NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lanzós (Villalba)

Lanzós​ (llamada oficialmente San Salvador de Lanzós)​​ es una parroquia española del municipio de Villalba, en la provincia de Lugo, Galicia.​​​​ Otras denominaciones La parroquia también es conocida por los nombres de El Salvador de Lanzós​ y O Salvador de Lanzós.​ Organización territorial La parroquia está formada por seis entidades de población,​​​ constando tres de ellas en el nomenclátor del Instituto Nacional de Estadística español:​ A Pereira As Gateñas O Brañón Ichozas Igrexa Pequena (A Igrexa Pequena) O Carballal Demografía Referencias Bibliografía Miralbes Bedera, Rosario; de Torres Luna, María Pilar; Rodríguez Martínez-Conde, Rafael (1979). Mapa de límites de las parroquias de Galicia. Santiago de Compostela: Imprenta Paredes. ISBN 8460014142. Ruiz-Maya Torres, Luis, ed. (1985). Censo de la población de España en 1981. Nomenclátor de las ciudades, villas, lugares, aldeas y demás entidades de población. Índice general alfabético. Madrid: I.N.E. Artes Gráficas. ISBN 8426012353. de Torres Luna, María Pilar; Pérez Fariña, María Luisa; Santos Solla, José Manuel (1989). Municipios y parroquias de Galicia. Santiago de Compostela: Imprenta de la Universidad de Santiago de Compostela. ISBN 8471915294. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lanzós.
Santuario de San Andrés (Teixido)

El santuario de San Andrés de Teixido es una capilla ubicada en la parroquia de Teixido, Cedeira, en la provincia de La Coruña (Galicia, España) y cerca de cabo Ortegal. Es un famoso lugar de peregrinación, al que, según el dicho popular "va de muerto quien no fue de vivo". La romería principal tiene lugar el 8 de septiembre, aunque a lo largo del año se celebran otras menos concurridas, como la del 30 de noviembre, más litúrgica. Cargado de una fuerte significación antropológica; desde el punto de vista artístico, lo más notable es el retablo barroco.​ Se considera que la peregrinación a este lugar viene ya desde la Edad de Hierro, sin embargo el primer registro del que hay constancia es de 1391. También fue citado por el Padre Sarmiento en su libro Viaje a Galicia (1754-1755), después de haberlo visitado. Al largo de todos estos siglos varias tradiciones se forjaron alrededor de este culto, y forman parte ya de su leyenda. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de San Andrés.
Sanctuaire Saint-André de Teixido

Le sanctuaire Saint-André de Teixido (en galicien : Santuario de Santo André de Teixido, en espagnol : San Andrés de Teixido) est une chapelle consacrée à l'apôtre André dans un hameau situé sur une colline dominant le littoral de l'océan Atlantique, à Cedeira, une municipalité de la province de La Corogne, faisant partie de la communauté autonome de Galice, en Espagne. C'est un important lieu de pèlerinage et un lieu emblématique de la culture galicienne. On dit de lui Vai de morto quen non foi de vivo, ce qui peut se traduire en français par : « Doit y venir mort, qui ne le fait de son vivant ». Son intérêt artistique le plus remarquable réside dans son retable. Le sanctuaire Le sanctuaire est établi au sein d'un hameau perché sur le versant occidental et montagneux du cap Ortegal, à douze kilomètres au nord-est du village lui-même de Ceidera, dans un site grandiose. Sa chapelle (XVIe – XVIIIe siècle), en granit, abrite un buste-reliquaire de saint André. La légende locale raconte que celui-ci, constata que son sanctuaire de Teixido, fondé après un naufrage qu'il aurait subi non loin de ce lieu et resté bien modeste, était bien moins fréquenté que celui de Saint-Jacques-de-Compostelle. Il s'en était plaint au Seigneur. Celui-ci, lui aurait alors promis que tous les mortels viendraient le voir en pèlerinage durant leur vie… ou après ! Autour du sanctuaire sont vendus par des marchands des amulettes colorées en pâte à sel. Le lieu est particulièrement fréquenté de la mi-août au 9 septembre. Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Galice
Svetište sv. Andrije u Teixidu

