NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гегутский дворец

Гегутский дворец — памятник гражданской древнегрузинской архитектуры XI века, памятник археологии. Находится в километре от современных границ Кутаиси в трёх километрах от железнодорожной станции Риони. Дворец построен на месте крепости IV века, основная часть дворца построена в годы царствования Георгия III, около 1156 года. Дворец был резиденцией царицы Тамары, затем в 1190 году в этом дворце сторонники провозгласили князя Юрия Андреевича царём во время его борьбы его группировки со сторонниками царицы Тамары за титул царя Грузии. В начале XIX века дворец был разрушен. В настоящее время находится в руинированном виде. В плане дворца лежит крест в центре которого расположен зал перекрытый куполом на тромпах. На вершине купола купола было отверстие для света. Здание было построено из плинфы и покрыто глазурованной черепицей. Интерьер дворца был расписан. Дворец имел укрепления из стен и башен, укрепления в плане представляют квадрат. В 1937 году, в результате археологической экспедиции были частично очищены некоторые помещения дворца и разработан детальный план его будущей реставрации. Во время раскопок археологи обнаружили около 60 артефактов, относящихся к разным эпохам. В 2016 году вокруг руин была установлена стеклянная панель, чтобы показать посетителям первоначальную форму памятника. Примечания
Гегутський палац

Гегутський палац (груз. გეგუთის სასახლე) — пам'ятка цивільної давньогрузинської архітектури XI століття, пам'ятка археології. Знаходиться в кілометрі від сучасних кордонів Кутаїсі за три кілометри від залізничної станції Ріоні. Історія Палац зведено на місці фортеці IV століття. Основна частина споруди була побудована під час правління Георгія III, близько 1156 року. Надалі палац слугував резиденцією цариці Тамари. У 1190 році саме тут прихильники проголосили князя Юрія Андрійовича царем у ході боротьби його угруповання з прибічниками цариці Тамари за владу в Грузії. На початку XIX століття палац зазнав руйнувань і нині перебуває у збереженому лише частково, аварійному стані. План будівлі має форму хреста, у центрі якого розташований зал, перекритий куполом на тромпах. У верхній частині купола містився світловий отвір. Споруда була збудована з плінфи та вкривалася глазурованою черепицею. Інтер’єр палацу був оздоблений настінними розписами. Комплекс мав оборонні укріплення зі стін і веж, що у плані утворювали квадрат. У 1937 році в межах археологічної експедиції було частково розчищено окремі приміщення палацу та розроблено детальний план його реставрації. Під час досліджень археологи виявили близько 60 артефактів, що належали до різних історичних періодів. У 2016 році навколо руїн було встановлено скляну панель, яка дає змогу відвідувачам уявити первісний вигляд пам’ятки. Примітки
Tbeti

Tbeti (Georgian: ტბეთი, romanized: t'beti; Iron Ossetic: Тъыбет) is a settlement in the Khetagurovo Community, Tskhinvali district of South Ossetia, Georgia. It is located 2 kilometers west of Tskhinvali. Geography Located on Shida Kartli plain. 900 meters above sea level. See also Tskhinvali District Gori municipality Notes References
Tbeti (Kurta)

Tbeti (en georgiano: ტბეთი) o Tbet (en osetio: Тъбет) es un pueblo que pertenece a la parcialmente reconocida República de Osetia del Sur, parte del distrito de Tsjinval, aunque de iure pertenece al municipio de Kurta de la región de Iberia Interior de Georgia. Geografía Tbeti se encuentra en la llanura de Shida Kartli, a 2 km de Tsjinvali. La aldea se administra desde el pueblo de Jetagúrovi. Historia Tbeti es una de las antiguas aldeas de la histórica Iberia Interior, origen del apellido noble Tbeti. De 1922 a 1990, formó parte del distrito de Tsjinval del óblast autónomo de Osetia del Sur. De 1990 a 2006, formó parte del raión de Kareli y, desde 2006, forma parte del municipio de Kurta. Demografía La evolución demográfica de Tbeti entre 1939 y 2015 fue la siguiente:Según el censo soviético de 1959, la mayoría de la población local eran osetios.​ Infraestructura Arquitectura, monumentos y lugares de interés Se conservan las ruinas de una fortaleza, antigua residencia del duque de Tbeti, y una iglesia. En el pueblo, a la salida de la carretera, se encuentra un complejo conmemorativo en honor a las víctimas de la guerra de 2008, el Museo de las Almas Quemadas.​ Referencias
Тбет (Цхинвальский район)

Тбет (осет. Тъбет; груз. ტბეთი) — приграничное село в Цхинвальском районе Южной Осетии. Расположено в 2 км западнее города Цхинвала, соединено с ним автомобильной дорогой. Тбети одно из древнейших сел исторической Шида-Картли. Отсюда и фамилия знатных грузинских дворян — Тбели. В селе находится резиденция эриставов Тбели. В селе, у выезда на Зарскую дорогу, находится мемориальный комплекс жертвам войны 2008 года «Музей сожжённых душ» (осет. Сыгъд удты музей). Он представляет собой памятный крест, металлический монумент «Дерево скорби» и ряд искорёженной техники, в том числе расстрелянные легковые машины беженцев, пытавшихся спастись из города по объездной дороге на север. Известные люди, связанные с селом Анатолий Бибилов — 4-й Президент Южной Осетии. Примечания
Ertso Lake

Ertso Lake (Georgian: ერწოს ტბა) is a karst lake in the Java Municipality, Shida Kartli region of Georgia. Located in Qvirila river basin, north-west side of the Ertso-Tsona depression, at 1710 m above sea level. Lake Ertso is the biggest known karst lake in Georgia. The area of surface is 0.31 km2, while the catchment area is 5.85 km2. Average depth is 2,1 m, maximal depth is 19 m. The shape of the shore line is complicated. Three permanent rivers inflows of the lake. Lake Ertso extends in a roughly longitudinal direction. Four sinkholes are filled with water. Gets its feed from snow, rainfall and underground waters. The lake surface water temperature is 23–25 °C. The water level is high during May and June and is low during August and September. The lake freezes for almost 5 months in winter. Lake Ertso is included in the "Red List of Georgia". The village of Ertso is located eastern side. See also List of lakes of Georgia References
Эрцо

Эрцо (осет. Ерцъо, груз. ერწო ɛrt͡sʼɔ) — карстовое озеро в Дзауском районе Южной Осетии, в бассейне реки Квирила. Является вторым по площади озером республики. Восточнее озера находится одноимённое село. Характеристика Расположено в Кударском ущелье. Высота над уровнем моря — 1711 м. Питание озера стоковое и дождевое, также имеются подземные каналы. Площадь озера — 0,3 км², площадь водосбора 5,3 км². Наибольшая длина — 940 м. Озеро уникально в своём роде, на Кавказе оно самое большое из карстовых. С некоторой периодичностью (5-6 лет) из озера пропадает вода. Это связывают с наличием подземных пещер. Геологическое строение ландшафта сложено верхнеюрскими известняками. «Озёрная котловина занимает северную часть довольно обширной депрессии Эрцо, сложенной верхнеюрскими известняками. Сильная трещиноватость коренных пород способствовала интенсивному развитию карстовых процессов в этом районе. Котловина озера отделена от остальной части депрессии невысокой известковой грядой. Озеро занимает четыре карстовые воронки с максимальными глубинами от 5 до 19 м, разделённые подводными грядами.» Примечания Ссылки Фото опустевшей ложбины озера (рус.). osinform.org. Дата обращения: 6 марта 2019. Архивировано 6 марта 2019 года.
Ertsosjön

Ertsosjön (georgiska: ერწოს ტბა), eller bara Ertso (ერწო), är en sjö i Georgien. Den ligger i den norra delen av landet, i regionen Inre Kartlien. Tba Ertso ligger 1 714 meter över havet. Arean är 0,27 kvadratkilometer. Källor
Ерцо

Ерцо (груз. ერწო [Ерцо], ос. Ерцъо) — карстове озеро в Дзауському районі Південної Осетії (Грузія), в басейні річки Квіріла. Характеристика Розташоване у Кударській ущелині. Висота над рівнем моря — 1711 м. Живлення озера стокове і дощове, також є підземні канали. Площа озера — 0,31 км², найбільша довжина — 940 м. Найбільша глибина озера невідома, оскільки у озера немає постійного рівня води. Озеро унікальне у своєму роді, на Кавказі воно найбільше серед карстових. З деякою періодичністю (5-6 років) з озера зникає вода. Це зв'язують з наявністю підземних печер. Геологічну будову ландшафту складено верхньоюрськими вапняками. Опис Із статті Ю. В. Єфремова «Голубое ожерелье Кавказа»: «Озерна улоговина займає північну частину досить великої депресії Ерцо, складеної верхньоюрськими вапняками. Сильна тріщинуватість корінних порід сприяла інтенсивному розвитку карстових процесів в цьому районі. Улоговина озера відокремлена від іншої частини депресії невисокою вапняною грядою. Озеро займає чотири карстові воронки з максимальними глибинами від 5 до 19 м, розділені підводними грядами». На схід від озера знаходиться однойменне село. Топографічні карти Аркуш карти K-38-52 Джава. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1987 р. Видання 1989 р. (рос.) Примітки Посилання Ю. В. Ефремов «Голубое ожерелье Кавказа»
Iglesia de Norashén

Norashen (en armenio: Նորաշեն, "recién construido";​ en georgiano: ნორაშენი, Norasheni) es una Iglesia apostólica armenia no funcional de Tiflis, Georgia. Se encuentra en el ciudad vieja, cerca de la catedral de Sioni y de la iglesia Jvaris Mama.​​ La iglesia ha sido históricamente conocida como la Iglesia de la Santa Madre de Dios (Սուրբ Աստվածածին, Surb Astvatsatsin).​​​ Construida a principios del siglo XVI, la iglesia perteneció a la Iglesia Apostólica Armenia hasta que fue clausurada y confiscada por las autoridades soviéticas en la década de 1930, sirviendo posteriormente como biblioteca. Tras la desintegración de la Unión Soviética, el clero de la Ortodoxa Georgiana la consagró como iglesia ortodoxa en 1995, y se eliminaron los vestigios armenios del interior y los alrededores de la iglesia. Las protestas armenias provocaron su cierre indefinido. En 2008 surgió otra polémica en torno a la iglesia, cuando un sacerdote georgiano construyó una valla alrededor de la iglesia e intentó retirar algunas de las lápidas armenias. Es una de las varias iglesias armenias de Tiflis desaparecidas que la Iglesia armenia ha intentado sin éxito volver a utilizar en el periodo postsoviético. Historia La iglesia fue construida en 1507​​ por un acaudalado noble armenio llamado Satat (Սատաթ), que probablemente ostentaba el título de paron (barón). La dedicó a la memoria de su abuelo, su padre, su esposa, sus tres hijos y él mismo.​ La iglesia fue renovada en 1650,​ gracias a la financiación de Khoja Nazar de Nueva Julfa, que erigió un khachkar empotrado en la pared interior un año antes, en 1649.​ Los frescos de la iglesia fueron creados por Hovnatan Hovnatanian de la prominente familia Hovnatanian en 1793. ​ La iglesia sufrió grandes daños en 1795 durante la Invasión persa de Tiflis por Aga Muhammad Khan. ​ Melik Avetik, de la familia Behbudian (Bebutashvili), ordenó una renovación completa de la iglesia en 1795 que probablemente duró hasta 1808.​​ La iglesia sufrió varias renovaciones más a lo largo del siglo XIX, en 1830-1835, 1857, 1897 y 1899.​ En 1858 y 1866, respectivamente, se establecieron en la iglesia escuelas para niños y niñas.​ Como muchos otros lugares de culto, Norashen fue una de las iglesias armenias de Tiflis clausuradas por las autoridades soviéticas el 22 de diciembre de 1933. En 1972, la iglesia albergaba una biblioteca científica de la Academia de Ciencias de la RSS de Georgia.​ Según Samvel Karapetyan, en 1983 se hicieron algunos cambios en la iglesia cuando se estaba renovando la zona. Al parecer, los empleados de la División de Conservación de Monumentos, bajo la supervisión de Shota Kavlashvili, arquitecto jefe de Tiflis, eliminaron el pórtico norte de la iglesia como "redundancia" y desaparecieron algunas lápidas armenias.​​ Galería Referencias
Церковь Норашен (Тбилиси)

Церковь Благовещения Богородицы (арм. Սուրբ Աստվածածին եկեղեցի, груз. ნორაშენი), более известная как Церковь Норашен (арм. Նորաշեն եկեղեցի) — армянская церковь в Тбилиси (Грузия). Находится на улице Котэ Абхази в историческом районе Старый город. Справа от неё находится грузинская православная церковь Джварис Мама; несколькими метрами дальше по улице — синагога. Описание Представляет тип купольной базилики с фасадами из декоративных арок. Над западным фасадом — ажурная ротонда колокольни. Интерьер церкви украшен фресками художников Овнатанянов. Двор церкви служит усыпальницей для Лиды Тамашян, Катаринэ Придонян и нескольких человек из рода Варданян. История XV—XIX века Церковь была основана в 1467 году неким Садатом, армянином по национальности, который построил её в память об отце, супруге и детях. В 1650 году армянский князь Ходжа Назар отреставрировал и достроил церковь. Известно, что купол церкви был сделан армянским мастером Петросом. Затем церковь ещё несколько раз реставрировали: в 1795 г. по приказу князя Бебутова, 1808 г. — с разрешения католикоса Нерсеса и 1875 г. Минас Медиц в описи тбилисских армянских церквей (1824—1830) Норашен не упоминает (журн. «ARS», 1918, N 2-3, стр. 109). Советский период В 1924—1925 гг. церковь пытались снести из-за строительства новой улицы «Армянский базар», но этого не случилось. В 1934 году помещение церкви предоставили театральному музею. Комиссия под руководством А. Пагавы и И. Ениколопова требовала убрать из церкви всё церковное (росписи, украшения), произвести ряд перестроек . В 1937—1990-е годы годов церковь была закрыта, как и многие другие религиозные заведения СССР. В помещении церкви было устроено книгохранилище. Независимая Грузия В 1989 году, когда церквям стали повсеместно возвращать их статус, армяне обратились в исполком Кировского района, на территории которого расположен этот храм, с просьбой разрешить проводить в нём богослужение. В 2006 году, после очевидной попытки фальсификации исторических фактов, осуществленной со стороны грузинского духовенства, вновь возросло напряжение вокруг армянской церкви Норашен. В начале года на территории армянской церкви неожиданно появились грузинские надгробные камни. Поскольку грузинские камни были привезены в Тбилиси с неизвестных могил, армянские надгробные плиты, расположенные по другую сторону церкви, подверглись актам вандализма — с них были стерты армянские надписи. Этот инцидент во многом объясняется желанием любыми способами «доказать», что церковь Норашен фактически является грузинской православной Литература Архитектура Тбилиси / Квирквелия Т. Р. — М.: Стройиздат, 1984. — 311 с. — 17 500 экз. Примечания Ссылки [1] [2] [3] [4] [5] Церковь Норашен на YouTube
Edisa

Edisa (en georgiano: ედისა) o Edis (en osetio: Едыс) es un pueblo que pertenece a la parcialmente reconocida República de Osetia del Sur, centro del distrito de Dzau, aunque de iure es el centro del municipio de Yava de la región de Iberia Interior de Georgia. Geografía Edisa se encuentra a orillas del río Gran Liajvi, a 40 km de Yava. Historia Al sureste de Edisa se encuentra el asentamiento de Tsartsiats, con ruinas de los edificios y un cementerio. Se cree que la ciudad de Tsartsiats fue destruida entre los siglos XIII y XIV, durante las batallas del ducado de Ksani y Dvale. Edisa se encuentra en la región histórica de Dvaletia. Durante la Edad Media, fue el centro de esta región. Edisa también era llamada Kalaka, como la denominó el viajero alemán Johann Anton Güldenstädt en el siglo XVIII. Se cree que los osetios llegaron al pueblo alrededor del siglo XV, procedentes de la aldea de Jyntsag, en el valle de Dargav. De 1922 a 1990, formó parte del distrito de Yava del óblast autónomo de Osetia del Sur, siendo de mayoría osetia. Desde 1990, está bajo control de las autoridades de Osetia del Sur. Demografía La evolución demográfica de Edisa entre 1916 y 2015 fue la siguiente: Infraestructura Arquitectura, monumentos y lugares de interés Se conservan las ruinas de la torre trasera de Kobeti, de principios de la Edad Media, así como las iglesias de Edisa y Tbauatsil. Transporte El pueblo es el último punto de la carretera Yava-Kvemo Roka-Edisa. Personas importantes Chermen Beyizaty (1898-1937): escritor soviético osetio Kudzag Dzésov (1905-1981): escritor soviético osetio. Referencias
Едис

Едис — село на востоке Дзауского района Южной Осетии на реке Каласанидон (бассейн Большой Лиахвы). Центр Едысской (Едисской) сельской администрации в РЮО. Водозабор Рядом с Едисой находится подземный водозабор для водовода Едис-Цхинвал. Из-за землетрясения 1991 года дебит воды уменьшился, и, поскольку источник в Едисе начинает увеличивать водоотдачу только с июня, приходится восполнять его, подключая открытые источники из сёл Бритата, Згубир и Дзомаг. Население В 1987 году в Едиса проживало 80 человек. По переписи 2015 года численность населения села Коз в целом составила 14 жителей. Транспорт Планируется ремонт дороги, проходящей через село Едиса до села Ерман, что позволит получать круглогодичный автомобильный доступ к населённым пунктам. Известные уроженцы села Беджызаты, Чермен Давидович (1898—1937) — осетинский советский писатель. Дзесов, Кудзаг Габрелович (1905—1981) — осетинский советский писатель. Примечания Топографические карты Лист карты K-38-53 пер. Крестовый. Масштаб: 1 : 100 000. Состояние местности на 1987 год. Издание 1989 г. Ссылки Старая фотография села и краткое описание местности — rupor-naroda.livejournal.com
Kekhvi

Kekhvi (gruzínsky კეხვი Kekhvi, osetsky Чъех Chekh, rusky Кехви Kekhvi) je gruzínská obec opuštěná od roku 2008, kdy vypukla rusko-gruzínská válka (též jako válka v Jižní Osetii). Nachází se v okrese Gori v Gruzii. Od roku 2008 náleží k Jižní Osetii. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kekhvi na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kekhvi na Wikimedia Commons
Kekhvi

Kekhvi (Georgian: კეხვი Kekhvi, Iron Ossetic: Чъех Chekh, Russian: Кехви Kekhvi) is a village in South Ossetia abandoned after the 2008 Russo-Georgian War. The village is located on the left bank of the Greater Liakhvi River. The Transcaucasian highway passes through the village. The road from Tskhinvali to Kekhvi is 7.38 km. Since the 2008 South Ossetia war, the village is controlled by the breakaway republic and included in the Tskhinvali district by its administrative divisions. In the south of the village is situated the village of Kurta. To the east of the river is the village Kemerti. North of the village is a small hydroelectric dam. See also Shida Kartli References
Abano Mineral Lake Natural Monument

Abano Mineral Lake Natural Monument (Georgian: აბანოს მინერალური ტბა, romanized: abanos mineraluri t'ba) is a small karst lake in Kazbegi Municipality in Truso valley on the left bank of Terek River, to the east of the village Abano at 2,127 m above sea level. Lake characteristics The lake was created by a carbon dioxide filled underground stream flowing to the surface through carbonate rocks from the late Jurassic period. The lake "boils" loudly with carbon dioxide bubbles bursting. The outflow of the stream is 2.5 million liters per 24 hours. The total surface area of the lake is 0.04 ha. The emission of gas in calm weather causes carbon dioxide to accumulate in lower levels. Small animals suffocate when they get near the lake, which is why there are dead animals there, such as mice, lizards, frogs and some birds. It is part of Kazbegi Protected Areas along with Kazbegi National Park and five Natural Monuments: Sakhizari Cliff, Abano Mineral Lake, Truso Travertine, Jvari Pass Travertine, Keterisi Mineral Vaucluse. See also List of natural monuments of Georgia References
Monumento natural Lago mineral Abano

El monumento natural lago mineral Abano (en georgiano: აბანოს მინერალური ვოკლუზი) es un pequeño lago localizado en el municipio de Kazbegi en el valle de Truso al margen del Río Térek, a 2.127 m sobre el nivel del mar.​ Descripción El lago mineral Abano fue creado por una corriente subterránea llena de dióxido de carbono que fluye hacia la superficie a través de rocas carbonatadas del período jurásico tardío.​ "Hierve" ruidosamente con burbujas de dióxido de carbono estallando. La salida de la corriente es de 2,5 millones de litros cada 24 horas. Su superficie total es de 0,04 ha. El agua pertenece al tipo hidrocarbonato-sulfato-calcio. Debido a la presión del gas, el agua se eleva a una altura de 10-15 cm. La superficie del lago tiene un color púrpura, visible desde el otro lado del río Térek. La emisión de gas en un clima sin viento provoca la acumulación de dióxido de carbono en las capas inferiores del aire. Los animales pequeños se asfixian cuando se acercan al lago, por eso es común encontrar animales muertos como ratones, lagartijas, ranas y algunos pájaros.​ Los asentamientos más cercanos son los pueblos de Ketrisi y Abano, y está relativamente alejada del pueblo de Kobi. El lago mineral Abano es considerado un monumento natural y está incluido en el "Libro Rojo" de Georgia.​ Es parte de las áreas protegidas de Kazbegi​ conformadas con el parque nacional de Kazbegi y cinco monumentos naturales:​ Acantilado Sakhizari , Lago Mineral Abano, Travertino de Truso , Travertino del paso de Jvari , Keterisi Mineral Vaucluse. Referencias
Monumentul Natural Lacul Mineral Abano

Monumentul Natural Lacul Mineral Abano (în georgiană აბანოს მინერალური ტბა, transliterat: abanos mineraluri t'ba) este un mic lac carstic în municipalitatea Kazbegi⁠(d), în valea Truso⁠(d), pe malul stâng al râului Terek, la est de satul Abano⁠(d), la o altitudine de 2.127 m deasupra nivelului mării. Caracteristicile lacului Lacul a fost creat de un izvor subteran umplut cu dioxid de carbon, care iese la suprafață prin roci carbonatice din perioada Jurasicului târziu. Lacul „fierbe” zgomotos din cauza bulelor de dioxid de carbon care se sparg. Debitul izvorului este de 2,5 milioane de litri în 24 de ore. Suprafața totală a lacului este de 0,04 ha. Emisia de gaz în condiții de vreme calmă face ca dioxidul de carbon să se acumuleze în straturile inferioare. Animalele mici se sufocă atunci când se apropie de lac, motiv pentru care acolo se găsesc animale moarte, precum șoareci, șopârle, broaște și unele păsări. Face parte din ariile protejate Kazbegi, împreună cu Parcul Național Kazbegi și cinci monumente naturale: Sakhizari Cliff , Lacul mineral Abano, Travertin Truso , Jvari Pass Travertin , Keterisi Mineral Vaucluse
Абано (озеро)

Природна пам'ятка мінеральне озера Абано (груз. აბანოს მინერალური ტბა, латиніз.: tr) — невелике карстове озеро в муніципалітеті Казбегі в долині Трусо на лівому березі річки Терек, на схід від села Абано на висоті 2127 м над рівнем моря. Характеристики озера Озеро було створене підземним потоком, наповненим вуглекислим газом, що виходив на поверхню через карбонатні породи пізньої юри. Озеро голосно «кипить», лопаючи бульбашки вуглекислого газу. Витік потоку становить 2,5 мільйона літрів за 24 години. Загальна площа поверхні озера становить 0,04 га. Викид газу в тиху погоду призводить до накопичення вуглекислого газу в нижчих шарах. Дрібні тварини задихаються, коли наближаються до озера, тому там є мертві тварини, такі як миші, ящірки, жаби та деякі птахи. Він є частиною Казбезької заповідної території разом із Казбезьким національним парком та п'ятьма пам'ятками природи: Скеля Сахізарі, Мінеральне озеро Абано, Травертин Трусо, Травертин перевалу Джварі, Мінерал Кетерісі Воклюз. Див. також Список природних пам'яток Грузії Посилання
Государственный музей шёлка Грузии

Государственный музей шёлка Грузии (груз. აბრეშუმის სახელმწიფო მუზეუმი) — учреждение культуры Грузии. Расположен в Тбилиси, улица Георгия Цабадзе, 6. Экспозиция В экспозиции представлены более чем 5000 сортов и видов коконов, гусениц-шелкопрядов и бабочек, а также образцы тутовых растений, натуральных и синтетических красителей, широкого ассортимента продукции из шёлка и многое другое. История Основан в Тбилиси в 1887 году известным специалистом и исследователем шёлка Николаем Шавровым с целью знакомить с продукцией шелководства на Кавказе. Здание музея построено архитектором Александром Шимкевичем в 1892 году (памятник архитектуры). При музее существовали практические и теоретические курсы по шелководству для народных учителей, библиотека, лаборатория и пр. Литература Свириденко О. Н. Тбилиси за неделю. Путеводитель. — С. Петербург: Своё издательство, 2015. 174 с. ISBN 978-5-4386-0854-7 Арджеванидзе И. А. Военно-Грузинская дорога : Краевед. очерк / И. Арджеванидзе. — Тбилиси : Техника да шрома, 1950 (тип. «Заря Востока»). — 161 с. : ил. Примечания Ссылки Грузия / Тбилиси / Музей шелка State Silk Museum (англ.)