NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dmanisi régészeti helyszín

A dmanisi régészeti helyszínen Grúzia Alsó-Kartli területén 1936-ban kezdődtek kutatások. A gazdag őskori és középkori leletek és különböző épületek romjai, szobrai mellett egyedülálló őskori állati és emberi maradványok is napvilágra kerültek. Egyes állati csontokat A. Vekua grúz paleontológus a kihalt rinocérosz, a Dicerorhinus etruscus etruscus maradványaként azonosított 1983-ban. Ez a faj a korai pleisztocén korból származik. 1984-ben primitív kőeszközöket fedeztek fel a területen, ami növelte az érdeklődést a helyszín iránt. 1991-ben egy csapat grúz tudóshoz német régészek csatlakoztak, majd később amerikai, francia és spanyol kutatók is. 2007-ben került a javasolt világörökségi helyszínek listájára. Homo erectus georgicus 1991-ben David Lordkipanidze 1,8 millió éves emberi maradványokra bukkant a helyszínen, amelyek a legrégebbi leletek Afrikán (Zatiashvili, 2008) kívül. A fajta a homo georgicus vagy homo erectus georgicus elnevezést kapta. Az 1,8 millió éves maradványokról úgy vélik, a homo erectus alfaja és nem önálló fajtája a homo nemzetségnek. Ezek a maradványok a kaukázusi ember legkorábbi jelenlétének bizonyítékai. Ezt követően négy csontvázat találtak, amelyek koponyájuk és felsőtestük alapján primitív fajra utalnak, de gerincük és alsó végtagjaik tekintetésben viszonylag fejlettebbek voltak. Azóta úgy vélik, ez a faj lehetett az átmenet az Australopithecus és a homo erectus között. Jegyzetek További információk Unesco.org Kapcsolódó szócikkek Emberré válás Hominini
Dmanisi

Dmanisi (georgiano: დმანისი) è una cittadina ed un sito archeologico situato nella regione di Kvemo Kartli in Georgia, circa 93 km a sud-ovest della capitale nazionale Tbilisi, nella valle del fiume Mashavera. Storia La città di Dmanisi viene citata la prima volta nel IX secolo come possedimento dell'emirato arabo di Tbilisi, anche se l'area fu abitata fin dall'inizio dell'età del bronzo. Una cattedrale ortodossa, la cattedrale di Dmanisi Sioni, vi fu costruita nel VI secolo. Posta sulla confluenza di rotte commerciali e di influenze culturali, Dmanisi fu di particolare importanza, diventando un importante centro di commercio dell Georgia medievale. La città fu conquistata dai turchi Selgiuchidi attorno al 1080, ma fu in seguito liberata dai re georgiani Davide il Costruttore e Demetrio I tra il 1123 ed il 1125. Gli eserciti turco-mongoli guidati da Tamerlano devastarono la città nel XIV secolo. Nuovi saccheggi furono messi in atto dai Turcomanni nel 1486. Dmanisi non riuscì più a riprendersi, ed iniziò il suo declino che la portò ad essere un villaggio scarsamente abitato nel XVIII secolo. Sito archeologico Scavi archeologici intensivi iniziarono nel 1936 e proseguirono fino agli anni sessanta. Oltre ad una ricca collezione di artefatti antichi e medievali, ed alle rovine di numerosi edifici e strutture, sono stati scoperti resti unici di animali preistorici e umani. Alcune ossa di animali sono state identificate dal paleontologo georgiano A. Vekua, che nel 1983 riconobbe i denti del rinoceronte estinto Dicerorhinus etruscus etruscus. Questa specie risale presumibilmente all'inizio del Pleistocene. La scoperta di utensili primitivi, effettuata nel 1984, aumentò notevolmente l'interesse prodotto dal sito archeologico. Nel 1991 una squadra di studiosi georgiani si unì agli archeologi tedeschi del Römisch-Germanisches Zentralmuseum, ed in seguito ai ricercatori statunitensi, francesi e spagnoli. Homo georgicus Antichi fossili umani, chiamati Homo georgicus, furono trovati a Dmanisi tra il 1991 ed il 2005. Vista la datazione effettuata a 1,8 milioni di anni fa, l'Homo georgicus potrebbe essere stata una specie separata di homo, precedente all'Homo erectus, e rappresenterebbe il più antico stadio di presenza umana nel Caucaso. In seguito furono rinvenuti quattro scheletri, che mostravano caratteristiche primitive nel cranio e nella parte superiore del corpo, ma con spina dorsale ed arti inferiori relativamente avanzati. Sono oggi noti come specie separata, ma rappresentano uno stadio di transizione subito successivo a quello tra Australopithecus e Homo erectus, e risalgono a 1,8 milioni di anni fa. Galleria d'immagini Voci correlate Georgia preistorica Evoluzione umana Lista dei fossili dell'evoluzione dell'uomo Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Dmanisi Collegamenti esterni Jim Foley, Skull D2700, su talkorigins.org, TalkOrigins Archive, 13 gennaio 2009. URL consultato il 9 settembre 2009. Steve Connor, A skull that rewrites the history of man, in The Independent, 9 settembre 2009. URL consultato il 9 settembre 2009.
Dmanisi

