NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parc national de Rokua

Le parc national de Rokua (en finnois : Rokuan kansallispuisto) est le plus petit parc national de Finlande, dans la région du Kainuu. Il se situe sur la commune de Vaala. Le parc protège une forêt sèche autour d'une moraine sableuse dominant la plaine environnante d'environ 60 mètres. Le sol est couvert d'une espèce rare de lichen. Le parc est bordé par la Keisarintie, la principale route postale de Finlande du XVIIe à la fin du XIXe siècle. Ce n'est plus aujourd'hui qu'une piste forestière. Liens externes Ressources relatives à la géographie : Common Database on Designated Areas World Database on Protected Areas (en) Fiche du parc sur le site UNEP-WCMC Liens internes Parcs nationaux de Finlande Références Portail de la conservation de la nature Portail de la Finlande
Parco nazionale di Rokua

Il parco nazionale di Rokua (Rokuan kansallispuisto in finlandese) è un parco nazionale della Finlandia, nella provincia di Oulu. È stato istituito nel 1956 e occupa una superficie di 8,8 km². Note Voci correlate Aree naturali protette della Finlandia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su parco nazionale di Rokua Collegamenti esterni Parco nazionale di Rokua su www.outdoors.fi
Nationaal park Rokua

Nationaal park Rokua (Fins: Rokuan kansallispuisto/ Zweeds: Rokua nationalpark) is een nationaal park in Pohjois-Pohjanmaa en Kainuu in Finland. Het park werd opgericht in 1956 en is 8,8 vierkante kilometer groot. Het landschap bestaat uit bossen en meren aan de zuidkant van de Rokuanvaraa-heuvel. Externe links officiële website nationaal park officiële brochure Rokua Nature Trail
Rokua nationalpark

Rokua nationalpark (fi. Rokuan kansallispuisto) är en nationalpark och geopark i Norra Österbotten i Finland. Reservatet är beläget på södra sidan av Rokuanvaara omfattar 4,3 kvadratkilometer. Rokuanvaara är en moränås och skogen i denna del av nationalparken präglas av karga moskogar med ett täcke av vita renlavsmattor. På området finns åtskilliga tjärnar med klart vatten, framför allt så kallade dödisgropar. Landområden i Rokua överläts till Forststyrelsen redan 1868, vid det storskifte som då skedde. Vid en granskning av skogarna i slutet av 1920-talet upptäcktes områdets stora naturskyddsvärde. Rokua nationalpark grundades slutligen i samband med den nya lagstiftningen 1956, när ett flertal nationalparker avsattes i Finland. Nationalparken anses som Finlands viktigaste skyddsområde för lavmoar. En större del av Rokuaområdet är klassat som Natura 2000-område. Nationalparken ligger i södra ändan av detta större område. Rokua uptogs som första finska område på Unescos lista över globala geoparker år 2015. Kejsarsvägen Längs parkens södra gräns löper Kejsarsvägen, som från 1600-talet fram till 1800-talet var en viktig postväg mellan Stockholm och Estland. Det var också den enda landsvägen mellan Uleåborg och Kajana. Leden fick sitt namn i slutet av 1800-talet när Rysslands tsar planerade att färdas efter vägen. Planerna skrinlades, men namnet fäste ändå. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Rokua nationalpark.﻿
Église de Martti

L'église de Martin (en finnois : Martinin kirkko) est une église située dans le quartier de Martti à Turku en Finlande. Description La paroisse de Martti est fondée en 1921. L'église est inaugurée le 12 mars 1933 jour du 450e anniversaire de la naissance de Martin Luther qui lui a donné son nom. Le bâtiment représentatif du style de la transition du classicisme nordique au fonctionnalisme est conçu par Totti Sora et Gunnar Wahlroos. Le retable représentant la crucifixion est peint par Einari Wehmas ja Karl Ingelius. L'œuvre réalisée a secco mesure 15 mètres de haut et 9,47 mètres de large. La direction des musées de Finlande a classé l'église parmi les sites culturels construits d'intérêt national. Article connexe Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Galerie Références Liens externes Site officiel Vue panoramique de l'église Histoire de l'église La paroisse de Martti Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Церковь Мартина (Турку)

