Katedrála svatého Jana Křtitele (Besançon)

Katedrála svatého Jana v Besançonu, nazývaná také katedrála svatého Jana a Štěpána (cathédrale Saint-Jean Saint-Étienne), je původem karolinská bazilika a katedrála nacházející se ve francouzském městě Besançon v departementu Doubs v regionu Burgundsko-Franche-Comté. Její základy pocházejí již ze 3. století, následně však byla několikrát přestavěna, zejména v 9. a 11. století. Současná stavba v sobě spojuje prvky románského, gotického a barokního slohu. Budova je jednou z mála ve Francii, která má dva protilehlé chóry (Podobným příkladem je katedrála ve Verdunu a tento architektonický prvek je typický spíše pro porýnskou románskou architekturu). V jejích interiérech se nachází přibližně třicet obrazů zapsaných na seznamu historických památek, orloj považovaný za mistrovské dílo svého druhu a také tzv. Janova Růže (Rose de Saint-Jean) – kruhový oltář z 11. století vyrobený výhradně z bílého mramoru. V minulosti byla legitimita katedrály jako sídla diecéze opakovaně zpochybňována, zejména nedalekou kapitulou u svatého Štěpána. Papež Kalixt II., který z regionu Franche-Comté pocházel, však toto právo kostelu navrátil a potvrdil jej jako „mateřský kostel“. V prostorách katedrály je pohřbeno mnoho významných osobností, včetně burgundských hrabat a místních arcibiskupů. V roce 1875 byla katedrála zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Poloha Katedrála stojí přímo v historickém centru města ve čtvrti známé jako kapitulní čtvrť svatého Jana (quartier capitulaire Saint-Jean), která své jméno získala pro vysokou koncentraci církevních staveb. Katedrála je situována na strmě stoupající cestě vedoucí k citadele v Besançonu, těsně pod úpatím hory svatého Štěpána. Nachází se v těsné blízkosti citadely, hned za galo-římskou Černou bránou (Porte Noire) a přímo naproti bývalému arcibiskupskému paláci, přičemž celá stavba je zasazena do terénu s velmi výrazným sklonem. Historie Od počátků do 11. století Besançon před založením arcidiecéze Koncem 2. století vyslal lyonský biskup svatý Irenej dva misionáře – kněze svatého Ferrucia a jeho bratra, jáhna svatého Ferreola, aby založili církev v tehdejším Vesontiu (latinský název Besançonu) a šířili evangelium v galo-římské Sekvánii. Usadili se v jeskyni v místech dnešní městské čtvrti Saint-Ferjeux, odkud vedli svou činnost. Dne 10. června 212 byli na příkaz římského místodržícího Claudia umučeni a sťati, neboť v jejich křesťanském působení spatřoval hrozbu pro veřejný pořádek. Jejich cíl však byl splněn; region Franche-Comté byl postupně christianizován a na počest obou mučedníků byl později postaven kostel svatého Ferrucia. Založení mateřského kostela První historicky doložený biskup v Besançonu je písemně potvrzen k roku 346: byl jím Pancharius (Pancrác z Besançonu). Episkopální katalog jej však řadí až na šesté místo, čímž klade působení prvního besançonského biskupa Lina (svatého Lina) přibližně do poloviny 3. století. Město již tehdy disponovalo kostelem, který sloužil jako biskupské sídlo, z tohoto období se však dochovalo jen velmi málo informací. Existenci křesťanských svatyní nepřímo potvrzuje svědectví římského císaře Juliána z roku 360, který uvádí: „Město je krásné a velké, zdobené velkolepými chrámy.“ Hypotézu o existenci původního římského kostela podpírá také archeologický průzkum z roku 1863. Sondáž provedená v horní části hlavní lodi odhalila „mohutné kamenné bloky z lomu Vergenne, které zřejmě sloužily jako základy římských staveb.“ Tento raný kostel nesl pravděpodobně jméno svatého Štěpána (Saint-Étienne), jak bylo v tehdejší době zvykem – hlavní biskupský kostel se obvykle zasvěcoval svatému Štěpánovi, druhý Panně Marii a křestní kaple neboli baptisteria svatému Janovi. K roku 590 se pak v textu o životě svatého Kolumbána hovoří o zázraku, k němuž mělo dojít v besançonské ecclesii (církvi/kostele), bez bližšího určení konkrétního místa. Karolinská katedrála Na počátku 9. století prošla budova kompletní přestavbou a změnila se její Orientace kostela\orientace, což umožnilo získání větší stavební parcely, jak dodnes dokládá tzv. Všední kaple (chapelle de Semaine). Nový objekt v karolinském slohu vznikl z podnětu arcibiskupa Bernoina, který jej vysvětil 21. dubna mezi lety 811 a 838. Tato trojlodní katedrála neměla transept, ale disponovala dvěma protilehlými apsidami; její celková délka činila přibližně 65 metrů. Uspořádání se dvěma protilehlými chóry tehdy budovu přibližovalo katedrálám stavěným v tehdejším Německu, zejména staré katedrále v Kolíně nad Rýnem. Stavba vykazovala další výrazné specifikum: hlavní apsida s oltářem svatého Štěpána a biskupským trůnem směřovala na západ. Bohoslužby se proto sloužily tváří k lidu, což byl zvyk, který si katedrála uchovala až do počátku 19. století. Vedlejší apsida na opačném (východním) konci byla naopak orientována na východ a tvořila kapli zasvěcenou Panně Marii. Toto neobvyklé uspořádání naznačuje, že na místě původně existovaly dva samostatné kostely. Jde o architektonický jev (tzv. katedrální skupinu), který je znám například z katedrálního komplexu v Ženevě. První z obou původních budov zřejmě sloužila hlavním liturgickým účelům, zatímco druhá plnila biskupské funkce nebo hostila zvláštní slavnosti, například o Velikonocích. Komplex doplňovalo baptisterium a biskupská rezidence. Když byly obě starší budovy v 9. století strženy, aby uvolnily místo nové karolinské katedrále zasvěcené svatému Janovi, původní patrocinia se přenesla na nové oltáře. Oltář svatého Štěpána se stal hlavním oltářem a oltář Panny Marie byl umístěn v proti-chóru (contre-chœur). Tato architektonická dualita (hlavní chór a proti-chór) představuje typický znak porýnského stavitelství. Právě v tomto období se v písemných pramenech poprvé oficiálně objevuje patrocinium svatého Jana. Předpokládá se, že tuto volbu učinil arcibiskup Bernoin (811–829), který chtěl novou stavbou odkázat na samotné počátky místní církve. Tu totiž založili svatý Ferrucius a jeho bratr svatý Ferreol, žáci lyonského biskupa Ireneje. Irenej byl žákem Polykarpa ze Smyrny a ten byl přímým učedníkem apoštola svatého Jana. Nejstarší zasvěcení prvků v chrámu (oltář svatého Štěpána a oltář Panny Marie) však přetrvala, což v minulosti vedlo k nejasnostem ohledně oficiálního názvu celé katedrály. Název „katedrála svatého Jana“ se v té době užíval zřídka. Častěji se hovořilo o kostele či kapitule svatého Štěpána, jak uvádí listina z roku 944 zmiňující „kostel svatého Štěpána a Panny Marie v Besançonu“. Oficiální pojmenování „svatý Jan“ pro novou karolinskou stavbu dokládá až jediný dokument z 10. století. Jiné dochované prameny vyzdvihují bohatství a rafinovanost Bernoinovy stavby, zejména pak hlavního oltáře, u kterého dobové texty opěvují „nesrovnatelný jas a drahokamy“. Tento hlavní oltář pravděpodobně zdobilo zlaté antependium či deska (table d'or), která byla zničena v roce 1642. V téže době bylo nedaleko nové katedrály vybudováno také původní baptisterium. To se později proměnilo v samostatný křestní kostel svatého Jana Křtitele (ecclesia baptisterii), jenž fungoval zároveň jako farní kostel, o čemž svědčí liturgické texty z 11. století. Katedrála v 11. století Arcibiskup Hugo I. de Salins (1031–1066) nechal v katedrále provést rozsáhlé stavební úpravy a dne 23. září 1061 budovu znovu vysvětil. Z této stavební etapy se do dnešních dnů v podstatě nic nedochovalo. Výjimku tvoří čtyři vysoké reliéfy (vysoké reliéfy) představující symboly čtyř evangelistů, jejichž přesný původ je však stále předmětem odborných diskusí. Tyto plastiky, vytesané do dříků antických sloupů, mohly původně tvořit součást obnovené výzdoby tehdejší severní boční fasády z 11. století, kde se nacházel hlavní vstup do chrámu. To by znamenalo, že byly při demolici ve 12. století ušetřeny a následně vsazeny do zdi poblíž Černé brány (Porte Noire). Druhá hypotéza předpokládá, že reliéfy patřily až k fasádě ze 12. století (nikoli z 11. století) a na zdi u Černé brány byly osazeny během 13. století. Díky dochovaným dobovým liturgickým dokumentům si lze dnes o podobě katedrály z 11. století udělat poměrně jasnou představu. Presbytář (kněžiště) se nacházel v západní apsidě a byl výrazně vyvýšen. V jeho středu, za hlavním oltářem, vystupoval biskupský trůn. Ten byl obklopen balustrádami, jež rámovaly lavice pro asistující duchovní různých svěcení. Pod presbyteriem se rozkládal chór kanovníků. U paty samotné svatyně stál oltář primy a nacházel se zde vstup do krypty vybudované k poctě svatého Ferreola a svatého Ferrucia. Před vstupem do chóru, v úrovni bočních dveří vedoucích do velkého ambitu, se pak tyčil takzvaný oltář Kříže. Liturgické úkony, jako bylo vysazení kajícníků na Popeleční středu a jejich smíření na Zelený čtvrtek, probíhaly skrze dveře vedoucí do exteriéru chrámu: konkrétně přes levou bránu a západní pravou bránu (přičemž první jmenovaná sloužila jako hlavní vstup a druhá vedla do křížové chodby arcibiskupství). K samotnému tělu katedrály přiléhaly jednotlivé oratoře, což umožňovalo sloužit větší počet mší současně. Kaple svatého Ojenda (Saint-Oyend, dnes kaple kapituly), která zůstala zachována i během přestavby ve 12. století, byla v průběhu věků několikrát upravena. Její osa přitom není kolmá k jižní lodi budovy z 12. století. Výrazné osové vychýlení této kaple vůči malé a velké křížové chodbě jasně ukazuje, že rozmístění vedlejších budov původně odpovídalo celkovému urbanistickému plánu, ve kterém se osa tehdejší katedrály lišila od osy dnešní, přijaté při celkové rekonstrukci stavby ve 12. století. Nová katedrála z 11. století od Huga I. de Salins totiž vznikla na zcela novém půdorysu podle nového architektonického modelu. Tento plán změnil původní orientaci stavby o osm stupňů, což umožnilo prodloužit lodě směrem k východu, aniž by byla narušena tehdejší stoupající cesta k besançonské citadele. Spor kapitul Mezi 12. a 13. stoletím propukl v Besançonu vleklý a významný konflikt, v historii známý jako spor kapitul (querelle des chapitres), v němž proti sobě stály katedrála svatého Jana a kostel svatého Štěpána. Arcibiskup Hugo I. de Salins, který nechal přestavět katedrálu svatého Jana, totiž v letech 1033 až 1050 založil podle plánů stavitele Gauthiera také nový kostel svatého Štěpána, situovaný v blízkosti besançonské citadely. Hugo I. de Salins tehdy zřídil společnou kapitulu svatého Jana a svatého Štěpána, která měla zajistit koexistenci obou nedaleko od sebe ležících svatyní. Oba chrámy se podílely na volbě arcibiskupa a liturgie přidělovala každému z nich specifickou roli, nicméně katedrále svatého Jana zůstávalo primární přednostní právo. V roce 1092 si však kapitula u svatého Štěpána začala stěžovat, že byla zbavena svého výsadního postavení. Tvrdila, že právě kostel svatého Štěpána je skutečným mateřským kostelem celé besançonské diecéze. Hlavním argumentem kapituly bylo, že nejstarší dochované listiny ve městě označují zdejší církev právě jako kostel svatého Štěpána. Tehdejší arcibiskup Hugo III. Burgundský (1085–1101) však tyto nároky striktně odmítl. Spory se znovu vyhrotily za jeho nástupce, arcibiskupa Ponce (1102–1107), který musel v roce 1107 pod neúnosným tlakem uvnitř diecéze odstoupit. Správa diecéze byla následně svěřena Guiovi Burgundskému, který se jednoznačně postavil na stranu katedrály svatého Jana a potvrdil její legitimitu jako biskupského sídla. Gui Burgundský později podpořil i nového arcibiskupa Guillauma I. z Arguelu (1109–1117), jemuž tuto legitimitu v roce 1112 oficiálně potvrdil papež Paschal II. Kostel svatého Štěpána se však obrátil přímo na římskou kurii, aby spor o to, který chrám má být biskupským sídlem Besançonu a celé diecéze, definitivně rozsoudila. Na stranu svatého Štěpána se postavil i císař Svaté říše římské Jindřich V. Sálský. Rozhořčený Paschal II. se proto rozhodl svolat koncil. V roce 1115 papež nejprve potvrdil práva katedrály svatého Jana. Vzápětí však došlo k nečekanému zvratu: delegáti kostela svatého Štěpána získali papeže Paschala II. na svou stranu. Papež následně distancoval svého vlastního legáta i závěry koncilu a pod záminkou formální chyby vydal nové rozhodnutí. V roce 1116 se tak kostel svatého Štěpána stal oficiálně mateřským kostelem, což vedlo k rezignaci tehdejšího arcibiskupa Guillauma I. z Arguelu. Situace se však znovu obrátila, když byl Gui Burgundský zvolen papežem jako Kalixt II. Jakožto dlouholetý ochránce práv katedrály svatého Jana zrušil rozhodnutí svého předchůdce, a to nejprve 10. března 1121 a znovu 19. března 1122. V březnu 1123 pak před velkým římským koncilem prohlásil: „Jakkoli je pro nástupce správné zachovávat legitimní rozhodnutí svých předchůdců, je zároveň jeho povinností napravit spásnými opatřeními jejich nešťastné kroky.“ Koncil následně jednohlasně schválil oficiální uznání katedrály svatého Jana v Besançonu jako mateřského kostela a biskupského sídla celé diecéze. Kapitula u svatého Štěpána se musela podřídit, přesto se však pokusila získat ztracený vliv za pontifikátu arcibiskupa Anserica (1117–1134). Tento arcibiskup postoupil Pierru de Traves (tehdejšímu děkanovi u svatého Štěpána) a všem jeho nástupcům veškerá svá práva nad arciděkanstvím v Salins. Na základě tohoto nového statusu musel salinský arciděkan napříště přísahat věrnost děkanovi u svatého Štěpána, a nikoli arcibiskupovi u svatého Jana, jak bylo do té doby běžné. Tato nevídaná štědrost se stala zárodkem dalších budoucích konfliktů. Arcibiskup Herbert (1163–1170) nesl toto omezení svých pravomocí velmi nelibě. Uplatnil svá plná práva, vyžádal si lenní hold salinského arciděkana a předchozí opatření nechal zrušit. Mezi oběma chrámy však přesto dál propukaly nové spory. Kapitula u svatého Štěpána se považovala za vyjmutou z jakékoli arcibiskupské pravomoci, vedla u římské kurie jeden proces za druhým a systematicky se stavěla proti všem arcibiskupům, které podporovala katedrála svatého Jana. V roce 1238 zašla situace tak daleko, že byla kapitula u svatého Štěpána kvůli svým neustálým útokům na katedrálu svatého Jana exkomunikována. Opat od svatého Vincence, převor od svatého Pavla a dalších šest opatů z diecéze proto napsali papeži Honoriu III. dopis, v němž ho úpěnlivě prosili o zachování plných práv pro katedrálu svatého Jana. V listu mimo jiné stálo: „Prosíme o zachování důstojnosti mateřského kostela pro chrám svatého Jana Evangelisty v Besançonu, kterou požíval od nepaměti a kterou požívá i nadále, s vyloučením všech ostatních kostelů v provincii.“ Radikální, ale efektivní řešení přinesl v letech 1253 až 1254 až arcibiskup Guillaume II. de la Tour (1245–1268), který rozhodl o fúzi obou kapitul. Na základě vzájemné dohody byly oba kostely 30. září 1253 sjednoceny a papež Innocent IV. toto sloučení kapitul 1. srpna 1254 oficiálně ratifikoval. Toto historické datum z roku 1253 dodnes připomíná latinský chronogram: MATER eCCLesIa bIsvntIna (Matka církev besançonská), kde součet římských číslic dává rok sjednocení. Přestavba ve 12. století Dne 5. května 1148 vysvětil papež Evžen III. obnovenou budovu katedrály tím, že její stěny pokropil svěcenou vodou, čímž oficiálně završil rekonstrukci objektu. Papež tehdy vysvětil také osm oltářů: oltář svatého Jana v západní apsidě (hlavní oltář), oltář Kříže u vstupu do chóru kanovníků, oltář Panny Marie ve východním závěru a dále oltáře svatého Štěpána, svatého Ferrucia, svatého Ferreola, svatého Vincence a svatého Ireneje, jejichž přesné umístění však není známo. Přestože se nedochovaly žádné písemné prameny o přesném zahájení stavebních prací, je velmi pravděpodobné, že stavbu inicioval již ve 20. letech 12. století tehdejší arcibiskup Anseric (1117–1134). Zahájení budování nové, monumentální katedrály bylo přímo podmíněno koncem sporu kapitul mezi chrámy svatého Jana a svatého Štěpána. Teprve po definitivním vítězství katedrály svatého Jana, která získala status mateřského kostela a biskupského sídla, bylo možné postavit reprezentativní svatyni, jež by svou velikostí a krásou konkurovala kostelu svatého Štěpána. Půdorys nové stavby v hrubých rysech převzal uspořádání starší karolinské katedrály a skutečnost, že nové oltáře nesly stejná zasvěcení jako ty z roku 1148, nebyla náhodná. Arcibiskup Anseric tímto krokem zamýšlel hmatatelně demonstrovat historickou kontinuitu mateřského kostela, a předejít tak dalším případným konfliktům uvnitř besançonského duchovenstva. Půdorys nové budovy Nová katedrála arcibiskupa Ansérica má, stejně jako předchozí stavba, dva závěry: hlavní závěr zasvěcený apoštolu svatému Janovi se nachází na západní straně budovy, zatímco druhý závěr, nazývaný kaple Panny Marie, leží na straně východní. Toto uspořádání bylo ve 12. století již anachronismem, což z katedrály v Besançonu činí jediný objekt tohoto typu ve Francii. Volba této dispozice měla jednoznačně uchovat památku na původní svatyni, a to i přesto, že nová budova nevznikla přímo na základech karolinského kostela. Nová stavba, která byla rozlehlejší než ta předchozí, byla navíc opět postavena v odlišné ose, což dokládají křížové chodby (ambity), které dodnes uchovávají půdorysnou stopu staré katedrály. Budova byla totiž vychýlena směrem k jihu, což umožnilo její prodloužení o přibližně deset metrů na východní straně. Západní stranu objektu zabíralo sídlo kanovníků a severní stranu jejich křížová chodba. Rozšíření směrem na sever bylo vyloučené, protože by přeťalo hlavní přístupovou cestu do kapitulní čtvrti (stoupající cestu k besançonské citadele). Nová budova neměla, na rozdíl od té staré, příčné lodi (transepty), což bylo dáno specifickou topografií místa. Ačkoli stavba postrádala klasické reprezentativní průčelí, nad městem dominoval její východní závěr lemovaný dvěma mohutnými zvonicemi, které jasně demonstrovaly přítomnost biskupského sídla. Obě věže však byly založeny na nevhodném podloží ve velmi prudkém svahu. Právě nestabilní terén se stal příčinou jejich zániku, neboť se obě věže v průběhu věků zřítily. O podobě jižní věže se dochovalo jen málo informací, do moderní doby se z ní zbylo pouze spodní soubasování (podnož). Písemné prameny z doby před rokem 1729 dokládají, že severní věž byla v období gotiky částečně přestavěna a pravděpodobně zvýšena. Její pozdější zřícení však způsobilo destrukci celého východního závěru, který musel být následně kompletně obnoven. Přestože proporce a rozměry dnešního závěru z 18. století neodpovídají původnímu románskému řešení a na jižním boku nové budovy byla vztyčena pouze jedna zvonice, celková památka na velkorysý půdorys Anséricovy nové katedrály zůstala zachována. Nová hlavní loď Nová hlavní loď katedrály se inspirovala velkolepými vzory raně křesťanské a raně středověké architektury. Pro tuto stavbu v regionu Franche-Comté bylo zvoleno řešení, kde byly všechny tři lodě (vaisseaux) zastřešeny dřevěným krovem, ačkoli tehdejším trendem byly monumentální kamenné klenby. Tato volba, jakkoli se mohla zdát zvláštní, nebyla výsledkem ekonomického tlaku nebo technických omezení. Šlo o záměrné navázání na nadčasový a nepřekonatelný ideál z počátků křesťanství. Tento raně křesťanský purismus (renouveau paléochrétien) se ve 12. století těšil velké oblibě zejména v samotném Římě. Tento historizující styl se projevoval také v použití vysokých válcových pilířů, které od sebe oddělovaly jednotlivé lodě chrámu a evokovaly řady sloupů typické pro karolinskou epochu. Kontinuitu těchto sloupových řad přerušovaly pouze tři velké mezilodní (příčné) pasy spočívající na svazkových pilířích. Dva z těchto pasů zdůrazňovaly na východní straně klenební pole sevřené mezi dvěma věžemi. Třetí pas, umístěný uprostřed hlavní lodi, viditelně odděloval kanovnický chór na západě od prostoru vyhrazeného pro laiky na východě. Obě takto rozdělené části lodi lemovalo vždy dvanáct sloupů. Tato středověká symbolika odkazovala na dvanáct apoštolů a dvanáct proroků jako na pilíře církve v doslovném i přeneseném slova smyslu. Odkazem na raně křesťanský styl byly rovněž jednoduché polokruhové arkády s ostrou hranou dosedající na řady sloupů a také římsa probíhající nad těmito hlavními arkádami. Členění stěn lizénami či přízedními polosloupy z 11. století bylo nahrazeno zcela hladkým a nečleněným zdivem, s výjimkou opěrných pilířů situovaných v úrovni zmíněných mezilodních pasů. Polokruhová okna umocňovala archaický ráz budovy, k čemuž přispívalo i jejich oboustranné rozevření (špaleta) směrem do interiéru i exteriéru. Kvádrové zdivo a kamenická práce Způsob zdění této katedrály, označovaný jako antikizující styl, je zcela výjimečný, a to zejména vysokou kvalitou opracování lícových ploch. Přestože byl kostel postaven v románském slohu, k jeho stavbě byly použity masivní kamenné bloky, které nezřídka dosahovaly délky přes jeden metr, což je pro architekturu tohoto typu v regionu velmi neobvyklé. Tehdejší stěny měly působit naprosto hladce a celistvě, což odpovídalo antickému ideálu monolitické zdi. Arcibiskup Anseric čerpal inspiraci nepochybně z římských ruin, které katedrálu bezprostředně obklopovaly. Svědčí o tom nejen věrné napodobení antického kvádrového zdiva, ale také použití specifického nástroje známého z dob starověkého Říma – ozubeného čakanu neboli kamenické špicatice (bretture). Stopy po tomto nástroji jsou na kvádrovém zdivu patrné dodnes, a to zejména na místech chráněných před povětrnostními vlivy a pozdějšími restaurátorskými zásahy, například v rozích zdí nebo v podkrovních prostorech. Využití tohoto nástroje, který v raném středověku upadl v zapomnění, nebylo vedeno pouze snahou o co nejpřesnější replikaci antických postupů, ale mělo i čistě praktické důvody. Ozubený čakan díky svým zubům eliminoval riziko nechtěného odštěpování materiálu, a byl proto pro práci s místním tvrdým vápencem mnohem vhodnější než jiné běžné nástroje 12. století. Tento nástroj byl vyhledáván také pro mimořádnou pravidelnost a hladkost, kterou dokázal povrchu kamene vtisknout. Architektonický styl Katedrála svatého Jana navazovala na architektonický styl raného křesťanství, avšak ne všechny prvky byly v tomto duchu upraveny. Rafinovanost obou apsid, vnitřní převýšení hlavní lodi i bohatost sochařské výzdoby odpovídaly tehdejší soudobé architektuře a potvrzovaly výsadní postavení chrámu mezi městským duchovenstvem. Horní části hlavní lodi osvětlovaly skupiny tří oken – jedno velké lemované dvěma menšími. V interiéru se tento trojdílný rytmus opakoval také na úrovni arkád umístěných mezi okny a hlavní římsou. Tato úroveň arkád se v pozdně románské a někdy i v rané gotické architektuře objevovala často; bývá označována jako nepravé tribuny (fausses tribunes) nebo otvory do krovu (ouverture sur comble), zejména proto, že tato okna vedla do podkrovních prostor nad bočními loděmi. Funkcí těchto prvků bylo odlehčení zdiva, což přinášelo úsporu materiálu, a zároveň výrazné prosvětlení krovů nad bočními loděmi (ať už měly plochý strop, nebo byly zaklenuté). Tento trojdílný rytmus vycházel ze vzoru opatství v Cluny v departementu Saône-et-Loire, jehož stavba se dokončovala právě v době, kdy byla zahájena stavba katedrály svatého Jana. Tento specifický styl sklízel velký úspěch zejména v Burgundsku (např. bazilika Notre-Dame de Beaune, katedrála Saint-Mammès de Langres), od nichž se však katedrála svatého Jana lišila. Její stěny totiž mohly být kvůli masivním klenbám odlehčeny jen minimálně. Otvory do krovu jsou zde zmenšeny na minimum a místy kombinovány se slepými arkádami (arkaturami), které člení stěnu, aniž by výrazně oslabovaly její nosnost; okna mají navíc jednotnou velikost. Všechny tyto rozdíly ukazují na jedinečnou interpretaci clunyjského stylu. Arcibiskup Anseric zjevně využil větší svobody, kterou mu poskytovala dřevěná konstrukce krovu oproti kamenné klenbě, aby co nejvíce odlehčil zdivo a vytvořil tak subtilní rytmické hry vzácné elegance. Apsidy Obě apsidy katedrály svatého Jana patřily svým architektonickým řešením k nejvynalézavějším realizacím své doby. Byly navrženy jako sedmiboké (sedm polygonálních polí, zvenčí vymezené opěrnými pilíři, a zaklenuté konchou. Západní apsida se dochovala až po patu konchy a její okna byla uspořádána ve dvou úrovních. Těsně nad zemí jsou stále patrná malá okna původně vedoucí do krypty, která byla zničena v 17. století během přestavby chrámu. Tato okna, jejichž polokruhový záklenek je vytesán z jediného velkého bloku tvořícího nadpražní překlad, jsou pozoruhodná svou dokonalostí. Okna v druhé úrovni naopak ohromovala svými rozměry; vyplňovala celou plochu stěny mezi opěrnými pilíři a zajišťovala hojné prosvětlení vnitřního prostoru apsidy. Díky dokumentům z doby před zničením východní apsidy si dnes můžeme přesně představit její vnější podobu. Tato apsida měla stejně jako ta západní dvě úrovně oken, avšak na rozdíl od ní se obě úrovně otevíraly přímo do exteriéru, přičemž spodní okna byla ta rozměrnější. Stejný typ apsid se dvěma úrovněmi oken se objevuje i u jiných tehdejších památek, jako je katedrála Saint-Lazare v Autunu nebo klášterní kostel opatství de Payerne. Vůbec nejvýraznější podobnost však vykazuje apsida katedrály Notre-Dame ve Verdunu. Obě stavby byly vysvěceny v roce 1148 a vykazují shody v plastickém pojednání vnějšího pláště i v řešení opěrného systému. Obě katedrály mají v západní apsidě nároží opěrných pilířů zvýrazněná sloupky, zatímco ve východní apsidě využívají opěrné pilíře se sešikmením a nad sebou řazenými řády. Původně se předpokládalo, že arcibiskup Anseric zkopíroval některé prvky pro svou stavbu právě z verdunské katedrály Notre-Dame, kterou postavil architekt Garin. Tuto hypotézu podporoval i silný vliv Garinova díla v Lotrinsku, kde našlo mnoho následovníků, což však pro katedrálu svatého Jana v regionu Franche-Comté neplatilo. Hypotézu posilovala také skutečnost, že arcibiskup Anseric, stavitel katedrály svatého Jana, pocházel z Lotrinska. Práce na katedrále svatého Jana v Besançonu však začaly již ve 20. letech 12. století, tedy zhruba o deset let dříve než stavba katedrály ve Verdunu, která byla zahájena až roku 1132. Navzdory těmto časovým faktům se však v odborné literatuře běžně přijímá názor, že se besanconská katedrála svatého Jana inspirovala tou verdunskou, a nikoli naopak. Hlavice sloupů Hlavice sloupů katedrály svatého Jana představují, podobně jako celá její architektura, v regionu Franche-Comté téměř ojedinělý úkaz. Výjimkou je pouze opakování stejného motivu v křížové chodbě opatství Saint-Pierre de Baume-les-Messieurs a v lodi kostela v obci Vuillorbe. Architektura v regionu Franche-Comté byla během 12. století značně strohá, což vysvětluje velmi vzácný výskyt monumentálního sochařství v této oblasti i v samotné katedrále svatého Jana. Přestože mezi hlavicemi této stavby a hlavicemi katedrály Notre-Dame ve Verdunu existují drobné podobnosti, je třeba k chronologickým závěrům, které by z toho mohly být vyvozeny, přistupovat s jistou rezervou. I přes přestavbu ve 12. století je dnes k vidění 115 hlavic, které buď zůstaly na svých původních místech, nebo byly znovu použity v gotických částech stavby. Všechny vnější i vnitřní hlavice v západní apsidě se dochovaly v původním stavu. Mají menší rozměry a završují sloupky lemující okna. Tato okna jsou uspořádána v symetrických dvojicích, přičemž námět sochařské výzdoby se okno od okna liší. Naopak vnější hlavice, tvořené jednoduchými hladkými listy inspirovanými 11. stoletím a zakončující rohové sloupky opěrných pilířů, viditelně kontrastovaly s pozoruhodnou výzdobou interiéru. V apsidě se nacházejí hlavice, které jsou jedinými historizovanými (příběhovými) hlavicemi v celé památce. Dvě z nich lemovaly osové okno a nacházely se přímo nad biskupským stolcem (kathedrou), na kterém sedával arcibiskup; tyto hlavice zobrazují apoštolský sbor. Tento symbol lze uvést do souvislosti s arcibiskupem Ansérichem, neboť chrám nechal postavit právě tento horlivý obránce apoštolského života (vita apostolica). Dvě hlavice lemující sousední okno na jižní straně zobrazovaly Tři krále před Herodem a Klanění tří králů – námět, který byl ve 12. století mimořádně oblíbený. Malé rozměry kalichů hlavic musely sochaře při práci na těchto čtyřech historizovaných sloupech značně omezovat. Svědčí o tom i fakt, že se umělec soustředil na vytesání hlav postav, zatímco jejich těla zanedbal, takže působí poněkud zakrsle. Kvůli tomuto uspořádání vypadají kompozice přeplněně a často jsou špatně čitelné; pro obdivování jejich nádhory je proto nutné přistoupit k dílům z bezprostřední blízkosti. Dekorativní (ornamentální) hlavice jsou pro své umělecké kvality zcela pozoruhodné, a to zejména ty, které zobrazují drobné nahé postavy dovádějící v husté vegetaci. Zdá se však, že obě tato díla vytvořil stejný sochař, což dokládá specifické zpracování obličejů, které se vyznačují jemnými a měkkými rysy, špičatými nosy a drobnýma, vystouplýma očima. Tento umělec vytvořil také většinu hlavic v hlavní lodi, i když se tento soubor dochoval v horším stavu než ostatní prvky katedrály, a to zejména kvůli rozsáhlým úpravám provedeným v průběhu 13. století. Z původních čtyřiceti románských hlavic, které zakončovaly pilíře mezilodních arkád, byla většina postupně nahrazena, takže se jich do 12. století dochovala pouhá polovina. Hlavice, které se nacházely v blízkosti otvorů do krovu, sice zcela zmizely, architekt ve 13. století však některé z nich znovu využil v trojdílných sdružených oknech (tripletech) před okny, kde slouží k podepření klenbových kápí. V některých kalichách mezilodních arkád je k vidění fantastická ornamentika s bujnými motivy, podobně jako v apsidě. Naopak výzdoba hlavic u otvorů do krovu vykazuje méně invence; zdá se, jako by se na jejich tvorbě podíleli jiní sochaři, kteří sice pokračovali v díle hlavního mistra, ale již ho nedokázali tvůrčím způsobem rozvinout. Úpravy ve 13. století V roce 1212 byl románský krov katedrály kompletně zničen požárem, který ušetřil pouze obvodové zdivo. Svědčí o tom dopis papeže Inocence III. adresovaný tehdejšímu arcibiskupovi Amédovi z Trameley (1193–1220) a celému besançonshému duchovenstvu: „Dřevěné konstrukce vašeho kostela byly při nehodě stráveny ohněm, avšak stěny poškozeny nebyly a deska hlavního oltáře utrpěla na svém okraji pouze malou prasklinu; požádali jste Svatý stolec o poučení, zda je nutné znovu vysvětit tento oltář, či dokonce celý kostel. Považujeme za povinnost odpovědět takto: jelikož zdi zůstaly neporušené a oltářní deska nebyla ani výrazně posunuta, ani vážně poškozena, není v tomto případě nutné znovu světit kostel ani oltář.“ Tato katastrofa se stala výchozím bodem pro rozsáhlou obnovu chrámu. Již v roce 1212 arcibiskup Amédes z Trameley zorganizoval stavební práce a pokusil se shromáždit potřebné finanční prostředky pomocí sbírek: „Amédes, z Boží milosti arcibiskup besançonský, všem opatům, převorům, děkanům, podděkanům, farářům, kaplanům a ostatním věrným, k nimž tento list dojde, pozdravení v Pánu. Stav vašeho besançonshého kostela, který byl právě zničen žalostným požárem, vám dostatečně ukazuje a dokládá krajní nouzi, v níž se nacházíme a která nás vede k tomu, abychom vám v jeho prospěch napsali. Zkáza, v níž se nachází, musí být přítomna před očima vaší duše. Proto k vám vysíláme církevní posly, nositele našich listů, a žádáme vás, prosíme a nařizujeme vám, abyste je ve svých příbytcích přijali s laskavostí a ochotou. Budete nabádat své farníky, aby s největší pílí přispívali tomuto kostelu svými dary, a učiníte tak takovým způsobem, že si získáte vděčnost Boží, církevní i naši.“ V letech 1231, 1237 a 1239 byly zorganizovány další sbírky, a to nejen mezi duchovenstvem v Besançonu, ale také v Ženevě, Lausanne, Basileji a Belley. Práce na katedrále byly s největší pravděpodobností dokončeny kolem roku 1246, kdy sem byly přeneseny ostatky svatého Ferreola a Ferlucia. Papežský legát Hugo (Hugues) udělil 27. srpna 1253 odpustky na památku vysvěcení románské katedrály, k němuž došlo 5. května 1148. Z této doby se dochovalo několik archivních záznamů, které zmiňují osoby označované latinskými termíny lathomus nebo caementarius, což znamenalo kameník či zedník. V roce 1231 je zmiňován jistý Jacques. Téhož roku obdržel jiný Jakub (nebo možná tentýž) spolu s Petrem, synem Jana Donnyho (označovaného jako dominus), částku 75 liber od arcibiskupa Mikuláše z Flavigny (1229–1235); z pramenů však nelze jednoznačně určit, za co byla tato odměna vyplacena. Je proto velmi obtížné zjistit, který umělec realizoval konkrétní fáze prací. Situaci komplikuje i fakt, že latinská slova lathomus či caementarius se do francouzštiny překládají jako „maçon“ (zedník), což však bylo v té době zároveň příjmení mocné besançonshé rodiny. Přestože arcibiskup Mikuláš vyplatil v roce 1231 významný dluh Jakubovi a Petrovi (uvedeným jako Cementarii), neexistuje v současnosti žádný důkaz, že by tento dluh souvisel přímo se stavebními pracemi na katedrále. Jedním z umělců mohl být jistý Štěpán Maçon (Étienne Maçon), mistr od svatého Jana, avšak tato hypotéza se nepotvrdila, protože se jednalo o kostelního hospodáře (fabriciana) z chudé rodiny žijící až na konci 13. století. Jedinou jistotou zůstává, že financování stavebních prací bylo plně v rukou arcibiskupa, a nikoli kanovníků, což bylo u jiných kostelů ve 13. století velmi neobvyklé. Úpravy následující po požáru z roku 1212 byly příležitostí, jak stavbu přizpůsobit nové módě, což dokládá použití křížových žebrových kleneb. Tyto změny však měly vedle čistě estetického účelu také praktický technologický význam – měly budovu zabezpečit před případným dalším požárem. Románské zdi, které řádění plamenů odolaly, byly zachovány a z vnitřní strany zpevněny dodatečnou vyzdívkou připomínající ochranné brnění. Stavební práce musely nezbytně začít téměř kompletní rekonstrukcí kruhových pilířů metodou podezdívání za provozu. Původní pilíře s průměrem jen o něco větším než jeden metr totiž nebyly dostatečně masivní, aby unesly váhu kamenné klenby. Tuto úpravu pilířů je třeba považovat za skutečný technický zázrak; architekt totiž musel pomocí dřevěných skruží podepřít stávající arkády i zdivo, které nesly, a zároveň kompletně přebudovat všechny podpěry a změnit jejich tvar. Ačkoli architekt zachoval princip válcového dříku sloupu, přidal směrem do hlavní lodi i do bočních lodí svazek tří přípor, které měly nést patky křížových žebrových kleneb. Tímto architektonickým fíglem se podařilo navodit dojem plynulých řad sloupů, zatímco podpěry dokonale plnily svou novou statickou funkci. Gotický architekt, nepochybně z úcty k dílu svého předchůdce, vrátil na místo původní románské hlavice nad nově postavenými pilíři. Musel je však na dvou stranách seříznout, aby do nich mohl zapustit nové menší hlavice zakončující přidané svazky přípor. K patkám sloupů, které měly jednotný profil typický pro 12. století, už však architekt tak ohleduplný nebyl. Naopak křížové pilíře (rovněž upravované za provozu) byly ponechány v původním stavu, protože byly dostatečně masivní, aby novou klenbu unesly. Do dvou jejich stěn byly pouze zapuštěny tři přípory určené pro nesení klenbových žeber hlavní lodi a bočních lodí. Problém představovala také existence profilované římsy v horní části mezilodních arkád. Tato nepřerušená horizontální linie totiž opticky popírala vertikální linie rozdělující jednotlivá klenební pole (travé), což byl pro gotickou architekturu 13. století naprosto nepostradatelný znak. Tento problém architekt vyřešil rafinovanou iluzí: osadil svazky přípor nesoucí žebra tak šikovně, že vyvolávaly dojem, jako by římsou přímo procházely. Před původní románskou zeď byl navíc přidán profilovaný pás, na němž spočívají štíhlé a vysoké sloupky trojdílného slepého okna (tripletu), které podpírají vrchol klenbových kápí, což opticky vytváří dojem rozšíření samotné římsy. Vývoj od 16. do 18. století V 18. století prošla katedrála rozsáhlými úpravami, přestavbami a restaurátorskými pracemi, které si vyžádal sesuv půdy, jenž zničil západní části budovy. V roce 1704 nechal arcibiskup Joseph de Grammont postavit budovu arcibiskupství v místech, kde dnes sídlí rektorát besançonské univerzity; v jejích zdech jsou dodnes patrné zazděné arkatury ze 13. století. V roce 1724 byl v důsledku zřícení zvonice těžce poškozen protichór (contre-chœur). Architekt Germain Boffrand jej následně znovu postavil a vyzdobil tak, aby byl vhodný pro vystavování kopie Svatého roucha (Saint-Suaire), které se v této části katedrály uchovávalo. Nová zvonice byla vybudována o něco později na opačné straně hlavní lodi, na svém současném místě, a dokončena v roce 1734. V roce 1765 postavil stavitel Riepp vnitřní schodiště umožňující přístup k prvním varhanám umístěným na konzole v tzv. vlaštovčím hnízdě. V roce 1771 vybudoval architekt Jean-Chalgrin velkou sakristii, jejíž interiér v roce 1778 doplnil o pozoruhodné dřevěné obložení navržené místním rodákem Claudem Josephem Alexandrem Bertrandem. Během Francouzské revoluce v roce 1790 byl chrám pro náboženské účely uzavřen, ale již 1. května téhož roku jej znovu otevřel ústavní kněz. Lidová zbožnost spojená s vystavováním Svatého roucha však byla tak silná, že pokračovala i mimo prostory chrámu až do června 1791. V roce 1792 bylo zcela zničeno lektorium, který v roce 1560 vztyčil Claude Lullier. Kněžiště (chór) bylo zkráceno o jedno klenební pole, zvýšeno a některé hlavice sloupů byly přetesány. Původní křtitelnice v kapli svatého Diviše (chapelle Saint-Denis, dnes kaple Svatého týdne) byla rovněž zdemolována a část píšťal Rieppových varhan byla rozprodána. Budova byla plně vrácena církevnímu životu až v roce 1798. Vývoj v 19. a 20. století V roce 1809 bylo přerušeno rameno křížové chodby ze 13. století, které vedlo do tehdejšího arcibiskupského paláce, aby se uvolnil průchod do západního nádvoří budovy. V roce 1823 postavil Joseph Callinet nové varhany. Prozatímní schodiště k nim vedoucí bylo v roce 1830 strženo, protože výrazně překáželo v průchodu. Tato demolice však znemožnila dosavadní zavěšené umístění varhan a nástroj musel být přemístěn do přístavku vybudovaného nad průchodem do bývalého arcibiskupství. V roce 1829 nechal kardinál de Rohan-Chabot upravit kněžiště a v roce 1830 v něm položit novou dlažbu. V roce 1854 dostaly boční lodě samostatné zastřešení oddělené od hlavní lodi, což umožnilo opětovně prosvětlit interiér skrze horní okna bazilikálního osvětlení. Roku 1857 byla pod kaplí Nejsvětějšího Srdce (chapelle du Sacré-Cœur) vyhloubena krypta, která se stala místem posledního odpočinku burgundských hrabat. V roce 1869 byla v chóru položena mozaika a o rok později osazeny vitráže. Mezi lety 1873 a 1875 prošlo úpravami triforium, zasklení horních oken a některé figurální vitráže. V roce 1875 byla katedrála prohlášena za francouzskou historickou památku (monument historique). Mezi lety 1935 a 1951 byly z iniciativy arcibiskupa Maurice-Louse Dubourga obnoveny vitráže v první, druhé a čtvrté kapli levé boční lodi, stejně jako v západní apsidě a na emporách. Vývoj ve 21. století V letech 2017 až 2020 probíhaly na katedrále rozsáhlé restaurátorské práce, během nichž byly kompletně obnoveny střechy, zvonice i jednotlivé fasády. V tomto období prošel celkovou rekonstrukcí také zdejší slavný astronomický orloj. Architektura Celková charakteristika Katedrála svatého Jana vyniká svou originalitou, neboť je postavena na rýnsko-románském půdorysu, který se vyznačuje dvěma protilehlými chóry ve dvou protilehlých apsidách. Tyto chóry jsou propojeny hlavní lodí, k níž na severní straně přiléhá řada bočních kaplí. Historikové Marcel Ferry a Bernard de Vregille v roce 1976 o stavbě napsali: „Nechme se uchvátit její elegancí a pevností. Dole, hluboko pod arkádami hlavní lodi, si sled románských oken zachovává lidské měřítko. Nad ním však gotické podpěry a vysoká okna, navržená v dokonalém poměru k nižšímu patru, pozvedají celý komplex do celkové výšky budovy. Vše vyniká mimořádnou kvalitou. Půlkruhová románská okna se otevírají v hloubi rafinované hry sloupků a archivolt, která zřejmě nemá žádný známý vzor. K jejich zakončení využil burgundský stavitel veškeré prostředky svého umění. Patky kleneb posunul dopředu tím, že je osadil na krakorce; uprostřed vytvořil vysoký obchozí ochoz a nakonec zatížení stěn i krovů odsunul spolu s okny směrem dozadu. Váha kleneb a stěn se na románské základně vyvažuje jako na jazýčku vah. Světlo přicházející z oken volně proudí mezi architektonickými podpěrami. Lehkost a rovnováha zvoleného řešení jsou tak dokonalé, že k zachycení tlaků zvenčí stačily pouhé štíhlé, mírně vystupující opěrné pilíře vedené od poloviny výšky stěn, namísto obvyklých mohutných polygonálních opěr. Apsida se ve skutečnosti jeví jako vybudovaná jediným tahem, s dokonale sjednocenou strukturou, proporcemi i vnitřním rytmem.“ Liturgické kněžiště Apsida, která je netradičně situována na západní straně, se vyznačuje vertikálním členěním (elevací) do dvou úrovní, jež odpovídají dvěma stavebním fázím chrámu. První úroveň tvoří sedm románských oken ze 12. století. Druhou úroveň pak tvoří sedm gotických okenních otvorů, rovněž ze 12. století. Apsida Svatého roucha Kaple v jižní boční lodi Křestní kaple (Chapelle des Fonts baptismaux) Kaple byla původně zasvěcena svatému Antonínovi a dodnes si uchovala svou gotickou architekturu. V 18. století byla zkrácena o své druhé klenební pole (travé); ze stejného století pochází i její hlavní okno. Malá gotická hrotitá (lancetová) okna, která kapli osvětlovala z obou stran, byla znovu odkryta kolem roku 1967. První věcí, která při vstupu do kaple upoutá pozornost, je křtitelnice umístěná v jejím středu – velká kamenná nádoba na křestní vodu. Tato křtitelnice původně sloužila jako kropenka u vchodu do bývalého dominikánského (jakobínského) kostela v ulici Rivotte v Besançonu, ze kterého se do dnešních dnů dochoval pouze portál. Datum vyryté na prstenci (nodu) její nohy, která byla v roce 1914 obnovena, uvádí, že byla vytesána v roce 1691. Toto datum je obklopeno motivy růží, které odkazují na Pannu Marii Růžencovou, k níž chovali dominikáni zvláštní úctu. Do výzdoby kropenky proto zakomponovali symboly svého řádu: psa svatého Dominika nesoucího hořící pochodeň, hvězdu a růženec tvořící perlové girlandy, které se opakují na několika místech. Kupa křtitelnice, zdobená hlavičkami okřídlených andělíčků a girlandami, spočívá na noze s akantovými drápy. Na pravé stěně se nachází mramorový basreliéf představující Poslední večeři, který zde nechal v roce 1845 osadit besançonshý arcibiskup Césaire Mathieu (1834–1875). Autorem reliéfu je sochař Claude Lullier. Podle Josepha Quinneze toto dílo původně zdobilo spolu s dalšími šesti sochami letner katedrály, který byl zničen během Francouzské revoluce. Abbé Guibard naopak tvrdí, že tento kus mramoru pravděpodobně sloužil jako náhrada za zlatou oltářní desku (antependium), kterou chrámu daroval Karel Veliký. Auguste Castan se zase domníval, že basreliéf v minulosti zdobil jednu ze stran hlavního oltáře; druhá strana podle něj nesla zmíněnou zlatou desku pocházející z pořízení Karla Velikého. Tato vzácná deska byla v dubnu 1642 na příkaz kanovníků roztavena a výnos ve výši 9253 franků a 1 grosu si kapitula rozdělila mezi sebou. V každém případě podle abbého Guibarda se toto vyobrazení Poslední večeře v hlavním chóru již v roce 1711 nenacházelo. Tehdy byl totiž postaven nový oltář, obložený stříbrnými pláty s dvanácti nikami pro dvanáct apoštolů. V roce 1868 se v kapli nacházela také socha Panny Marie Bolestné (Mater dolorosa), která pravděpodobně odpovídá Pietě zmiňované níže. V současné době je po pravé straně od vchodu umístěna dřevěná socha Panny Marie s Dítětem z počátku 16. století, která je patrně dílem vlámských řezbářů sakrálních soch působících v klášteře Brou. Kaple Růže svatého Jana Tuto kapli nechal v roce 1328 přestavět Jean de Cicon ke cti svatého Petra. Tradičně byla zasvěcena svatým andělům strážným. Besançonský arcibiskup Louis-François de Rohan-Chabot během svého pontifikátu (1829–1833) kapli zasvětil svatému Františku Xaverskému, apoštolu Indie, který se v místní diecézi těšil velké úctě. V roce 1914 byla kaple nově zasvěcena svatému Josefovi, což platilo ještě v roce 1967. V 18. století ji kanovník besançonské katedrály Jean-François d'Espiard nechal vyzdobit v tehdy módním stylu pompadour. Tato úprava působila podle opata Guibarda v roce 1868 „velmi půvabně“. Svůj původní starobylý vzhled kaple získala zpět v průběhu 60. let 20. století. Dnes je v kapli umístěna takzvaná Růže svatého Jana. Jedná se o kruhovou mramorovou desku o průměru 1,07 metru vyhloubenou do tvaru dřezu, která původně patřila do křestní kaple (což dokládají záznamy ještě z roku 1967). Růže svatého Jana sloužila jako oltářní menza z bílého mramoru. Uprostřed nese chrizma vepsané do kruhu, které lemují řecká písmena „Α“ (alfa) a „ω“ (omega), tedy první a poslední písmeno řecké abecedy. Kruh s chrizmatem navíc protíná latinský kříž – na jeho vrcholu sedí holubice (podle Marcela Ferryho orel)) a u jeho paty stojí Beránek otočený hlavou k divákovi. Středovou část obklopuje osm laloků pravidelně rozmístěných po obvodu kruhového oltáře, které sloužily k odkládání hostií určených k proměnění. V jejich tympanonech je vytesán latinský nápis: „Hoc signum præstat populis cælestia regna“, v překladu: „Toto znamení ukazuje lidem cestu do nebeského království“. Původ desky dokládal nápis na malé mramorové tabulce, která byla dříve upevněna na zdi křestní kaple: „Růže sv. Jana. Starobylý posvátný mramor. Umístěn roku 1050 papežem Lvem IX. na oltář svatého Štěpána (tj. původní katedrály svatého Štěpána, kterou později zničil Vauban.) V roce 1711 přenesen na hlavní oltář katedrály svatého Jana. Roku 1790 zazděn do stěny apsidy. Dne 6. ledna 1898 uložen do křestní kaple.“ Historik Auguste Castan v desce bez váhání rozpoznal původní hlavní oltář katedrály svatého Štěpána. Podle jeho názoru jde o „jeden z fragmentů, které pro stavbu tohoto chrámu darovala svatá Helena, matka císaře Konstantina Velikého.“ Kaple Panny Marie Dominikánské Tato kaple slouží především jako schránka pro obraz Panny Marie od Passignana, který byl v Besançonu dlouho znám pod jménem Panna Maria Dominikánská (Notre-Dame des Jacobins). Kapli založil v roce 1300 na základě své závěti Guillaume Pourtier a původně ji zasvětil svatému Martinovi. Později byla dedikována svatým Epifanovi a Isidorovi, jejichž svátek se v Franche-Comté slaví 4. srpna. Jejich relikvie patřily k těm, které římský císař Theodosius II. zaslal besançonskému biskupovi svatému Celidoniovi (působil v letech 445–446). Nejstarší martyrologia tyto světce označují jako mučedníky. Dlouho se jí však neřeklo jinak než kaple Boitouset. Dne 26. července 1628 totiž luxeuilský arciděkan a rada dolejšího parlamentu Gérard Boitouset, vedený hlubokou úctou ke svatému Claudovi, požádal o svolení převzít tuto kapli do své správy. Na vlastní náklady ji vyzdobil a založil zde kanovnickou mši, zvanou „mše svatého Clauda“. Na stavební práce, které trvaly až do roku 1637, dohlížel jeho příbuzný Claude Boitouset (zemřel 29. října 1629) – kanovník-komoří (pokladník besançonského biskupského paláce), který se roku 1623 stal duchovním radou v parlamentu Franche-Comté – společně se svým synovcem Jeanem-Baptistem, arciděkanem ze Salins. Od té doby byl svatý Claude přidán k ostatním patronům kaple. Dokládá to nápis na poškozené erbovní kartuši v horní části vítězného oblouku, kde stojí: „D[eo].O[ptimo].M[aximo]. AC S. CLAUDIO.D“ (Nejlepšímu a největšímu Bohu a panu svatému Claudovi). Výzdoba kaple, konkrétně polychromovaný vítězný oblouk u vstupu a vnitřní klenba, spadá do období druhé renesance ve Franche-Comté. Je dílem sochaře Huguese de Rupt z Dole, který vyzdobil také tamní Svatou kapli (v letech 1609–1612). Koncem srpna 1736 byl do kaple umístěn mramorový oltář, který zde stojí dodnes. V prvních zářijových dnech téhož roku jej vysvětil Pierre-François Hugon (1675–1754), pomocný biskup besançonský a titulární biskup z Filadelfie v Arábii. Před rokem 1791 zdobil oltářní retábl obraz Snímání z kříže. Inventář z 22. nivôsu roku IV podle francouzského revolučního kalendáře (12. ledna 1796) uvádí, že původní plátno nahradil obraz Panny Marie Dominikánské, který se nacházel „v řezbovaném a pozlaceném dřevěném rámu, chráněný uzamčeným sklem“. Tento rám byl v roce 1829 vyměněn. Nad obrazem dříve viselo heslo: „Burgundiæ juge præsidium“ (Nepřetržitá ochrana Burgundska). Po revolučních událostech obnovil farář zdejší katedrály, otec Constant, v roce 1804 bratrstvo Živého růžence. To dříve vzkvétalo v dominikánském klášteře ve čtvrti Rivotte, a to zejména po příchodu Passignanovy Madony. Novým centrem bratrstva se stala právě tato kaple Panny Marie Dominikánské. Kolem roku 1830 byl její presbytář obložen děkovnými předměty – „meči, šavlemi, berlemi, ale i malými obrázky a bohatě rámovanými nápisy, které popisovaly či vyobrazovaly různá uzdravení“. Do roku 1923 však tyto votivní dary z kaple zmizely. Současná podoba kaple vznikla díky štědrosti besançonského arcibiskupa Louise-Françoise de Rohan-Chabot (působil v letech 1829–1833). Chtěl tak vyjádřit svou oddanost Panně Marii, za jejíhož syna se považoval, jak dokládá dosud čitelný nápis na malé červené skříňce v pravém okně. V ní jsou uloženy jeho relikvie (konkrétně jeho jazyk a oči): „Mariæ Augustus Matris Filius“ (Augustus, syn své matky Marie). Původní dřevěné obložení stěn nechal tento prelát v roce 1832 nahradit reliéfy Dvanácti apoštolů, které vytvořil sochař Georges-Philippe Clésinger starší (1788–1852). Louis-François de Rohan-Chabot nechal stěny ozdobit také girlandami a nechal vytvořit zlatou svatozář (glorii) kolem obrazu Panny Marie od Passignana. Dokončení prací se však nedožil. Když v roce 1833 zemřel, kaple byla stále ještě uzavřena dřevěným bedněním. Právě za těmito provizorními prkny byla jeho rakev vystavena po dobu jednoho měsíce, než byla uložena do krypt. Později nechal další besançonský arcibiskup, Césaire Mathieu, zhotovit pro tuto malou kapli dvě vitrážová okna. Tento prelát se chodil k uctívanému obrazu Panny Marie každý den modlit, často k němu posílal obětní svíce a nechal si vyhotovit jeho věrné kopie. Kaple Piety Tato kaple pochází z druhé poloviny 13. století. Její dnešní podoba je však výsledkem přestavby ze 17. století, která v regionu Franche-Comté dokládá přetrvávající vliv středověké gotiky. Pozoruhodná je zejména zdejší klenba. Náhrobní kámen vsazený do zadní stěny kaple (vlevo od oltáře Piety) nám prozrazuje, kdo za těmito úpravami stál. Byl to François Capitan – rada tamního parlamentu v Dole, profesor na Sorbonně a později na univerzitě v Dole. Tento učenec, ovládající hebrejštinu, syrštinu, chaldejštinu, arabštinu a řečtinu, se rozhodl nechat kapli vybudovat kolem roku 1620. Poté, co byl 26. září 1622 pohřben v původní katedrále svatého Štěpána, odkázal na výzdobu kaple 2;000 franků. Přesně o rok později, v den výročí jeho smrti, byly jeho ostatky přeneseny do této kaple v kostele svatého Jana. Dne 28. června 1623 byla uzavřena smlouva na přestavbu kaple se staviteli Didierem Mayrem, Claudem Jurantem a Jeanem Jurantem. Dne 7. března 1626 obdržel světící biskup z Andreville 10 patagonů za vysvěcení nově zrekonstruované kaple zasvěcené Narození Panny Marie, k čemuž nakonec došlo 10. března 1626. Později byla kaple zasvěcena Neposkvrněnému početí Panny Marie a ještě v roce 1868 se o ni staraly řádové sestry z náboženského sdružení Conférence. Nacházela se zde socha Neposkvrněné Panny Marie (Virgo Immaculata), kterou daroval besançonský arcibiskup Louis-François de Rohan-Chabot. Právě pod tímto jménem byla totiž Panna Maria v roce 1643 zvolena patronkou besançonské diecéze. V roce 1868 sochu ještě obklopovaly sádrové dekorace na pozadí z roku 1830, které se však do dnešních dnů nedochovaly. Mimořádnou pozornost si zaslouží Pieta z roku 1532, která se tyčí nad oltářem. Podle historika Josepha Quinneze byla v roce 1914 umístěna na oltáři v kapli se křtitelnicí. Jde o sousoší z bílého mramoru, které bylo v průběhu let mírně zažloutlé a prošlo kompletní obnovou během celkové restaurace kaple v letech 2019 až 2023. Dílo zobrazuje Pannu Marii, jak s pomocí anděla drží tělo svého mrtvého Syna. Ježíš neleží matce na klíně, jak bylo ve středověku zvykem. Pod vlivem vlámských vyobrazení Trpícího Boha (Dieu de Pitié) sedí u jejích nohou v pozici, která již předznamenává jeho vzkříšení. Panna Maria ho podpírá pod pažemi, zatímco anděl drží jeho levou ruku. Tato Pieta je památkou na bývalé besançonské opatství svatého Vincence, jehož dědicem je dnešní kostel Notre-Dame de Besançon a přilehlé univerzitní budovy v ulici Mégevand. Sousoší vytesal Conrad Meit, autor slavných hrobek v klášteře Brou, a to na objednávku opata Antoina de Montécut, kaplana Markéty Rakouské. Díky tomuto opatovi mohla být Pieta uchována v opatském kostele svatého Vincence v půvabné zvonicové kapli zasvěcené Panně Marii Bolestné. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova Tuto kapli založil kanovník Pierre de Cicon a původně byla zasvěcena svatému Jakubovi a svatému Kryštofu. V průběhu let prošla mnoha úpravami. Zdejší valená klenba, kterou rozdělují tři pasy na pilastrech, byla vybudována v roce 1784. Opat Guibard uvádí, kdysi byla kaple zasvěcena také Duchu Svatému. V současnosti je však zasvěcena úctě k Nejsvětějšímu Srdci Ježíšovu, což dokládá i Kristova socha umístěná za dnešním oltářem. Kaple slouží jako pohřebiště vládnoucích hrabat z Franche-Comté. V roce 1865 ji nechal kompletně zrekonstruovat besançonský arcibiskup Césaire Mathieu. Ten dal také vyhloubit a v románském slohu vyzdobit kryptu, kde dnes odpočívají těla osmi osobností, jejichž portréty v životní velikosti jsou namalovány na plátnech na stěnách kaple. Do krypty se vchází po schodišti ukrytém za oltářem. Nacházejí se zde čtyři nádherné rakve, z nichž každá ukrývá dvě kostry. Stěny zdobí epitafy se zlatým písmem na černém mramoru, doplněné o rodové erby. Burgundská hrabata se v původní katedrále svatého Štěpána začala pohřbívat v roce 1057. Jejich hrobky se nacházely na takzvaném „hřbitově hrabat“, což byl prostor ve spodní části hlavní lodi mezi lettnerem a stěnou zvonice. Pohřby byly velmi skromné; pouze hrobka hraběte Renauda III. Burgundského (1093–1148) byla osazena ležící sochou zesnulého (gisantem). Portréty hrabat, namalované jako fresky v 15. století na stěně zvonice,> se nacházely přímo nad jejich hrobkami. Jules Chifflet nechal tyto portréty v roce 1662 zkopírovat malířem Josephem Baudotem, protože předvídal další konflikt s Ludvíkem XIV. a hrozící zničení katedrály svatého Štěpána. K přenesení ostatků burgundských panovníků nakonec došlo ve dnech 28. až 29. června a 3. až 4. srpna 1674. Kosti byly uloženy v katedrále svatého Jana uprostřed hlavní lodi před oltářem Kříže. Opat Chifflet tehdy daroval zhotovené kopie portrétů, které kapitula nechala zavěsit na jednotlivé pilíře svatyně mezi chórové lavice a lettner. V roce 1678 byly kosti přeneseny do spodní části kostela a portréty uloženy do sakristie. Kolem roku 1701 byly hraběcí relikvie vráceny do hlavní lodi, kde je v roce 1863 objevil kardinál Césaire Mathieu a kde podlahový kámen dodnes připomíná jejich pozdější přenesení do kaple Nejsvětějšího Srdce. Portréty hrabat zůstaly v sakristii až do roku 1789, kdy byly v rámci Velké francouzské revoluce rozprodány jako národní majetek. Odkoupil je opat Pelier. Později je baron Daclin daroval městu a v roce 1914 byly k vidění na radnici. V roce 1967 se nacházely v muzeu paláce Granvelle (dnešní Muzeum času / Musée du Temps), kde jsou uloženy dodnes. Tyto portréty hrabat představují neocenitelné svědectví o historii regionu. Svatotýdenní kaple Dnešní Svatotýdenní kaple (nebo také kaple Kapituly) byla dlouho zasvěcena svatému Oyendovi (Ondatovi) a od 17. století pak svatému Divišovi. Jak již bylo zmíněno výše, v 11. století sloužila kaple svatého Oyenda jako biskupská kaple v těsné blízkosti biskupského kříže. Zachována zůstala i ve 12. století, kdy však prošla několika přestavbami. Její osa nebyla zcela kolmá k jižní lodi tehdejší katedrály. Dnešní kaple vznikla v letech 1561 až 1563 přímo na místě této původní stavby, kvůli čemuž je i ona vůči ostatním kaplím osově vychýlená. Nechala ji postavit Nicole Bonvalot, manželka Nicolase Perrenota de Granvelle, aby splnila přání svého bratra Françoise Bonvalota. Dva svorníky zdejší klenby proto nesou erb rodu Bonvalot z Champagney: „stříbrný se třemi červenými párovými břevny.“ V kapli se původně nacházela křtitelnice zasvěcená svatému Linovi. Před Francouzskou revolucí to bylo jediné místo v celém Besançonu, kde se během velikonočního a svatodušního oktávu křtilo. Farář z besançonského kostela svatého Jana Křtitele (který stával na místě dnešního náměstí Square Castan) a zároveň kanovník metropolitní kapituly zde neustále pobýval oblečen v chórovém plášti (komži) a se štolou a čekal na případné zájemce o křest. V roce 1868 kaple sloužila k výuce katechismu a k farním přednáškám. Její podoba se však po roce 1905 výrazně změnila. Od konce 18. století až do roku 1877 byla kaple uzavřena dveřmi podobnými těm v sakristii. Ty nechal odstranit besançonský arcibiskup Justin Paulinier, aby se znovu odkryl původní lomený oblouk. Před rokem 1877 tak kaple působila jako „malý kostelík přistavěný ke katedrále“. Kapli zdobil renesanční kamenný a mramorový oltářní retábl. Historik René Tournier jej popisuje jako dílo tvořené „třemi nikami lemovanými sloupy a rýhovanými pilastry, nad nimiž se tyčil rozeklaný fronton se sochou svatého Petra držícího klíče“. Opat Pierre-Charles Guibard doplňuje, že „v prostřední nice stála socha Panny Marie (Bílé Panny Marie / Notre-Dame la Blanche) a po jejích stranách sochy svaté Cecílie a svaté Barbory. Celý retábl pak na památku zdejšího starého baptisteria korunovala socha svatého Lina s tiárou na hlavě.“ Podle opata Paula Brunea byl autorem retáblu sochař Claude Lullier, který jej vytvořil v letech 1563 až 1564. Kromě odstranění dveří nechal arcibiskup Paulinier také snížit podlahu a zbourat schodiště o šesti stupních, které do kaple vedlo. V roce 1905 se besançonský arcibiskup Fulbert Petit rozhodl přenést do této kaple svatého Diviše Nejsvětější svátost. Původní renesanční retábl byl proto demontován a jeho jednotlivé části jsou dnes bohužel nezvěstné. Arcibiskup si přál prostor vyzdobit odpovídající ikonografií, a proto se všechny obrazy na plátnech zdobících stěny nějakým způsobem vztahují k eucharistii. Autorem celého tohoto souboru děl z roku 1905 je malíř Henri Rapin. Zvonice Zvonice této stavby patří k nejkrásnějším ukázkám věží s tzv. imperiální (cibulovou) střechou v celém městě – tento styl je v regionu známý jako „přilbová zvonice“. Ukrývá výjimečný soubor deseti tradičních zvonů, který však není přístupný veřejnosti. V roce 1724 se tehdejší věž z neznámých důvodů zřítila, přičemž vážně poškodila protilehlý chór (přední část kněžiště). K její obnově došlo o deset let později, v roce 1734, kdy byla nově vybudována na opačné straně hlavní lodi. Zdejší zvonový soubor patří k nejvýznamnějším ve Francii a představuje nesmírně cennou památku z historického i kampanologického hlediska. Přehled zvonů Umělecká výzdoba a umělecké poklady Vitráže Ve Svatotýdenní kapli se na západní straně nachází vitráž, která zachycuje podobu katedrály s původní zvonicí před jejím zřícením v roce 1729. V pozadí je patrné opevnění zdejší citadely. Obrazy Katedrála svatého Jana v Besançonu ukrývá bohatou sbírku obrazů, z nichž některá díla jsou považována za skutečná mistrovská díla. Mezi ně patří například Kristus v zahradě Getsemanské, Nesení kříže, Snímání z kříže, Ukládání do hrobu, Zmrtvýchvstání, Umučení svatého Štěpána, Kázání svatého Ferreola a svatého Ferucia nebo Panna Maria mezi svatými. Autory těchto pláten jsou významní malíři Jean-François de Troy, Charles-Joseph Natoire a Charles André van Loo. Méně známá, avšak neméně zajímavá díla se nacházejí v kapli Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, kde jsou vystaveny portréty nejvýznamnějších osobností pohřbených v této katedrále. Další obrazy, zejména ty s mariánskou tematikou, jsou rozmístěny na různých místech po celém chrámu. Astronomický orloj Astronomický orloj v katedrále svatého Jana je považován za mistrovské dílo svého druhu. V 19. století jej sestrojil hodinář Auguste-Lucien Vérité. Nahradil tak starší Bernardinův orloj z let 1851–1857, který byl však považován za příliš komplikovaný a poruchový, až nakonec kolem roku 1860 zcela zanikl. Svaté plátno Svaté plátno z Besançonu (Saint-Suaire de Besançon) neslo otisk přední strany těla nahého, umučeného muže. Otisk zadní strany těla na plátně chyběl. První zmínka o něm pochází z roku 1523. Podle některých autorů šlo prokazatelně o kopii Turínského plátna, které se v tomto regionu nacházelo mezi lety 1418 a 1452. Jiná teorie tvrdí, že se jednalo o rubáš, který Otto de la Roche odcizil během vyplenění Konstantinopole v roce 1204 a v roce 1208 jej poslal svému otci Ponsi II. de la Roche, aby ho daroval besançonské církvi. Tato verze je však vyloučená, neboť Pons zemřel již v roce 1203, a na tomto předání se tedy podílet nemohl. Plátno se poprvé objevilo v roce 1523 v původní katedrále svatého Štěpána a v roce 1669 bylo přeneseno do nové katedrály svatého Jana. Rubáš se stal objektem masového uctívání v neklidném 17. století, které bylo poznamenáno válkami (Třicetiletá válka, anexe a ústupy francouzských vojsk) a morovými epidemiemi. O významu relikvie svědčí i to, že když město v roce 1674 kapitulovalo před francouzskými armádami, jedinou podmínkou obránců bylo zachování tohoto Svatého plátna. Během Francouzské revoluce bylo plátno dne 27. floréalu roku II (16. května 1794) odesláno do Paříže, a to společně s formou (kadlubem), která sloužila k obnovování otisku na tkanině pro každý nadcházející rok (jak dokládá zápis z jednání Národního konventu ze dne 5. prairialu roku II / 24. května 1794, Moniteur z roku 1794, s. 557). Následně bylo plátno veřejně spáleno. Varhany Katedrála je vybavena hlavními varhanami a menšími chórovými varhanami. Současné hlavní varhany na kůru postavila v roce 1987 varhanářská dílna Danion-Gonzalez. Nástroj je umístěn v severní boční lodi, přibližně v polovině délky hlavní lodi. Jde o varhany klasického stylu s mechanickou trakturou pro klaviatury (manuály), elektromechanickým ovládáním rejstříků a elektronickým kombinátorem. V roce 2016 provedl varhanář Formentelli revizi a úpravu traktur a spojek. Arcibiskupové První historicky doložený biskup města je písemně potvrzen k roku 346. Jedná se o Pancharia (Pankráce z Besançonu), kterého biskupský katalog uvádí na šestém místě. Tím byl první besançonský biskup, svatý Linus (Lin), zasazen přibližně do poloviny 3. století. V čele diecéze se následně vystřídala dlouhá řada arcibiskupů, z nichž k nejvýznamnějším a nejznámějším patří svatý Donát z Besançonu (627–658), svatý Klaudius z Besançonu (685–692), Bernoin (811–829), Hugo I. ze Salins (1031–1066), kardinál Antonín Perrenot de Granvelle (1585–1586), Guillaume-Valentin Dubourg (1833) a kardinál Henri Binet (1927–1936). Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Jean de Besançon na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála svatého Jana Křtitele v Besançon na Wikimedia Commons