Dmanisi – miasto w Gruzji, w regionie Dolna Kartlia. W 2017 roku liczyło 2661 mieszkańców. W mieście rozwinął się przemysł spożywczy oraz odzieżowy. Na terenie Dmanisi wykopaliska ujawniły osadę i wiele przedmiotów datowanych na okres od epoki brązu po późne średniowiecze. Pod ruinami średniowiecznego miasteczka odkryto stanowisko, gdzie znaleziono najstarsze poza Afryką szczątki hominidów i kości zwierząt. Hominidy wykazują podobieństwo do linii ewolucyjnej Homo erectus. Według innej publikacji do linii Homo ergaster z cechami afrykańskimi linii z Kenii. Datowanie jest uważane za pewne, ponieważ kości spoczywają bezpośrednio na warstwie datowanego paleomagnetycznie potoku bazaltu. Kości są dobrze zachowane, a szczątkom towarzyszą prymitywne narzędzia kamienne o cechach technologii obróbki z wczesnego paleolitu . Przypisy
Dmanisi

Dmanisi (em georgiano: დმანისი) é uma pequena cidade e um sítio arqueológico na região de Baixa Ibéria, na Geórgia, localizada a aproximadamente 93 quilômetros a sudoeste na capital do país, Tbilisi, no vale do rio Mashavera. Uma das evidências mais antigas de ancestrais humanos fora da África foi encontrada neste sítio arqueológico. Pesquisadores descobriram fósseis que acredita-se ser os primeiros H. erectus que datam de cerca de 1,85 milhões de anos. Referências
Дманиси

Дманиси (груз. დმანისი) је град у јужној Грузија у регији Доњи Картли, која се налази око 85 km југозападно од главног града Тбилисија. Врхунац развоја и значаја је овај град доживео у 12. веку. У свету је познат по археолошком налазишту фосила старих 1,8 милиона година (homo georgicus). Према процени из 2009. у граду је живело 3.600 становника. Становништво Према процени, у граду је 2009. живело 3.600 становника. Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт
Dmanisi