Церковь Ма́ртина (фин. Martinkirkko ) — лютеранская церковь в Турку, построенная и освящённая в 1933 году и получившая своё название в честь Мартина Лютера. Расположена в районе Мартти вблизи восточного побережья реки Аурайоки. Входит в число памятников культурного наследия Финляндии. История В 1921 году в Турку возник лютеранский приход Мартина Лютера, который поставил своей задачей строительство собственного храма. 12 ноября 1933 года в честь 450-летия Мартина Лютера, в IV районе, позднее получившим своё второе название — «Мартти», новый лютеранский храм был торжественно освящён. Проект здания в переходном стиле от североевропейского неоклассицизма 1920-х годов к функционализму был разработан архитекторами Тотти Сора и Гуннаром Валрусом (Gunnar Wahlroos). Общий архитектурный минимализм характерен как для внешней, так и для внутренней отделки здания церкви. Алтарный образ распятого Христа появился на конкурсной основе: среди победителей были художник из Турку Эйнари Вехмас (Einari Wehmas) и Карл Ингелиус (Karl Ingelius). А секко высотой 15 метров и шириной 9,47 метра было многие годы самым большим алтарным изображением в скандинавских странах. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Церковь Мартина в Турку Страница прихода церкви Мартина (фин.) (швед.) (англ.) Церковь Мартина на сайте культурного наследия Финляндии (фин.)
Martinskyrkan, Åbo

Martinskyrkan är en kyrka i Åbo i Finland, tillhörande Åbo svenska församling. Martinsförsamlingen bildades 1921 i en delning av Åbo domkyrkoförsamling, varefter planeringen av en egen kyrkobyggnad på Sotalaisbacken på västra stranden av Aura å startade. Kyrkan invigdes den 12 november 1933. Den.är ritad av Totti Sora och Gunnar Wahlroos i en övergångsstil mellan klassicism och funktionalism. Den är byggd i vitrappat tegel. Långkyrkan har ett brett mittskepp och två sidoskepp. Klocktornet är sammanbyggt med kyrkan och av kampaniltyp. Framför kyrkan finns ett Italien-inspirerat piazzalikt torg. Martinskyrkans altartavla är en monumentalmålning på väggen bakom koret av Kristus på korset och är gjord av Einari Wehmas och Karl Ingelius. Den är 15 meter hög och 9,47 meter bred och var länge den största altartavlan i Norden. Församlingshuset från 1933 bredvid kyrkan har ritats av Albert Richardtson. Kyrkan har stora likheter med Johannebergskyrkan i Göteborg som invigdes fem år senare. Bildgalleri Källor Om Martinskyrkan på Åbo svenska församlings webbplats Om Martinskyrkan på Museiverkets webbplats Externa länkar Bilder från Martinskyrkan
Зооландия

Зооландия (фин. Zoolandia) — парк развлечений в районе Лието, в 16 км от Турку. История Парк был основан в 1984 году в районе города Лието, вблизи Турку и позиционировал себя как зоопарк. В 2000-х зоопарк насчитывал около 200 животный (млекопитающих, птиц, рептилий и рыб) 70 различных видов. С 2004 по 2005 годы зоопарк обладал единственной из проживавших в Финляндии слонихой по имени Ванни, которую руководство парка по рекомендации куратора Европейской программы по африканским слонам Омелии Теркель вынуждено было подарить в Николаевский зоопарк Украины из-за отсутствия у слонихи необходимого общения (через 10 месяцев слониха скончалась по причине запущенности болезни зубов, начавшейся ещё в Финляндии). С 2010-х зоопарк из-за снижения финансирования принял программу по сокращению содержания животных и стал оснащаться детскими аттракционами, игровыми автоматами, гостиницей, небольшим рестораном, кафе и сувенирным магазином, что фактически превратило его в провинциальный парк развлечений. Примечания
Zoolandia

Djurparken Zoolandia ligger i finska Lundo strax utanför Åbo och har ett bestånd av inhemska och tropiska djur. Fram till 2005 bodde där Vanni, Finlands enda elefant. 2005 överfördes hon dock till Nikolajev Zoo i Ukraina, där hon dog tio månader senare. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Zoolandia. Zoolandias webbplats
Parc de Kiikeli