Svetište sv. Andrije u Teixidu (galicijski: Santuario de Santo André de Teixido, španjolski: San Andrés de Teixido) je kapelica apostola Andrije u zaseoku Teixido na brežuljku s pogledom na obalu Atlantskog oceana u Galiciji u Španjolskoj. To je važno mjesto hodočašća i simbolično mjesto galicijske kulture. Njegov najznačajniji umjetnički značaj leži u njegovu oltaru. Svetište je smješteno u zaseoku Teixido na zapadnim padinama rta Ortegal, 12 kilometara sjeveroistočno od općinskog mjesta Ceidero. U kapeli u granitu, nalazi se relikvijarno poprsje sv. Andrije. Lokalna legenda kaže da je jedan hodočasnik našao utočište u Teixidu, nakon što je pretrpio brodolom nedaleko od ovoga mjesta na Putu Svetog Jakova u Santiago de Compostelu. Smatra se da je hodočasništvo na ovom mjestu počelo već u željezno doba, iako je prvi zapis o tome iz 1391. godine. Također o njemu piše španjolski benediktinac Martín Sarmiento u svojoj knjizi „Putovanje u Galiciju” (1754. – 1755.), nakon što ga je posjetio. Glavno hodočašće održava se 8. rujna, iako tijekom godine ima i drugih hodočašća poput onoga 30. studenog, koje je više liturgijsko.
Светилиште св. Андрије у Тејшиду

Светилиште св. Андрије у Тејшиду (гал. Santuario de Santo André de Teixido; шп. Santuario de San Andrés de Teixido) капелица је апостола Андрије у засеоку Тејшидо на брежуљку с погледом на обалу Атлантског океана у Галицији у Шпанији. Светилиште је смјештено у засеоку Тејшидо на западним падинама рта Ортегал, 12 километара сјевероисточно од општинског мјеста Сеидеро. У капели у граниту, налази се реликвијарно попрсје св. Андрије. То је важно мјесто ходочашћа и симболично мјесто галицијске културе. Главно ходочашће одржава се 8. септембра, иако током године постоје и друга ходочашћа попут онога 30. новембра, које је више литургијско. Историја Његов најзначајнији умјетнички значај лежи у његову олтару. Сматра се да је ходочасништво на овом мјесту почело већ у гвоздено доба, иако је први запис о томе из 1391. године. Локална легенда каже да је један ходочасник нашао уточиште у Тејшиду, након што је претрпио бродолом недалеко од овога мјеста на Путу Светог Јакова у Сантијагу де Компостела. Такође о њему пише шпански бенедиктинац Марин Сармјенто у својој књизи "Путовање у Галицију" (1754—1755), након што га је посјетио. Референце
Sotelo Blanco Edicións

Sotelo Blanco Edicións és una editorial dedicada principalment a la difusió del llegat cultural gallec i de la literatura gallega actual. El segell, creat el 1980 i actiu fins al 2017, va prendre els cognoms del seu fundador, l'escriptor i promotor cultural Olegario Sotelo Blanco. Son nombroses les col·leccions que conformen el catàleg d'aquesta prolífica editorial: vint anys després de la seva creació, els títols publicats ultrapassaven els cinc-cents. La tasca de recuperació i divulgació de la tradició literària gallega és palesa a la col·lecció Clásicos Galegos, on trobem la poesia completa de figures com Manuel Antonio (1992), Luis Amado Carballo (1994), Rosalía de Castro (2004) i Eduardo Pondal (2005), entre altres. A la resta de col·leccions literàries, en canvi, hi predominen creacions recents de nous valors de la literatura gallega. És el cas de Medusa, sèrie de narrativa on es van publicar, per exemple, O inverno do lobo (1985), de Xoán Manuel Casado, i A canción do vagamundo (1986), de Lois Diéguez, però també, més excepcionalment, traduccions al gallec d'autors estrangers com ara John Dos Passos o Paul Auster. A la col·lecció de poesia Leiladoura l'editorial hi va publicar moltes obres de poetes reconeguts. Cal destacar el volum de versos Balada nas praias do oeste (1985), opera prima d'un dels autors gallecs amb més projecció internacional, Manuel Rivas. De fet, el primer llibre editat per Sotelo Blanco havia estat el poemari Vendimia (1982), de Manuel Casado. La preservació i difusió de la llengua gallega entre les joves generacions i en l'àmbit de l'educació és també l'objectiu de les sèries de literatura infantil i juvenil impulsades per Sotelo Blanco Edicións, com ara Bolboreta (llibres infantils il·lustrats), Os contos de Mala Malona (protagonitzada pel personatge del títol) o Doce x Vintedous (narrativa juvenil). Pel que fa a l'assaig, cal destacar la col·lecció Estudios e Investigación, que comprèn des d'estudis literaris fins a anàlisis crítiques de l'actualitat. Des de 1990 l'editorial publica també, amb periodicitat trimestral, la revista de pensament crític A Trabe de Ouro. El 1993 Olegario Sotelo va crear la Fundació Sotelo Blanco; l'entitat, dedicada a l'organització d'actes de promoció de la cultura gallega, va assumir la coordinació de l'editorial. Referències
Sotelo Blanco Edicións

Sotelo Blanco Edicións est une maison d'édition espagnole consacrée principalement à la diffusion du patrimoine culturel galicien et de la littérature galicienne actuelle. Le nom de la firme, établi en 1980 et active jusqu’en 2017, provient de les noms de famille de son fondateur, l'écrivain et promoteur culturel Olegario Sotelo Blanco.Les livres et les collections qui composent le catalogue de cette prolifique maison d'édition sont nombreuses ; vingt ans après sa création, plus de cinq cents titres avaient été édités. La volonté de récupérer et de divulguer la tradition littéraire galicienne est manifeste dans la collection Clásicos Galegos: on peut y trouver la poésie intégrale d'auteurs comme Manuel Antonio (1992), Luis Amado Carballo (1994), Rosalía de Castro (2004) et Eduardo Pondal (2005), entre autres. Dans le reste des collections littéraires, par contre, prédominent des créations récentes des nouveaux talents de la littérature galicienne. C'est le cas de la collection Medusa, qui a fait connaître, par exemple, O inverno do lobo (1985), de Xoán Manuel Casado, et A canción do vagamundo (1986), de Lois Diéguez, mais aussi, plus exceptionnellement, des traductions en galicien d'auteurs étrangers tels que John Dos Passos ou Paul Auster. Dans la collection de poésie Leiladoura, Sotelo Blanco a publié de nombreuses œuvres de poètes renommés. On peut remarquer le recueil de vers Balada nas praias do oeste (1985), première œuvre de Manuel Rivas, l'un des auteurs galiciens les plus reconnus à l'international. En fait, le premier titre édité par la firme avait été aussi un livre de poèmes: Vendimia (1982), de Manuel Casado. La préservation et la diffusion de la langue galicienne auprès des jeunes générations et dans le domaine de l'éducation constituent l'objectif des séries de littérature d'enfance et de jeunesse impulsées par Sotelo Blanco, comme Bolboreta (livres infantiles illustrés), Os contos de Mala Malona (dont la protagoniste est le personnage du titre) ou Doce x Vintedous (romans pour la jeunesse). Concernant l'essai, il faut souligner la collection Estudios e Investigación, qui comprend des études littéraires et des analyses critiques de l’actualité. Depuis 1990, la maison d'édition imprime aussi, avec périodicité trimestrielle, la revue de pensée critique A Trabe de Ouro. En 1993, Olegario Sotelo a créé la Fondation Sotelo Blanco; l'entité, dédiée à l'organisation d'événements pour la promotion de la culture galicienne, a assumé la coordination de la maison d'édition. Notes et références Liens externes Portail de l’édition Portail de la Galice
Sotelo Blanco Edicións

Sotelo Blanco Edicións è una casa editrice spagnola dedicata principalmente alla diffusione del patrimonio culturale de Galizia e della letteratura galiziana contemporanea. Il nome di questa prolifica casa editrice, che ha pubblicato più di mille titoli dalla sua creazione nel 1980, deriva dal cognome del suo fondatore, lo scrittore e promotore culturale galiziano Olegario Sotelo Blanco. Catalogo Le collane che compongono il catalogo di Sotelo Blanco Edicións sono numerose. La volontà di recuperare e divulgare la tradizione letteraria galiziana si manifesta nella collana Clásicos Galegos, dove troviamo la poesia completa di figure come Manuel Antonio (1992), Luis Amado Carballo (1994), Rosalía de Castro (2004) o Eduardo Pondal (2005). Nelle altre collane letterarie, invece, predominano le creazioni recenti di nuovi talenti della letteratura galiziana. È il caso di Medusa, serie di narrativa che ha pubblicato, per esempio, O inverno do lobo (1985), di Xoán Manuel Casado, e A canción do vagamundo (1986), di Lois Diéguez, ma anche, più eccezionalmente, traduzioni in galiziano di autori stranieri come John Dos Passos o Paul Auster. La serie di poesia Leiladoura include molte opere di poeti rinomati. Si deve sottolineare il volume di versi Balada nas praias do oeste (1985), opera d'esordio di uno degli autori galiziani più acclamati a livello internazionale, Manuel Rivas. Infatti, il primo titolo stampato dalla casa editrice era stato un libro di poesie: Vendimia (1982), di Manuel Casado. La conservazione e la diffusione della lingua galiziana tra le giovani generazioni e nel campo dell'educazione è l'obiettivo delle collane di letteratura per ragazzi e giovanile promosse da Sotelo Blanco Edicións, come Bolboreta (libri illustrati per bambini), Os contos de Mala Malona (storie sul personaggio del titolo) o Doce x Vintedous (narrativa giovanile). Per quanto riguarda il saggio, la collana Estudios e Investigación comprende da studi letterari fino ad analisi critiche di argomenti di attualità; dal 1990, la casa editrice pubblica inoltre la rivista di pensiero critico A Trabe de Ouro, di periodicità trimestrale. Nel 1993, Olegario Sotelo creò la Fondazione Sotelo Blanco; l'ente, dedicato all'organizzazione di eventi per la promozione della cultura galiziana, ha assunto il coordinamento della casa editrice. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sotelo Blanco Edicións Collegamenti esterni
Soto de Rozabales

El Soto de Rozabales (en gallego Souto de Rozavales) es un espacio natural protegido español ubicado en la parroquia de San Martiño de Manzaneda, provincia de Orense, Galicia. Fue declarado monumento natural por la Junta de Galicia mediante el 25 de febrero de 2000.​ Véase también Espacios naturales protegidos de Galicia Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Soto de Rozabales.
Teatro Principal (Pontevedra)

El Teatro Principal de Pontevedra, (Galícia), és un teatre situat en el centre històric, a la rua Paio Gómez Charino s/n. Va ser inaugurat el 1997, obra de l'arquitecte José Ramón Miyer Caridad després d'haver guanyat un concurs d'avantprojectes l'any 1985. La façana, amb un bons finestrals, segueix mantenint el frontó tradicional. Consta de dues sales d'exposicons i un auditori amb capacitat per a 434 espectadors. L'escenari fa 52 m² i està dotat d'una plataforma mòbil. Un fals sostre millora l'acústica de la sala. Enllaços externs Pazo da cultura de Pontevedra (fotografia de la façana del teatre) Arxivat 2008-10-19 a Wayback Machine.
Главный театр Понтеведры

Главный театр Понтеведры (исп. Teatro Principal de Pontevedra) — театр, расположенный в старом городе Понтеведры (Испания). История На месте нынешнего Главного театра Понтеведры до середины XIX века находилась церковь Святого Варфоломея Старого (галис. San Bartolomeu o Vello). К концу XVIII века это здание периода позднего Средневековья пришло в упадок. В 1769 году начался его снос, но окончательно церковь была снесена лишь в 1844 году. Нескольких лет это место представляло собой открытую площадь. В 1864 году на нём были построены казино «Liceo» (архитектор Доминго Лареу) и Главный театр (архитектор Фаустин Флорес), которые были открыты 2 августа 1878 года. В апреле 1900 года в этом здании состоялся первый в истории города сеанс кинопоказа, а в декабре того же года - первое прослушивание фонографа. 14 апреля 1980 года пожар уничтожил оба этих здания, сохранились лишь стены. 22 августа 1983 года городской совет приобрёл руины театра, а 9 января 1984 года было объявлено о конкурсе проекта на его реконструкцию. Нынешнее здание, открытое 3 января 1987 года, было построено по проекту архитектора Хосе Мийера Каридада, выигравшего соответствующий конкурс. Описание Театр занимает пять этажей и два подвальных этажа, на которых расположены два выставочных зала и зрительный зал общей вместимостью 434 зрителя. Его сцена, площадью 52 м², оснащена мобильной платформой. Фасад выполнен в неоклассическом стиле. Внутреннее пространство имеет подвесной потолок, который помогает улучшить акустику, а также скрыть с глаз установленное освещение. В его декоративном стиле прослеживается стремление объединить в себе внешний вид театров XIX века с более современным интерьером. Галерея Примечания Ссылки Teatro Principal Библиография Ayuntamiento de Pontevedra, 1985. Pontevedra recupera su Teatro Principal. Ed. Ayuntamiento de Pontevedra Fontoira Surís, Rafael, 2009. Pontevedra Monumental. Ed. Deputación de Pontevedra. Pontevedra. ISBN 978-84-8457-327-2.
Teatro Rosalía de Castro (la Corunya)

El Teatro Rosalía de Castro és un teatre situat al nucli antic de la ciutat de la Corunya, a Galícia. A més d'un espai per a representacions teatrals i concerts, a les seves dependències també hi trobem des de 1994 la Biblioteca de la Diputació Provincial de la Corunya. Història La història d'aquest espai es remunta a 1838 quan l'Ajuntament adquireix el solar de l'antiga església de San Xurxo (Sant Jordi) per a construir-hi un teatre. El 1841 finalitzen les obres del Teatro Nuevo o Teatro Principal, el 1867 el teatre és destruït per un incendi, un any més tard és reconstruït i el 1909 pren el nom de Teatro Rosalía de Castro. Un any més tard s'hi fan projeccions cinematogràfiques. Característiques Està situat en el centre de la ciutat i molt pròxim a la plaça de María Pita. El seu escenari fa 150 m² i té un aforament de 712 localitats. Enllaços externs Informació del teatre a la web de l'Ajuntament de la Corunya (castellà)
Teatro Rosalía de Castro (La Coruña)

El Teatro Rosalía de Castro es una institución cultural de la ciudad de La Coruña, de titularidad municipal, gestionada por el Instituto Municipal Coruña Espectáculos (IMCE) del Ayuntamiento de La Coruña y dirigido por José Paulo Rodríguez Domínguez. Se trata de un centro de representación escénica situado en el centro de la ciudad herculina, en plena Calle Real y muy próximo a la Plaza de María Pita. En sus dependencias se encuentra también desde el 20 de mayo de 1994, la Biblioteca de la Diputación Provincial de la Coruña. Características El edificio es un teatro del siglo XIX de estilo ecléctico. Dispone de un escenario de 150 metros cuadrados y de una capacidad de entre 628 y 712 localidades repartidas entre el patio de butacas y cuatro niveles, y que se encuentran acondicionadas para albergar distintos tipos de espectáculos artísticos (música, danza, teatro etc). Historia La historia del emblemático edificio que alberga el Teatro Rosalía de Castro, en el número 37 de la céntrica calle Rego de Auga, se remonta al año 1838, cuando el Ayuntamiento de La Coruña adquirió el terreno edificable de la antigua iglesia de San Xurxo para construir el teatro y emitió una suscripción pública de acciones para realizar su edificación. Las obras de construcción del nuevo teatro, a cargo del arquitecto José María Noya, finalizaron en 1840, inaugurándose el 25 de diciembre de ese año como Coliseo San Jorge y popularmente conocido como teatro principal o nuevo.​ En 1851 debutó en el teatro el violinista Pablo Sarasate. En la noche del 3 al 4 de enero de 1867 sufrió un incendio que lo destruyó, siendo reconstruido al año siguiente a partir de un proyecto de Faustino Domínguez Coumes-Gay, pasando a denominarse en 1909 teatro Rosalía de Castro.​ En 1910 se adaptó para realizar proyecciones cinematográficas. En junio de 1931 tuvo lugar en el teatro la Asamblea Regional que se reunió para aprobar el primer proyecto de estatuto de Galicia​ y el 8 de diciembre de 1935 acogió un mitin organizado por la Confederación Regional Galaica de la Confederación Nacional del Trabajo en el que participaron Federica Montseny, Manuel Amil Barcia y Claro José Sendón. El 20 de mayo de 1994 se instaló en el edificio la Biblioteca de la Diputación Provincial de La Coruña. Referencias Enlaces externos El Teatro Rosalía en la web del Ayuntamiento de la Coruña Biblioteca de la Diputación Provincial de la Coruña
Tour de la Lanzada

La tour de la Lanzada correspond aux vestiges d'une tour-château d'origine médiévale dans la province de Pontevedra en Espagne. Elle a été construite par les merinos d'Iria Flavia dans le Salnés pour la défense des terres de l'archidiocèse de Saint-Jacques-de-Compostelle contre les attaques normandes du haut et du bas Moyen Âge. Emplacement La tour se dresse sur la rive sud de la plage de la Lanzada, dans la paroisse civile de Noalla (Sanxenxo ), à côté de la chapelle Notre-Dame de la Lanzada et du castro du même nom. Histoire C'est le dernier vestige d'un château datant du Xe siècle (vers l'an 960) construit sur les vestiges d'un ancien phare phénicien ou romain. Il a été commandé par Sisnando II pour défendre Saint-Jacques-de-Compostelle contre les attaques des Vikings et des Normands. Il servait d'avant-poste défensif aux côtés d'autres forteresses de la archiépiscopat de Saint-Jacques-de-Compostelle et de premier contact contre d'éventuels ennemis, transmettant des signaux de danger aux autres tours défensives qui ponctuaient la ria d'Arousa, telles que les tours de Cambados et les tours de l'Oeste à Catoira. Le système défensif consistait à faire des feux de joie dans la tour que l'on voyait depuis la tour de San Sadurniño (Cambados), qui à son tour alertait celle de Catoira, et ainsi de suite jusqu'à Saint-Jacques-de-Compostelle. En l'an 1121, coïncidant avec l'accord de paix de la reine Urraque Ire avec l'évêque Diego Gelmírez, il est décidé que le second recevra la première des forteresses du château Honesto et celle de la Lanzada; peu de temps après, le château subit une attaque de pirates maures qui avaient succédé aux Normands comme une menace sur la côte galicienne. Le château est également mentionné dans des documents du XIIIe siècle. En 1467, la tour fut assiégée par les Irmandiños, qui la conquirent en l'attaquant depuis la mer. Après la défaite des principaux chefs Irmandiños, Alfonso de Lanzós et Pedro Osorio, le château de La Lanzada est devenu le dernier bastion des insurgés. Dans les ruines de la forteresse détruites par eux-mêmes, ils ont résisté jusqu'à ce qu'ils aient épuisé toutes les possibilités de défense mais ils ont été capturés. Après ces événements, le château a été abandonné. Situation actuelle De l'ancien château il ne reste aujourd'hui que la chapelle et l'une des tours à moitié détruites. La tour actuelle est quadrangulaire avec des murs de maçonnerie - taillés dans du grès peu composé, sauf dans les joints des murs. Il y a quelques années, des travaux qui ont gravement affecté son intégrité ont été menés sur ce site historique, perdant les vestiges restants de son mur et recouvrant d'un nouveau mur l'ancien pont de communication avec le château, qui avait été un pont-levis à l'origine. Galerie d'images Références Voir également Bibliographie Turgalicia Monumental.net Autres articles Château Vikings en Galice Chapelle Notre Dame de la Lanzada Plage de la Lanzada Portail des châteaux Portail de la Galice
Touriñán

Touriñán​ (llamada oficialmente San Martiño de Touriñán)​ es una parroquia y lugar español del municipio de Mugía, en la provincia de La Coruña, Galicia. Entidades de población Entidades de población que forman parte de la parroquia:​ Campos Moreira Touriñán Demografía Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Touriñán.