Dmanisi (georgiska: დმანისი) är en stad i Georgien. Den ligger i den centrala delen av landet, 40 km väster om huvudstaden Tbilisi. Antalet invånare var 2 661 år 2014. Staden är administrativt centrum för Dmanisidistriktet. Namnet Dmanisi är känt för att man i ortens närhet hittade några ca. 1,8 miljoner år gamla kranier där. Dessa kvarlevor av homininer är kända som Homo georgicus. Källor
Дманісі

|колишня назва= Дманісі (груз. დმანისი) — місто (з 1981 року) в мхаре Квемо Картлі, Грузія. Лежить на річці Машавера (притока Кури) за 30 км на північний захід від залізничної станції Казреті. Клімат У Дманісі помірно вологий клімат. Зима помірно холодна. Середня температура в січні -2,7 °C. З середини грудня до кінця березня лежить сніг. Літо помірно тепле. Середня температура в липні 18,2 °C. Кількість річних опадів — 698 мм. Середня відносна вологість повітря в рік — 73%. Історія Сучасний Дманісі з'явився як село Башкічет (стара назва — Башкечід — у перекладі з азербайджанської означає «головний (гірський) перевал») приблизно за 15 км від покинутого грузинського міста Дманісі. З 1892 по 1896 тут перебував на засланні толстовець Дмитро Хілков. У радянський час став одним з райцентрів Квемо Картлі. За всесоюзним переписом населення 1989 року в Дманісі проживало 8650 людей. Пам'ятки Поблизу Дманісі, за 10 км на схід, лежать руїни великого середньовічного міста-фортеці Дманісі. Площа городища — до 25 га. Розкопки городища проводилися з 1936 року. Місто в VII–XII ст. було центром арабсько-мусульманської локальної держави Думануського емірату. Місто було особливо значущим перевалочним пунктом на караванних шляхах — вузловим центром одного з відгалужень Великого Шовкового шляху; звідси й тюркська назва Баш-кечіт. Ім'я міста Думанус згадується в тексті одного з шедеврів світового мистецтва, у зразку усної народної творчості — огузькому народному епосі «Китаби-Деде-Коркут». У 1991 році в ході розкопок були виявлені останки вимерлого представника гомінід — Homo georgicus — останки перших європейців — Зезві і Мзіі. На території Дманісі в період верхнього і нижнього пліоцену мешкав нині вимерлий вид страуса — Struthio dmanisensis. Збереглася трьохцерковна базиліка VI–VII ст., відновлена на початку 18 ст. Виявлено міські стіни, ворота, численні будівлі. Знайдено скарб із 25 золотих і срібних прикрас XII–XIII століть. Відомі уродженці Маджидов Камандар Бафалійович нар. 1961) — радянський і білоруський борець греко-римського стилю, олімпійський чемпіон, Заслужений майстер спорту СРСР (1984). Мансуров Фарід Салман оглу р. 1982) — азербайджанський борець греко-римського стилю, олімпійський чемпіон, дворазовий чемпіон світу. Примітки Література Мусхелишвили Л. В. Раскопки в Дманиси, у сб.: Советская археология, в. 6, М.-Л., 1940; Ломтатидзе Г. А. Некоторые итоги археологических раскопок памятников феодальной Грузии, у сб.: Советская археология, в. 27, М.-Л., 1957; «Современный толковый словарь» изд. «Большая советская энциклопедия», 1997 г. Посилання Місто Дманісі, опис [Архівовано 13 червня 2015 у Wayback Machine.]
Ejmiatsin Church, Tbilisi

The Ejmiatsin Church (Armenian: Էջմիածնեցոց Սուրբ Գևորգ եկեղեցի; Georgian: წმინდა ეჯმიაწინის ეკლესია) is an 18th-century Armenian Apostolic church in the Avlabari district of Old Tbilisi, Georgia. The church is adjacent to the Avlabari Square. History In July 2014, the church was attacked. The Armenian diocese said it was "a crime committed on ethnic and religious grounds." Gallery See also Church of the Red Gospel, a nearby 18th century Armenian church Armenians in Georgia References External links Photo of the Ejmiatsin Church
Церковь Нор Эчмиадзин