Le parc de Kiikeli (finnois : Kiikelinpuisto) est un parc situé dans le quartier de Pokkinen à Oulu en Finlande. Présentation Le parc de Kiikeli, situé dans les iles Kiikeli et Elba, a reçu le prix de la structure environnementale de l'année en 2002. Le parc a été conçu avec la zone résidentielle de Kiikeli, l'embouchure du fleuve Oulujoki et la place du marché d'Oulu. Le port de plaisance est à côté du parc. Le parc est planté de bouleau, Saule laurier, aulne noir et de Saule marsault et d'Argousiers. Vues du parc Références Bibliographie (fi) Kaarina Niskala, Ilpo Okkonen et Lassi Kalleinen, Puistojen Oulu, Oulu, Studio Ilpo Okkonen Oy, 2008 (ISBN 978-952-5109-24-5) (fi) Kustaa Hautala, Oulun kaupungin historia IV, Oulu, Kirjapaino Oy Kaleva, 1976, 286 p. (ISBN 951-9327-00-2), p. 255 (fi) Les parcs d'Oulu (lire en ligne) Liens internes Liens externes Le parc sur la carte d'Oulu Portail de la Finlande Portail des espaces verts
Puolakkajärvi

Puolakkajärvi är en sjö i Finland. Den ligger i Salo stad i landskapet Egentliga Finland, i den södra delen av landet, 110 km väster om huvudstaden Helsingfors. Puolakkajärvi ligger 39,3 meter över havet. I omgivningarna runt Puolakkajärvi växer i huvudsak barrskog. Arean är 72,3 hektar och strandlinjen är 5,17 kilometer lång. Sjön ingår i Skärgårdshavets kustområde, Åland. Källor
Päijänne Nationalpark

Päijänne Nationalpark (finsk: Päijänteen kansallispuisto) er en nationalpark i Finland i de sydlige dele af Päijänne-søen . Den består af 50 ubebyggede øer og dele af beboede øer. Nationalparken blev etableret i 1993 og har et areal på 14 km². Kilder og henvisninger Outdoors.fi - Päijänne National Park
Päijänne National Park

Päijänne National Park (Finnish: Päijänteen kansallispuisto) is a national park in Finland, in the southern parts of Lake Päijänne. It consists of 50 unbuilt islands and parts of inhabited islands. The national park was established in 1993 and has an area of 14 square kilometres (5.4 sq mi). See also List of national parks of Finland Protected areas of Finland References External links Outdoors.fi – Päijänne National Park
Parque nacional de Päijänne

El Parque nacional de Päijänne (en finés: Päijänteen kansallispuisto) se encuentra en la parte sur del lago Päijänne. Se compone de una cincuentena de islas. El parque nacional fue establecido en 1993 y tiene un área de 14 km². Muchas de las islas se encuentran en el municipio de Padasjoki. La sierra de Pulkkilanharju, formada por islas de esker, forma parte del municipio de Asikkala. Una parte de la isla de Päijätsalo que forma parte del parque, pertenece al municipio de Sysmä.​ Algunas de las numerosas islas del parque son cadenas alargadas de esker con costas arenosas, mientras que otras están hechas de roca y morrena típicas del terreno de colinas rocosas de Päijänne. Las partes más antiguas de las islas rocosas se formaron hace casi dos mil millones de años, mientras que las islas esker no se formaron hasta el final de la última Edad de Hielo, hace aproximadamente 11.000 años. El parque nacional de Päijänne es uno de los sitios más importantes del Geoparque Salpausselkä.​ Los eskers en particular representan el patrimonio geológico internacionalmente valioso del parque. Características La cadena de islas esker entre Hinttolanselkä y Tehinselkä es una parte extensa e importante del paisaje del parque. La isla esker más impresionante de la cadena de 8 kilómetros de largo es Kelvenne, que se eleva hasta 40 metros sobre la superficie del lago Päijänne. Las islas esker, como Kelvenne, se formaron por la grava acumulada y tamizada por los flujos glaciales a medida que la capa de hielo continental se retiraba lentamente hacia el noroeste. Los profundos agujeros de las marmitas de gigante o kettles formados junto a las islas son restos de enormes bloques de hielo que quedaron atrapados en la arena y se derritieron lentamente, dejando agujeros en forma de cono. La isla de Kelvenne es el corazón del parque. La formación esker del mismo nombre da lugar a un continuo de islas y cordilleras submarinas que se extienden hacia el sur y el norte de la misma. Una de las características únicas de la isla es un estanque profundo, Kelvenneenlampi, escondido en su interior, rodeado de una vegetación exuberante y variada. En el lago hay percas. Destacan también las profundas bahías formadas a partir de marmitas gigantes, como Koukunlahti, Karhunkämmen y Nimetön, junto a las islas esker. Algunas tienen más de 10 m de profundidad. Asimismo, es interesante la cadena de islas Pulkkilanharju, en el sudeste del parque.​ Fauna y flora El emblema del parque es la gaviota sombría, cuya población está en declive. En cambio, la gaviota argéntea está en auge. También se encuentran el charrán común, el colimbo chico, el zampullín cuellirrojo, la serreta mediana, la serreta grande, y las rapaces esmerejón y alcotán europeo, entre otras. El colimbo ártico llega a verse, pero no anida. En las zonas boscosas, se encuentra el mosquitero silbador, la oropéndola europea, el chotacabras europeo y el papamoscas papirrojo. Destaca, sobre el agua, el águila pescadora. El árbol dominante es el pino sobre terreno poco fértil, en el que abundan los arándanos rojos y el liquen de los renos. Referencias
Parc national du Päijänne

Le parc national de Päijänne (en finnois : Päijänteen kansallispuisto) est un parc national de la région de Päijät-Häme en Finlande. Présentation Créé en 1993, il couvre 14 km2, principalement l’île Kelvenne du lac Päijänne ainsi que les îles environnantes. Le parc national de Päijänne est situé dans la partie sud du deuxième plus grand lac de Finlande, le lac Päijänne. Il comprend environ 50 îles et des zones naturelles ainsi que des parties d'îles habitées. Certaines des îles sont des îles sablonneuses, d'autres sont des îles rocheuses ou morainiques. Les destinations touristiques les plus importantes sont la plus grande île Kelvenne et l'esker Pulkkilanharju. Le parc national étant principalement situé sur des îles, la majeure partie du parc n'est accessible que par voie d'eau. Kelvenne est une destination de plaisance populaire avec ses nombreux lagons. Sur Haapasaari (fi) se trouve le bâtiment de la dernière ferme de pêcheurs du sud du Päijänne. La tour d'observation de Päijätsalo est rénovée en 2019. Références Voir aussi Articles connexes Parcs nationaux de Finlande Liste des zones et des îles du parc national de Päijänne (fi) Liens externes (fi) « Päijänteen kansallispuisto », Metsähallitus (consulté le 15 avril 2021) Portail de la conservation de la nature Portail de la Finlande Portail des lacs et cours d'eau
Parco nazionale di Päijänne

Il parco nazionale di Päijänne (in finlandese:Päijänteen kansallispuisto) è un parco nazionale della Finlandia, nella provincia della Finlandia meridionale. È stato istituito nel 1993 e occupa una superficie di 14 km². Note Voci correlate Aree naturali protette della Finlandia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su parco nazionale di Päijänne Collegamenti esterni Parco nazionale di Päijänne su www.outdoors.fi Parco nazionale di Päijänne su www.luontoon.fi
Nationaal park Päijänne

Nationaal park Päijänne (Fins: Päijänteen kansallispuisto/ Zweeds: Päijänne nationalpark) is een nationaal park in Päijät-Häme in Finland. Het park werd opgericht in 1993 en is 14 vierkante kilometer groot. Het landschap bestaat uit een vijftigtal rotseilandjes in het zuiden van het Päijänne-meer. Externe links officiële website nationaal park officiële brochure nationaal park
Park Narodowy Päijänne

Park Narodowy Päijänne (fiń. Päijänteen kansallispuisto) – park narodowy o powierzchni 14 km², znajdujący się w południowej części jeziora Päijänne w Finlandii. Został utworzony w 1993 roku i jest zarządzany przez Metsähallitus. Park obejmuje około 50 niezamieszkanych wysp (z ponad 1800 znajdujących się na jeziorze) oraz części kilku zamieszkanych. Większość obszarów parku jest dostępna wyłącznie drogą wodną (łódź pasażerska kursująca według rozkładu, łódź motorowa, wiosłowa lub kajak). Przypisy Linki zewnętrzne Broszura informacyjna o Parku Narodowym. Metsähallitus, 2016. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-08-17)]. (ang.).
Пяййянне (национальный парк)

Пяййянне (фин. Päijänteen kansallispuisto) — национальный парк, расположен в Финляндии, в южной части одноименного озера Пяййянне, второго по величине в Финляндии, снабжающего водой Хельсинки и столичную агломерацию по водоводу длиной 120 км. Национальный парк включает в свой состав примерно пятьдесят необитаемых островов, а также части обитаемых. Некоторые из этих островов представляют собой озёрно-ледниковые гряды. Это гряды Пулккиланхарью (Pulkkilanharju) и Келвенне (Kelvenne). Основан в 1993 г., его площадь составляет 14 кв. км. См. также Список национальных парков Финляндии Примечания Ссылки Outdoors.fi — Päijänne National Park
Päijänne nationalpark

Päijänne nationalpark är en nationalpark som inrättades 1993 vid södra delen av insjön Päijänne i södra Finland. Ytan är 14 km². Nationalparken ligger inom kommunerna Padasjoki, Asikkala och Sysmä. Kärnområdet i nationalparken är Kelvenneåsen, som löper i syd-nordlig riktning, är åtta kilometer lång och 50–800 meter bred. De skyddade lagunsjöar som bildas av åsen är populära båtutflyktsplatser. Källor
Церковь Святого Духа (Оутокумпу)

Церковь Сошествия Святого Духа (фин. Pyhän Hengen kirkko) — православная церковь, расположенная в городе Оутокумпу, Северная Карелия, Финляндия. Относится к Константинопольской православной церкви. История После окончания Второй мировой войны в районе Оутокумпу были размещены сотни переселенцев с потерянных карельских территорий. Было решено построить православную часовню по проекту архитектора Ууно Корхонена, которая напоминала бы переселенцам о сгоревшей церкви в Кителя поселения Импилахти. Традиционная часовня в карельском стиле была открыта архиепископом Германом 7 июня 1954 года. Часовня была освящена как церковь в 1984 году тогдашним епископом Йоэнсуу Тихоном. На первом этаже церкви находится приходской зал примерно на 50 мест. Примечания
Pont du Piijoki

Le pont du Piijoki (en finnois : Piijoen ratasilta) est un pont dans la section de Kannelmäki à Helsinki en Finlande. Description Le pont ferroviaire du Piijoki est un pont du chemin de fer de la ligne d'Huopalahti à Vantaankoski à Kannelmäki. L'extrémité sud du pont se trouve immédiatement au nord de la gare de Kannelmäki, et l'extrémité nord du pont s'étend un peu du côté de Malminkartano. Le pont construit sur ce qui était alors le chemin de fer urbain de Martinlaakso a été achevé en 1974. Le pont traverse le fleuve Mätäjoki. Le nom du pont provient d'un projet passé visant à changer le nom du fleuve de Mätäjoki en Piijoki. Le fleuve Mätäjoki gardera son ancien nom, mais le pont a été nommé pont ferroviaire du Piijoki. Caractéristiques La longueur totale du pont ferroviaire de Piijoki est de 552,8 mètres. quand il a été achevé, c'était le plus long pont ferroviaire de Finlande. C'est toujours le plus long pont ferroviaire à double voie de Finlande et, avec une superficie de 6 026 m2, c'est le plus grand de Finlande. Le pont en béton armé est un pont à dalle continue et compte 31 travées de 17,5 mètres de long chacune. Il a été conçu par Hannu Myllymäki et Pertti Paavolainen d'Insinööritoimisto Pontek Ky, et le pont a été contracté par Silta ja Satama Oy. À l'extrémité sud du pont, le soutènement et quatre paires de piliers sont fondés sur le roc, les 26 paires de piliers restantes et le soutènement à l'extrémité nord sont soutenus par des pieux en béton armé. Le pont se compose de huit sections de pont, dont l'une est à trois travées et les autres à quatre travées. Chaque élément de pont fonctionne de manière structurellement indépendante. La ligne de Vantaankoski a été mise en service en 1975. En raison de la construction de la ligne Kehärata, la ligne d'Huopalahti à Vantaankoski a été réparée et, entre autres, l'étanchéité du pont ferroviaire de Piijoki a été restaurée en 2013. Vues du pont Bibliographie (fi) Aitta, Seppo (ed.), Siltojemme historia, Helsinki, Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL ry, 2004 (ISBN 951-758-446-6) Références Voir aussi Articles connexes Liste de ponts de Finlande Liens externes Carte Portail des ponts Portail des transports Portail d’Helsinki
Sammallahdenmäki

El lloc funerari de Sammallahdenmäki és un jaciment arqueològic situat al sud-oest de Finlàndia, a la regió de Satakunta i al municipi de Lappi. Es compon de 36 grups funeraris en granit de l'edat de bronze, entre el 1500 aC i 500 aC. El dia 1 de desembre del 1999, la UNESCO va triar el lloc per ser el primer jaciment arqueològic inclòs a la llista finesa del Patrimoni de la Humanitat. Referències
Sammallahdenmäki

Sammallahdenmäki je pohřebiště z doby bronzové nedaleko finského městečka Lappi v provincii Satakunta. Stáří zdejších mohyl se odhaduje až na 3 000 let. Původně se Sammallahdenmäki nacházelo na březích Botnického zálivu, avšak časem moře ustoupilo a dnes je toto místo od moře několik kilometrů vzdáleno. Od roku 1996 součástí světového dědictví UNESCO. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sammallahdenmäki na Wikimedia Commons
Sammallahdenmäki

Der Sammallahdenmäki ist ein Hügel im westfinnischen Ort Lappi, der zur Stadt Rauma gehört. Auf dem Hügel liegen etwa 36 bronzezeitliche Rösen (Steinhaufengräber). Das Gräberfeld ist eine bedeutende archäologische Stätte der nordischen Länder und wurde zum 1. Dezember 1999 auf die Liste des UNESCO-Weltkulturerbes aufgenommen. Die Rösen, die sich auch in der Bronzezeit Dänemarks, Norwegens und Schwedens finden, wurden etwa in den Jahren 1500 bis 100 v. Chr. an der Ostküste des bottnischen Meerbusens errichtet. Da sich das Land seitdem durch die postglaziale Landhebung um rund 30 m gehoben hat, liegen die Grabstätten inzwischen mehr als 15 km vom Meer entfernt. Die Steinhaufen sind in der lokalen Literatur schon 1878 erwähnt. Im Jahr 1891 wurden die ersten Untersuchungen durchgeführt, bei denen vier Gräber sowie der in den nordischen Ländern einmalige so genannte „Kirchenboden“ untersucht wurden. Der „Kirchenboden“ stellt ein unregelmäßiges, viereckiges Steinfeld dar, das vermutlich als Grab verwendet wurde, wobei die Gräber normalerweise rund waren. Bei den Untersuchungen wurden verbrannte menschliche Knochen gefunden, weshalb davon ausgegangen wird, dass die Bestattungsrituale der damaligen Zeit Feuerbestattungen waren. In einem der Gräber wurden in einem steinernen Kasten auch Bronzefragmente gefunden, die von Grabbeigaben herrühren. Bei der Altersanalyse der Gräber mittels Radiokohlenstoffmethode wurde festgestellt, dass die ältesten Gräber in der Zeit 1300–1000 v. Chr., die jüngsten zwischen 170 und 82 v. Chr. entstanden sein müssen. Bei weiteren Ausgrabungen in den Jahren 2003 und 2004 in der Nähe der Gräber wurden auch bronzezeitliche Wohnstätten ausfindig gemacht, die in etwa das Alter der jüngeren Gräber haben. Sie wurden durch Überreste von Feuerstellen und Bronzeteilen identifiziert. Weblinks Finnisches Archäologieamt (englisch) Beschreibung und Bilder Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch).