NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Platja de Matadoiro

La platja de Matadoiro és una petita platja urbana de la ciutat de la Corunya, a Galícia, situada al nord de la platja de l'Orzán. Com aquesta última, compta amb la distinció de Bandera blava. Disposa de lavabos, dutxes, aparcament, servei de vigilància, socorrisme i primers auxilis. No està permès l'accés amb animals. Hi és habitual la pràctica de surf, bodyboard i longboard gràcies a les seves condicions meteorològiques, marea baixa i vent del sud-oest o nord-est. Anualment se celebra un campionat de longboard, el Matadero Longboard Festival, de participació internacional. Vegeu també Platja de l'Orzán
Playa del Matadero

La playa del Matadero (en gallego: O Matadoiro), cuyo nombre histórico es playa de la Berbiriana, es una pequeña playa urbana de la ciudad de La Coruña (Galicia, España), situada al norte de la playa del Orzán. Al igual que esta última, cuenta con la distinción de bandera azul.​ Tiene aseos, duchas, aparcamiento, servicio de vigilancia, socorrismo y primeros auxilios. No está permitido el acceso con animales. Es habitual en la playa la práctica de surf, bodyboard y longboard gracias a sus condiciones meteorológicas, marea baja y vientos del suroeste o nordeste. Anualmente se celebra un campeonato de longboard, el Matadero Longboard Festival, de participación nacional e internacional. Véase también Playa de Riazor Playa del Orzán Referencias
Cemiterio dos Ingleses

Der Cemiterio dos Ingleses (galicisch) bzw. Cementerio de los Ingleses (spanisch) ist ein Friedhof und ein Ehrenmal für Opfer von Schiffskatastrophen an der Costa da Morte im Nordwesten Galiciens. Die Gedenkstätte liegt auf dem Gebiet der Gemeinde Camariñas, in der Bucht östlich der Landspitze Punta do Boi, an der 1890 das englische Kriegsschiff HMS Serpent scheiterte. Die HMS Serpent Am 8. November 1890 lief die Serpent aus dem Hafen von Plymouth aus, mit dem Ziel Sierra Leone. Sie trieb bei schwerem Wetter Richtung Land, und das schwache Licht des Leuchtturms vom Cabo Vilán leitete die Besatzung in die Irre. Gegen 23:00 Uhr am 10. November lief die Serpent an der Punta do Boi auf die Klippen. Die Unglücksstelle heißt heute Baixo do Serpent. Der Kapitän befahl, mit der dafür vorgesehenen Kanone Taue abzuschießen, aber diese prallten an den Felsen ab. Die Besatzung ging in die Boote, doch die Brandung zertrümmerte die Boote auf den Klippen. Drei Matrosen wurden Richtung Osten an den Sandstrand von Trece getrieben. Sie waren die einzigen Überlebenden der Katastrophe. Die 172 Toten trieben in den nächsten Tagen ans Ufer. Der Pfarrer des nahe gelegenen Ortes Xaviña mobilisierte die Einwohner, eine Grabstätte zu errichten. Im Inneren der Anlage fand die Schiffsführung ihre Totenruhe, in der umgebenden Einfriedung die Besatzung. Die englische Admiralität beschenkte die Einwohner von Camariñas zum Dank mit einem Barometer; der Pfarrer von Xaviña erhielt eine Schrotflinte und der Bürgermeister eine Uhr. In den ersten Jahren nach der Katastrophe fuhr alljährlich ein englisches Kriegsschiff in die Nähe der Unglücksstelle, um dort einen Blumenkranz ins Meer zu werfen. Jedes englische Kriegsschiff, das in die Nähe der Unglücksstelle kam, schoss Salut zu Ehren der Verunglückten. Weitere Schiffsunglücke Die Serpent eingerechnet, gab es in der Umgebung acht Schiffsunglücke mit insgesamt 245 Toten. Ein Gedenkstein in der Anlage erinnert an alle Schiffbrüchigen der Costa da Morte. Einzelnachweise Weblinks
Karmeliterordenen

Karmeliterordenen er en munkeorden, der blev oprettet af Berthold af Calabrien omkring 1185, da han oprettede et kloster på Karmelbjerget hvor brødrene var pilgrimme fra Europa. Klosterreglen fra 1209 blev skrevet af patriarken Albert af Jerusalem og stadfæstet af paven i 1226. Den var asketisk med tavshed og forbud mod kødspisning. Karmeliterne flyttede til Cypern og Sicilien i 1238 grundet de urolige forhold i Mellemøsten. 1240 og 1244 var de i England og Frankrig. Ordenen blev udbredt i det meste af Europa under korstogstiden i det 13. århundrede. Den nåede Danmark omkring 1410. I 1999 grundlagdes et karmelitterkloster udenfor Hillerød, som det første siden Reformationen. Karmeliterklostre i Danmark Assens (Vor Frue) (1500-1530) Helsingør Sankt Mariæ Kirke og Vor Frue Kloster (1430-1536) Skælskør (Vor Frue) (1418-1532) Sæby (Skt. Maria) (1460-1536) Aarhus (Vor Frue) (1461-1531) Karmeliterklostre i Kalmarunionen Sölvesborg (1480-1536). Varberg (Vor Frue) (1470-1530). Landskrona (Vor Frue) (1410-1530). Ekstern henvisning http://www.ocarm.org/ http://www.karmel.dk Referencer
Ordinul carmelit

Ordinul carmelit (în latină Ordo Fratrum Beatissimae Mariae Virginis de Monte Carmelo) își are originile pe Muntele Carmel, în Palestina, unde în secolele XII-XIII, în timpul cruciadelor, s-au stabilit câțiva pelerini, atrași de frumusețea locului și de memoria prorocului Ilie. Aceștia au început o viață monahală și au construit un mic lăcaș de cult închinat Sfintei Fecioare Maria de pe Muntele Carmel. Caracteristică pentru acest ordin călugăresc contemplativ este austeritatea sa. Există și o ramură feminină, înființată în secolul al XV-lea. În cursul Reformei catolice din secolul al XVI-lea un grup mai exigent în interpretarea regulilor a format carmeliții desculți și carmelitele desculțe (în latină Ordo Carmelitarum Discalceatarum), vechii membri rămânănd încălțați (în latină Ordo Carmelitarum Calceatarum). În data de 17 iulie 1794, în contextul Marii Terori, au fost ghilotinate 16 călugărițe din acest ordin, Carmelitele din Compiègne⁠(fr)[traduceți]. Personalități Tereza de Ávila (1515-1582), reformatoare a ramurii feminine a ordinului Ioan al Crucii (1542-1592), mistic spaniol Paolo Antonio Foscarini (1565-1616), astronom Titus Brandsma (1881-1942), filosof, exterminat la Dachau Edith Stein (1891-1942), filosoafă, exterminată la Auschwitz Tereza de Lisieux (1873-1897), călugăriță, sfântă Vezi și Carmeliți desculți Bibliografie suplimentară „Il Carmelo in Romania” („Ordinul carmelit în România”), Editura Juliagraf, Verona, 2008 - recenzie Legături externe
Кармелићани

Кармелићани или бели фратри су били католички монашки ред настао у 12. веку. Историја Оживљавање пустињаштва текло је истовремено са оживљавањем ходочасништва на Истоку. Безбедни су, међутим, били само ходочасници-пустињаци груписани на брду Кармилу, где се десило по хришћанском веровању чудо када је св. Илија победио Валове противнике. Ту се, 1135. године, оформила група пустињака у настојању да у начину живота подржава овог пророка кога су ранохришћански писци помињали као претечу монаштва. Папа Хонорије III је 1226. године одобрио ред којем је латински патријарх Јерусалима, св. Алберт, претходно прописао правило. Њихово правило било је надахнуто искуством палестинских лаври. Муслимани су приморали ред да се повуче на Кипар, Сицилију, Француску и Енглеску. Папа Иноћентије IV им је 1247. године одобрио оснивање заједнице у насељима где су они почели да проповедају. На Лионском сабору из 1274. године Кармелићани су, уз Доминиканце, Фрањевце и Августинце, проглашени јединим дозвољеним католичким редом. Литература
Karmelitorden

Karmelitorden, eg. Den saliga jungfru Marias brödraorden av berget Karmel, är en katolsk mendikantorden, ursprungligen en eremitorden med kommuniteter vid berget Karmel i dåvarande Palestina, varifrån den utbredde sig under korstågstiden. Karmeliternas dräkt är svart och brun. Historik Karmelitorden är en av tiggarordnarna. Den grundades av korsfararen Berthold från Kalabrien under senare hälften av 1100-talet. Enligt den första regeln från 1209 av patriarken Albert av Jerusalem skulle bröderna bo i skilda celler, ägna sig åt bön och hantverk, leva i fattigdom, avstå från att äta kött och iaktta tystnad under en stor del av dagen. Dessa stadgar fastställdes av påven 1226. Karmeliterna flyttade till Cypern och Sicilien 1238, på grund av de oroliga förhållandena i Palestina. 1240 och 1244 fanns de i England och Frankrike, och 1245 hölls deras första generalkapitel. I samband med flytten gjordes djupgående förändringar av organisationen. Den inordnades bland tiggarordnarna (1245), och ordensstadgarna förändrades och mildrades. Den gamla bruna dräkten byttes mot en svart, som påminde mera om dominikanernas. I dräkten ingick ett grått skapular som bestod av två tygstycken som bars på bröst och rygg, hopfästa över axlarna. Enligt legenden hade detta plagg ursprungligen överlämnats till ordensgeneralen Simon Stock av jungfru Maria, som personligen lovat att den som dog iklädd detta plagg inte skulle smaka den eviga elden. Dessa förespeglingar bidrog i betydande mån till karmeliternas framgångar, men uppammade också inom orden ett enastående övermod. Den alltmera slappnande kommunitetstukten framkallade också upprepade reformförsök, som gav upphov till olika kongregationer. Redan på 1400-talet fanns inom karmelitorden en motsättning mellan observanter och konventualer. På 1420-talet uppstod den stränga mantuanska reformkongregationen. Den viktigaste är dock den av den heliga Teresia under 1500-talets senare hälft grundade kongregationen av barfotakarmeliter, som omkring år 1600 delades i två, med var sin general. Alltsedan 1400-talet finns även en kvinnlig gren av orden, som blivit den största ordensgemenskapen inom den Romersk-katolska kyrkan. Den s.k. oskodda grenen är resultatet av Teresa av Ávilas och Johannes av Korsets reformer vid slutet av 1500-talet. Fram till 1972 begagnade sig karmelitorden av sin egen liturgiska rit, vilken går tillbaka på korstågens tid och var allmän i det latinska patriarkatet av Jerusalem. 1972 beslutade orden att övergå till den romerska ritens nyare form (Paulus VI). Sedan några år tillbaka firas åter den karmelitiska riten av Karmeliterna av Guds moder i Wyoming. Karmeliterna i Sverige Medeltida konvent Örebro konvent, munkkloster, Närke, mitten av 1450-talet. Samtida konvent Både kvinnliga och manliga karmeliter finns i Sverige och de har utgivit en stor del av den karmelitiska litteraturen: Karmelitnunnor: Den barmhärtiga kärlekens Karmel, Glumslöv Karmelitbröder: Norraby Kloster, Tågarp Se även Thérèse av Jesusbarnet Källor Karmelitorden i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1910) Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Karmelitorden.﻿ Karmelitorden i Sverige
Santiago Casares Quiroga

Santiago Casares Quiroga, né le 8 mai 1884 à La Corogne et mort le 17 février 1950 à Paris, est un homme d'État espagnol. Avocat de formation, plusieurs fois ministre sous la Seconde République espagnole, il a été président du Conseil des ministres du 13 mai 1936 jusqu'au soulèvement militaire du 18 juillet dirigé par le général Franco et qui déclenche la guerre civile. Biographie Casares Quiroga fut l'un des signataires de l'accord de Saint-Sébastien de 1930 et l'un des membres du comité révolutionnaire qui contribua à mettre sur pied la Seconde République espagnole en avril 1931. Il fut également un représentant de l’Organización Republicana Gallega Autónoma (ORGA) aux Cortes. Casares appartenait aussi à la franc-maçonnerie. Il prit la tête de différents ministères (la Marine en 1931, l'Intérieur de 1931 à 1933 ainsi qu'en 1936) dans les gouvernements de Manuel Azaña. Il est notamment président du Conseil après le triomphe électoral d'Azaña, qui accéda à la présidence de la République porté par le Front populaire, mais sous son gouvernement la violence politique devient hors de contrôle. Son opposant de droite Calvo Sotelo le désigne dans un célèbre discours aux Cortès comme responsable de ces violences par son inaction et l'accuse quasiment à l'avance de son futur assassinat. Cet assassinat sera l'étincelle déclenchant le coup d'État du 17 juillet et la guerre d'Espagne, à la suite d'un complot qui était en préparation depuis des mois et dont le gouvernement était bien informé, mais incapable de le prévenir. Casares démissionne le surlendemain, 19 juillet. Diego Martínez Barrio assume l'intérim pendant quelques heures, bientôt remplacé par José Giral. L'échec du coup d’État marqua le début de la guerre civile espagnole. Il existe une controverse sur sa gestion du coup d'État : la tradition lui impute le refus de fournir des armes aux organisations ouvrières. Les mémoires de Manuel Portela Valladares et celles de sa fille affirment le contraire. Il n'occupa aucun poste durant la guerre civile mais combattit aux côtés des Républicains. Après la chute de la Catalogne, il rejoignit son épouse Gloria Pérez Casarès et sa fille María Victoria Casares Pérez, dite Maria Casarès, déjà exilées à Paris depuis 1936. Réfugié en Angleterre durant la Seconde Guerre mondiale, avec Juan Negrín (1892-1956) et Feliciana López de Dom Pablo (1906-1987), dite « Feli », il rentra en France en 1945. Il meurt à Paris, auprès de sa fille, en février 1950. Inhumé à l'origine au cimetière du Montparnasse, ses restes et ceux de son épouse Gloria Pérez Casarès sont transférés en 1973 dans la 90ème division du cimetière parisien de Thiais. Leurs restes ont néanmoins disparus dans les années 2000 dans un ossuaire du cimetière. Notes et références Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Santiago Casares Quiroga » (voir la liste des auteurs). Liens externes Ressource relative à la vie publique : Documents diplomatiques suisses 1848-1975 (es) Casares Quiroga y Castelao Portail de la politique espagnole Portail de la Galice
Santiago Casares Quiroga

Santiago Casares Quiroga (A Coruña, 8 mei 1884 - Parijs, 17 februari 1950) was een Spaans (Galicisch) staatsman. Hij studeerde rechten en was actief als jurist. In 1930 sloot hij zich aan bij de Organización Republicana Gallega Autónoma (ORGA). De ORGA streefde naar regionale autonomie voor Galicië binnen een Spaanse Republiek. In 1930 sloot hij zich aan bij het Revolutionair Comité van de republikeinen en sociaaldemocraten. Het Revolutionaire Comité streefde naar de stichting van een democratische republiek. De gemeenteraadsverkiezingen van 1931 verliepen succesvol voor de republikeinen en sociaaldemocraten, waarna in april van dat jaar de republiek werd uitgeroepen. In de voorlopige regering van de republiek was Casares minister van Marine en van 1931-1933 was hij minister van Binnenlandse Zaken in de regering-Azaña. Casares zette zich als minister vooral in voor de Galicische autonomie. In 1933 ging de ORGA op in de Acción Republicana van Manuel Azaña en werd Casares de tweede man van de partij. De Acción Republicana fuseerde in 1934 ten slotte met andere linkse republikeinse partijen waarna de Izquierda Republicana ontstond. In februari 1936 werd Azaña premier van een linkse Volksfront-regering. Toen Azaña in mei 1936 president van de republiek werd, volgde Casares hem op als premier. Op 18 juli 1936, in de nacht na het uitbreken van de Spaanse Burgeroorlog, diende hij zijn ontslag in bij Azaña. In die fatale nacht probeerde Diego Martínez Barrio tevergeefs een compromisregering te vormen, waarna de vakbondsleider Largo Caballero als premier de strijd met de opstandige generaals aanging. Casares Quiroga ging in ballingschap. Zie ook Volksfront Izquierda Republicana Manuel Azaña
Santiago Casares Quiroga

Santiago Casares Quiroga (Corunha, 23 de outubro de 1884 — Paris, 23 de dezembro de 1950) foi um político galeguista e advogado espanhol. Ocupou o lugar de presidente do governo de Espanha de em 1936. Carreira Líder e fundador da Organización Republicana Gallega Autónoma (ORGA), participou no Pacto de São Sebastião (1930), em representação da Federación Republicana Gallega. Em Dezembro desse ano foi enviado a Jaca como delegado do comitê revolucionário republicano na clandestinidade, para evitar a sublevação que preparavam um grupo de militares republicanos. Não chegou a tempo, pelo qual a sublevação teve lugar, sem sucesso nenhum. Como consequência, foi encarcerado. Com a chegada da república foi nomeado Ministro da Marinha no governo provisório e depois Ministro da Governação. Elegido deputado pelas Cortes Constituintes pela ORGA, continuou sendo Ministro da Governação durante o governo socialista-republicano presidido por Manuel Azaña. Elegido deputado novamente em 1933, e em 1934 (a ORGA passou a chamar-se Partido Republicano Gallego) une seu partido com o de Azaña e outras forças para criar a Izquierda Republicana, partido que se integraria na Frente Popular. Após as eleições de 1936 foi nomeado Ministro de Obras Públicas. Após Azaña aceder à presidência da República, Casares Quiroga foi nomeado Presidente do Governo e Ministro da Guerra. Como presidente, organizou o referendo sobre o Estatuto de Autonomia da Galiza de 1936 , o terceiro que se apresentava depois dos de Catalunha e do País Basco, o qual é aprovado a 28 de Junho do mesmo ano. Seguia sendo presidente do governo quando ocorreu a sublevação militar de 18 de Julho de 1936, a qual ocasionaria a Guerra Civil Espanhola. Afirmou-se tradicionalmente que ele recusara entregar as armas às organizações de trabalhadores, pelo qual demitira e fora substituído por Diego Martínez Barrio de forma interina e por José Giral definitivamente. Porém, as memórias de Manuel Portela Valladares (inéditas até 1972) e as da sua filha María Casares, coincidem em afirmar o contrário: foi o presidente da República, Manuel Azaña, que cessou a Casares a 18 de Julho de 1936 porque este último queria entregar armas ao povo. Não ocupou nenhum cargo mais durante a Guerra Civil, marchando a França antes da sua finalização. Morreu no exílio em 1950. Ver também Lista de presidentes do governo de Espanha Referências
Касарес Кирога, Сантьяго

Сантья́го Каса́рес Киро́га (исп. Santiago Casares Quiroga; 8 мая 1884, Ла-Корунья, Испания — 17 февраля 1950, Париж, Франция) — испанский политический деятель, в 1931—1932 годах — министр внутренних дел Испании, в 1936 году председатель правительства при президенте Мануэле Асанье. Биография Сантьяго Касарес Кирога родился в буржуазной семье. До пяти лет страдал туберкулёзом. В юности изучал право в Мадриде. Избрал темой для диссертации биографию галисийского анархиста Рамона де ла Сагра-и-Периса. Касарес Кирога основал Республиканскую галисийскую автономную организацию (исп. Organización Republicana Galega Autónoma, ORGA). На протяжении всей своей карьеры главной целью Кироги была автономия Галисии — его родной провинции. В 1930 году Касарес Кирога принимает участие в подписании Сан-Себастьянского пакта. ORGA вошла в Галисийскую Республиканскую Федерацию (объединившую федералистов, радикалов и радикал-социалистов). В декабре 1930 года Национальный Революционный Комитет (CRN) направил Касареса Кирогу в город Хака (Jaca), чтобы отменить намеченное капитаном Фермином Галаном Родригесом восстание хакского гарнизона. Касарес Кирога не успел вовремя остановить Галана - и, в результате, восстание было подавлено, а Касарес попал в тюрьму... В следующем, 1931 году была низложена монархия Альфонсо XIII, установлена Вторая Испанская Республика и сформировано временное правительство. Сантьяго Касарес Кирога вошёл в него в качестве морского министра. В правительстве Мануэля Асаньи (1931—1933) Касарес Кирога был министром внутренних дел с 1931 по 1932 годы. В 1936 году Асанья становится президентом, а Кирога возглавляет правительство с 13 мая 1936 года по 19 июля 1936 года. Неспособный справиться с франкистским путчем, он покинул свой пост почти сразу после начала гражданской войны и с тех пор уже более не занимал никаких государственных постов. После входа франкистов в Барселону 26 января 1939 года Сантьяго Касарес Кирога эмигрировал во Францию. Знаменитая актриса Мария Касарес — дочь Сантьяго Касареса Кироги. Ссылки [dic.academic.ru/dic.nsf/sie/7638/КАСАРЕС Советская историческая энциклопедия] Сантьяго Касарес Кирога: биография (рус.) Сантьяго Касарес Кирога (исп.) Примечания
Сантьяго Касарес Кірога

Сантьяго Касарес Кірога (ісп. Santiago Casares Quiroga; 8 травня 1884 — 17 лютого 1950) — іспанський політик, морський міністр, міністр внутрішніх справ, голова уряду Другої республіки 1936 року. Кар'єра Після проголошення Другої республіки Кірога став морським міністром у перехідному уряді. В кабінеті Мануеля Асаньї він отримав пост міністра внутрішніх справ. 1936 року Асанья став президентом, а Кірога очолив уряд. Утім він не зміг упоратись із франкістським путчем, через що залишив пост прем'єр-міністра одразу після початку громадянської війни. Відтоді він пішов з політичного життя, а 1939 року виїхав до Франції. Дочкою Сантьяго Касареса Кіроги була відома акторка Марія Касарес. Примітки Джерела Радянська історична енциклопедія [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Життєпис [Архівовано 14 квітня 2018 у Wayback Machine.] (рос.) Сантьяго Касарес Кірога (ісп.)
Iglesia de Santa María de Cabanas

La iglesia de Santa María de Cabanas es un edificio religioso situado en el término municipal de Vicedo, en la provincia de Lugo (Galicia, España). Se localiza en la zona sur del municipio, en la parroquia a la que da su nombre, Cabanas. El inicio de la construcción de dicho templo data del siglo XIV, siendo mandado construir por el prelado mindoniense Francisco I en el año 1392, bajo el auspicio del noble galaico Fernán Pérez de Andrade.​ Véase también Vicedo Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María de Cabanas.
Monastery of Santa María de Mezonzo

The Monastery of Santa María de Mezonzo is a Spanish religious building in Romanesque style in the parish of Santa María de Mezonzo, in the municipality of Vilasantar. Although it probably dates back to the time of the Kingdom of the Suebi, the current monastery was founded as a double convent by Abbot Reterico. According to Antonio López Ferreiro, the monastery was donated to the Asturian-Galician king Alfonso III el Magno in 870. Justo Pérez de Urbel, after comparing the names of the confirmatory of several documents related to the monastery, thinks that the correct date is the one given by Hinojosa, that is, the year 930. References Bibliography Santoro, Nicholas J. (12 August 2011). Mary In Our Life: Atlas of the Names and Titles of Mary, The Mother of Jesus, and Their Place in Marian Devotion. iUniverse. ISBN 978-1-4620-4022-3. External links Media related to Church of Santa María de Mezonzo at Wikimedia Commons