Церковь Нор Эчмиадзин (арм. Նոր Էջմիածին եկեղեցի, что значит «Новый Эчмиадзин»), также известна как Эчмиадзинская церковь Сурб Геворг (арм. Սուրբ Գևորգ Էջմիածինյան եկեղեցի) или Церковь Святого Георгия Эчмиадзинцев (арм. Էջմիածինցիների Սուրբ Գևորգ եկեղեցի) — храм Армянской Апостольской церкви в Тбилиси на улице Армазская, 18. История Основание По преданию церковь была основана выходцами из города Эчмиадзин, за что и получила своё название — Нор Эчмиадзин, то есть «Новый Эчмиадзин». Согласно литературным источникам постройку Нор Эчмиадзина следует относить к концу XVIII века, однако другие источники сохраняют точную дату постройки. Так, в докладной записи строителя а впоследствии и священника этой церкви протоиерея Иоанна Мартиросова-Воскерчянца говорится о насильственном переселении около 200 армянских семей из Эчмиадзина, во время которого произошло сражение переселенцев у реки Арпа с гнавшими их в Османскую империю турками и переход в российское подданство в Лори, после чего они были поселены Цициановым и архиепископом Ованесом в Тифлисе. Большая их часть была поселена в Авлабаре, а оставшаяся — в Тапитахе. Согласно той же записи протоиерея всё это «имело место в 1806 году, при католикосе мученике-патриархе всех армян Данииле, когда мы (то есть эти переселенцы из Эчмиадзина) не имели собственной церкви». Запись датирована 3 декабря 1815 года. Таким образом становится известно, что начало строительства было положено в 1806 году и закончено к 1808—1809 гг. Все надписи строительного содержания в храме относятся к 1846 году. По-видимому, главным инициатором возведения церкви был А. Таирянц, знаменитый благотворитель и попечитель из Тифлиса. Приёмный сын Воскерчянца сообщает, что церковь была реконструирована спустя 20 лет после смерти протоиерея Иоанна. Современность С 2006 года идет реконструкция церкви на деньги аргентинской диаспоры. Архитектура По данным на 1837 год церковь имела маленькую колокольню и была без купола. Затем она была капитально реконструирована и тогда к куполу добавили круглые подкупольные опоры. Западный вход церкви (всего их три) ведёт в прямоугольное помещение, выступающее из общего объёма здания. См. также Список армянских храмов в современной Грузии Грузинская епархия Армянской Апостольской церкви Галерея Внешние ссылки Церковь на сайте «Хайазг» Թբիլիսի Ս. Էջմիածին եկեղեցու վերանորոգման համար ծախսվելու է 1մլն. ԱՄՆ դոլար (недоступная ссылка) (арм.) Церковь на wikimapia.org Литература "საქართველოს ძველი ქალაქები: თბილისი", 2006 წ. მეორე გამოცემა. ISBN 99940-0-923-0 (груз.) Примечания
Нор Ечміадзін

Нор Ечміадзін (вірм. Նոր Էջմիածին եկեղեցի, що означає «Новий Ечміадзін»), церква також відома як Ечміадзінська церква Сурб Геворг (вірм. Սուրբ Գեւորգ Էջմիածինյան եկեղեցի) або Церква Святого Георгія Ечміадзінців (вірм. Էջմիածինցիների Սուրբ Գեւորգ եկեղեցի) — храм Вірменської апостольської церкви в Тбілісі на вулиці Армазька, 18. Історія Заснування За переказами церква була заснована вихідцями з міста Ечміадзін, за що і отримала свою назву — Нор Ечміадзін, тобто «Новий Ечміадзін». Згідно з літературними джерелами споруду Нор Ечміадзіна слід відносити до кінця XVIII століття, однак інші джерела зберігають точну дату споруди. Так, у доповідній записи будівельника, а згодом і священика цієї церкви протоієрея Іоанна Мартиросова-Воскерчянца йдеться про насильницьке переселення близько 200 вірменських сімей з Ечміадзіна, під час якого відбулася битва переселенців біля річки Арпа з турками, які гнали їх у Османську імперію, і перехід в російське підданство в Лорі, після чого вони були поселені Циціановим і архієпископом Ованесом в Тифлісі. Велика їх частина була поселена в Авлабарі, а частина залишилася в Тапітахі. Згідно з цим ж записом протоієрея все це «мало місце в 1806 р., при католікосі мученику-патріарху всіх вірмен Данилі, коли ми (тобто ці переселенці з Ечміадзіна) не мали власної церкви». Запис датована 3 грудня 1815 р. Таким чином стає відомо, що початок будівництва було покладено в 1806 р. і закінчено до 1808—1809 рр. Всі написи будівельного змісту в храмі відносяться до 1846 р. Мабуть, головним ініціатором зведення церкви був А. Таїрянц, знаменитий благодійник і піклувальник з Тифлісу. Прийомний син Воскерчянца повідомляє, що церква була реконструйована через 20 років після смерті протоієрея Іоанна. Сучасність З 2006 року йде реконструкція церкви на гроші аргентинської діаспори. Архітектура За даними на 1837 р. церква мала маленьку дзвіницю і була без купола. Потім вона була капітально реконструйована і тоді до купола додали круглі підкупольні опори. Західний вхід церкви (всього їх три) веде в прямокутне приміщення, що виступає із загального плану будинку. Див. також Список вірменських храмів у сучасній Грузії Грузинська єпархія Вірменської Апостольської церкви Фотогалерея Ресурси Інтернету Церква на сайті «Хайазг» Թբիլիսի Ս. Էջմիածին եկեղեցու վերանորոգման համար ծախսվելու է 1 մլն. ԱՄՆ դոլար[недоступне посилання з липня 2019] (вірм.) Церква на wikimapia.org Примітки Література «საქართველოს ძველი ქალაქები: თბილისი», 2006 წ. მეორე გამოცემა. ISBN 99940-0-923-0 (груз.)
Sukhumi Botanical Garden

The Sukhumi Botanical Garden is one of the oldest botanical gardens in the Caucasus. History It was founded in 1840 as Sukhum-Kale Military-Botanical Garden by the head of the Russian Black Sea fortification line Nikolay Raevsky with the purpose of the introduction of new plants in the region (particularly tea and citrus fruits). It was ravaged by Turkish forces during Crimean War in 1853–55 and 1877–78 in the course of the Russo-Turkish wars. The garden was transferred to civil authorities in 1889 and the restoration of the plantings was begun in 1894. It continued to develop during the Soviet rule and it was finally transformed into the research institute of botany of the Academy of Sciences. More than 4,500 species were collected in the garden, including 1,200 tropical ones. The garden suffered greatly during the Georgian-Abkhazian War between (1992–1993). References Большая Советская Энциклопедия, Сухумский ботанический сад (Great Soviet Encyclopedia, Sukhumi botanical garden). External links
Jardín Botánico de Sujumi

El Jardín Botánico de Sujumi (en ruso: Сухумский ботанический сад) es un jardín botánico de unas 5 hectáreas de extensión que se encuentra en Sujumi, capital de la república autónoma de Abjasia (Georgia). Su código de identificación internacional es SUCH. Localización El área de exhibición del jardín botánico de Sujumi se encuentra en el centro de la ciudad, Academia de Ciencias de Georgia, Calle Gulia (anteriormente Chavchavadze), 22, 384933 Sujumi, Abjasia (de jure parte de Georgia). 43°0′21.25″N 41°1′17.67″E Teléfono: 2 57 81 Historia Este jardín botánico es uno de los más conocidos de la región del Cáucaso. Su historia se remonta a unos 160 años. Gracias la clima privilegiado de esta zona del Mar Negro con temperaturas suaves de tipo mediterráneo donde se pueden cultivar plantas de clima subtropical e incluso tropical al aire libre. Situado en el borde sur del antiguo imperio de los zares de Rusia, se creó en 1840 con el fin de aclimatar plantas de climas más templados que en el resto de Rusia era imposible de cultivar al aire libre, así en este lugar y en los alrededores se cultivaba algodón, té, bambús, bananas, . . En 1972 el jardín botánico alcanzó el estatus de Instituto de Investigaciones Científicas. Colecciones Este jardín botánico reúne más de cinco mil especies de plantas de todo tipo de terrenos. Entre sus colecciones son de destacar: Rosaleda, con numerosas especies y variedades de rosas Iris, Chrysanthemum, Gladiolus, Gerbera, Magnolias, Cupressus, Acer, Ilex, Eucalyptus, Pinus, Plantas acuáticas, Flora de la región de Abjasia, Plantas tropicales Suculentas En este jardín se encuentra un imponente tilo del Cáucaso de 250 años de edad que ya se encontraba en el lugar antes de la creación del jardín. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Jardín Botánico de Sujumi. Página sobre el jardín botánico de Sujumi en el BGCI
Jardim Botânico de Sucumi

O Jardim Botânico de Sucumi é um dos mais antigos jardins botânicos no Cáucaso. Situa-se na cidade de Sucumi, na Abecásia. Foi fundado em 1840 com o nome de Jardim Botânico-Militar de Sukhum-Kale e com o propósito de introduzir novas plantas na região (principalmente chá e citrinos). O jardim foi destruído em 1853-1855 1877-1878 no desenvolvimento da guerra russo-turca. O jardim passou para as autoridades civis e a restauração começou em 1894. O Jardim Botânico de Sucumi continuou a desenvolver-se durante o governo soviético e foi finalmente transformado em instituto de pesquisa botânica da Academia de Ciências. Mais de 4.500 espécies foram colecionadas no jardim, incluindo 1.200 tropicais. O jardim sofreu muito durante a Guerra da Abecásia. Referências Большая Советская Энциклопедия, Сухумский ботанический сад (Grande Enciclopédia Soviética, Jardim Botânico de Sucumi) Ligações externas
Catedral de Dranda

La catedral de Dranda (abkhaz: Нанҳәа иазку Дранда-ныха; georgià: დრანდის ტაძარი) és una catedral de l'Església ortodoxa georgiana situada a Dranda, al districte de Gulripshi de la República d'Abkhàzia, de facto independent, reconeguda internacionalment com a part de Geòrgia, és una regió disputada. L'any 2006 fou inclosa a la Llista de Monuments Culturals destacats de Geòrgia. Història Segons l'historiador romà Procopi, l'any 551 l'emperador Justinià I va construir un temple en aquests voltants, que es creu que era el que avui és la catedral de Dranda. Per al catolicisme ortodox georgià d'Abkhàzia, Dranda era la seu d'un bisbat. L'historiador, arqueòleg i etnògraf rus i georgià Dmitry Bakradze, que va visitar la catedral de Dranda el 1860, va informar que el temple estava pintat amb frescs. Tanmateix, amb el temps, van ser completament destruïts. Al 1880, es va establir un monestir masculí en la catedral; els monjos, portats d'Atos, van realitzar la seva restauració canviant-ne l'aparença arquitectural, es va construir el cor en una part del lloc on n'hi havia l'antic nàrtex. La comtessa Uvarova va comentar en la seva obra que «l'església restaurada li havia fet l'efecte més terrible». Va ser clausurada el 1928. Característiques arquitectòniques La catedral pertany al tipus d'església en creu inscrita en un rectangle (27,3 x 19,5 m), formada en l'arquitectura romana d'Orient als segles V-VIII. Adjacent a la part oriental té tres absis pentagonals que inclouen l'altar principal, sagristia i prothesis. A la part oest, el temple mostra un nàrtex. La cúpula del temple va ser erigida sobre un tambor de setze costats amb finestres. El 10 de febrer de 2011, el Govern d'Abkhàzia va transferir la catedral a l'Església ortodoxa d'Abkhàzia per a ús gratuït i il·limitat. El resultat va ser la pèrdua d'alguns elements genuïns de l'antiga arquitectura, inclosa la destrucció de les restes d'un dels pocs baptisteris supervivents dels segles VI - VII: al seu lloc es va construir una nova font de formigó. Referències
Katedra w Drandzie

Katedra w Drandzie – prawosławna katedra w Drandzie w Abchazji, w przeszłości główna cerkiew monasteru Zaśnięcia Matki Bożej. Wielu badaczy utożsamia katedrę w Drandzie ze świątynią wzniesioną, według relacji Prokopiusza z Cezarei, na polecenie Justyniana Wielkiego. Obiekt pełnił funkcję katedry eparchii abchaskiej Patriarchatu Konstantynopola od VII w. do II poł. XVII w., gdy biskup Gabriel wyjechał z Drandy po jej włączeniu do Królestwa Abchazji. Jest to świątynia krzyżowo-kopułowa z trzema absydami od strony wschodniej. W jednej z absyd znajduje się ołtarz. Od zachodu do świątyni przylega narteks z położonym nad nim chórem. Cerkiew wieńczy pojedyncza kopuła na szesnastobocznym bębnie, w którym wykuto 36 otworów okiennych. We wnętrzu katedry pierwotnie znajdowały się freski, które były widoczne jeszcze w II poł. XIX w., z czasem jednak uległy całkowitemu zatarciu. Po przeprowadzeniu podstawowych prac konserwatorskich cerkiew jest udostępniania wiernym. Przypisy
Драндський собор

Успенський собор Драндського монастиря (абх. Нанҳәа иазку Дранда-ныха) — собор Абхазької православної церкви, розташований на північній околиці села Дранда, в Гульрипському районі Абхазії. Історія Драндський собор був побудований приблизно в VI—VII століттях. В Середні століття він служив резиденцією єпископів. Під час турецького ярма храму було завдано великої шкоди, проте він був відновлений. Російський і грузинський історик, археолог і етнограф Дмитро Захарович Бакрадзе, відвідавши Драндський собор в 1860 році повідомляв, що храм був розписаний фресками. Проте з часом вони повністю зруйнувалися, і під час реставрацій храму відновлені не були. В 1880 р. при соборі було засновано Драндський чоловічий монастир, закритий в 1928 р. Архітектурні особливості Собор належить до хрестово-купольного типу, сформованому у візантійській архітектурі в V-VIII століттях. Примикають зі Сходу три п'ятигранні апсиди, що мають у своєму складі вівтар, дияконник та жертовник, яким у західній частині храму відповідають два напівкруглих приміщення, мають ніші. Із заходу храм завершує притвор. Купол храму зведений на низькому шістнадцаятигранному барабані. 10 лютого 2011 р. Кабінет міністрів Республіки Абхазія передав собор Абхазькій православній церкві в безоплатне і безстрокове користування. Додаткова інформація 6 грудня 2010 р. Банк Абхазії випустив в обіг пам'ятні монети, номіналом 10 апсарів, на реверсі яких зображені різні архітектурні пам'ятники Абхазії, у тому числі й Успенський собор Драндського монастиря . Примітки
Chobi (řeka)

Chobi, Chopi nebo Chobisckali (gruzínsky ხობისწყალი, též ხობი, Chobisckali, Chobi) je řeka v Gruzii, kraj (Samegrelo-Horní Svanetie). Je dlouhá 150 km. Povodí má rozlohu 1340 km². Průběh toku Pramení na svazích Egrisského hřbetu. Protéká Kolchidskou nížinou, kde je její koryto obehnáno hrázemi. Ústí do Černého moře. Největším přítokem je Čanisckali zprava. Vodní stav Zdroj vody je převážně dešťový a režim povodňový. Průměrný roční průtok vody ve vzdálenosti 30 km od ústí činí 44,2 m³/s a maximální 333 m³/s. Využití Využívá se na zavlažování. Literatura V tomto článku byly použity informace z Velké sovětské encyklopedie, heslo „Хоби“. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chobi na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Chopi v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích