NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Сейтакорва

ГЕС Сейтакорва (фін. Seitakorvan voimalaitos) — гідроелектростанція на півночі Фінляндії у провінції Лапландія. Входить до каскаду на річці Кемійокі (впадає у північну частину Ботнічної затоки), знаходячись між ГЕС Коккосніва (вище по течії) та Пірттікоскі. Станція, споруджена у 1958—1963 роках, знаходиться за 10 км південніше виходу річки з озера Кеміярві, з яким її зв'язує канал Сейтакорван. Неподалік від завершення він перегороджений бетонною греблею довжиною 122 метри, крім того, споруджено 3,3 км земляних дамб. Інтегрований у греблю машинний зал первісно був обладнаний двома турбінами типу Каплан загальною потужністю 100 МВт, які при напорі від 17 до 24 метрів забезпечували середньорічне виробництво на рівні 492 млн кВт·год електроенергії. У 2000-х роках почалась модернізація ГЕС, яка збільшила її потужність до 144 МВт (втім, це майже не вплинуло на річний обсяг виробництва, котрий тепер повинен становити 511 млн кВт·год). Примітки
Arche de Noé (Suomenlinna)

L'Arche de Noé (finnois : Noakin arkki) est un bâtiment situé sur Iso Mustasaari à Helsinki en Finlande. Description Le bâtiment C54 de Suomenlinna, construit en 1771, est le plus ancien immeuble d'habitation de Finlande. Il comporte quatre étages et il a gardé son aspect intérieur des XVIIIe et XIXe siècles. Références Liens externes Liens internes Liste des bâtiments de Suomenlinna Portail d’Helsinki Portail de l’histoire
Paamajärvi

Paamajärvi är en sjö i Finland. Den ligger i kommunen Pello i landskapet Lappland, i den norra delen av landet, 700 km norr om huvudstaden Helsingfors. Paamajärvi ligger 68 meter över havet. Arean är 3,41 kvadratkilometer och strandlinjen är 11,4 kilometer lång. Sjön ingår i Torne älvs huvudavrinningsområde. Källor
Bahnstrecke Kaipiainen–Tirva

Die Bahnstrecke Kaipiainen–Tirva war eine schmalspurige finnische Bahnstrecke in der Region um Lappeenranta in Südkarelien. Sie führte vom Bahnhof Kaipiainen (schwedisch Kaipiais) an der Bahnstrecke Kouvola–Joensuu nach Tirva. Geschichte Nach dem Kauf der Wasserrechte am Tirvajärvi baute Knut August Palmberg 1890 ein Sägewerk und ein Hobelwerk in Tirva, zusätzlich von 1906 bis 1912 die Suomen Myllykivitehdas Oy, die Mühlsteine herstellte, sowie mehrere andere Werkstätten wie eine techno-chemische Fabrik, die von 1913 bis 1919 bestand. Um Waren zu den Fabriken zu transportieren, ließ Palmberg 1904 die Schmalspurbahn von Tirva zum Bahnhof Kaipiainen mit einer Länge von etwa 6 Kilometern mit der Spurweite von 600 mm erbauen. Nachdem die techno-chemische Fabrik 1919 nach Voikoski verlegt worden war, wurde auf dem Gelände eine Papiermühle errichtet, die bis 1928 betrieben wurde. In der Gegend gab es zudem ein 1913 fertiggestelltes Elektrizitätswerk. Die Tirva-Mühlen wurden 1928 von Enso-Gutzeit Oy übernommen, danach waren bis zu einem Brand im Winter 1947 nur noch das Sägewerk und das Hobelwerk in Betrieb. Anschließend wurde der Betrieb eingestellt. Betrieb Auf der Strecke wurden zunächst Pferde zum Ziehen der Wagen verwendet. Dann wurde eine Motorlokomotive aus englischer Produktion über Axel von Knorring tekniska byrå AB, Helsinki (jetzt Knorring Oy) erworben, die vor 1910 ankam, von Tirva an Knorring zurückgegeben wurde und 1917 im Werk Kotka zum Einsatz kam. Anschließend wurde eine von Tampella gebaute Dampflokomotive (Fabriknummer 175/1911) genutzt. Nach dem Erwerb der Tirva-Mühlen durch Enso-Gutzeit wurde eine von der Kartonfabrik Pankakoski ausgeliehene Dampflok Nr. 5 (Baldwin 17346/1900) zwischen 1930 und 1935 eingesetzt. Die Schmalspurbahn wurde in den 1950er Jahren abgebaut, der Lokschuppen stand noch viele Jahre. Weblinks Topografikartta. Kaipiainen. In: vanhatpainetutkartat.maanmittauslaitos.fi. 1947, abgerufen am 8. Februar 2022 (finnisch, Karte mit Streckenverlauf). Einzelnachweise
Postbacken

Postbacken är en kulturmiljö och ett friluftsmuseum i Illby, 9 kilometer öster om Borgå i Finland, invid den gamla Kungsvägen. På backen finns ett av Finlands bäst bevarade äkta backstuguområden. De tidigaste av de bevarade backstugorna byggdes på 1700-talet. På 1800-talet blev området en typisk backstugusittarbosättning med invånare som ofta livnärde sig på hantverk. Här fanns bland annat skräddare, smed och skomakare. Av backens hantverk var det mest välkända halmflätningen som försiggick ända till mitten av 1900-talet. I slutet av 1960-talet köptes Postbacken av Borgåbygdens Ungdomsförbund. Så småningom blev platsen förknippad med sommarteater, musik, hantverk och kaffestuga. Idag förvaltas området av Postbackens Garantiförening r.f., och guidningar, besök av skolklasser och andra publikevenemang är en del av verksamheten. Ett flertal av stugorna är tidstypiskt inredda och innefattar ett halmmuseum, en skomakarverkstad och en smedja. Källor Noter Externa länkar Borgåbygdens Ungdomsförbund
Pirttijärvi (sjö i Finland, Kajanaland, lat 64,98, long 27,50)

Pirttijärvi är en sjö i Finland. Den ligger i kommunen Puolango i landskapet Kajanaland, i den centrala delen av landet, 500 km norr om huvudstaden Helsingfors. Pirttijärvi ligger 136,4 meter över havet. Den är 8,2 meter djup. Arean är 1,95 kvadratkilometer och strandlinjen är 9,27 kilometer lång. Sjön ingår i Kiminge älvs huvudavrinningsområde. I övrigt finns följande vid Pirttijärvi: Housujärvi (en sjö) Källor |
Coopérative agricole du sud-ouest de la Finlande

La Coopérative agricole du sud-ouest de la Finlande (finnois : Lounais-Suomen Maalaistentalo) est un bâtiment situé à Turku en Finlande. Architecture Conçu par Alvar Aalto le bâtiment de style fonctionnaliste est construit en 1928. Il est classé site culturel construit d'intérêt national. Sa surface au sol est de 12 050 m2. Histoire Alvar Aalto gagne le concours d'architectes avec son projet Acer qui a de nombreux traits néoclassiques. Après sa construction le bâtiment abrite entre-autres un hôtel, un médecin, une pharmacie, une banque, des sociétés, une école, le restaurant Itämeri et un théâtre de 496 places. La famille Aalto habite l'immeuble pendant cinq ans. Dans les années 1940 les fenêtres métalliques du bâtiment sont remplacées par des fenêtres en bois. L'architecte est alors Erik Bryggman, qui à la même époque conçoit la décoration intérieure de l'hôtel Maakunta. De 1946 à 1954 le Théâtre municipal de Turku fonctionnera dans le bâtiment. En 1954 la scène du théâtre est incendiée. Plus tard les mêmes espaces accueilleront la salle de cinéma Ritz. Même la scène du Théâtre universitaire de Turku (fi) se situera dans le sous sol du bâtiment de 1967 à 1979, quand cet espace sera transformé en parc de stationnement. Puisque le bâtiment a été utilisé pour des destinations multiples, la décoration d'origine a disparu de maints endroits. Selon l'étude du Musée régional de Turku les caractéristiques de grande valeur historique du bâtiment en sont les façades extérieures, les escaliers et l'ancienne scène de théâtre. La fondation Alvar Aalto a réalisé en 2003 une grande enquête historique sur la construction. Une restauration complète du bâtiment est réalisée en 2005. Un tiers des surfaces est occupé par 45 logements. Le reste héberge des entreprises, des bureaux et un hôtel. L'espace de réunion et de fête Alvarium occupe la place de l'ancien théâtre. Au premier étage il y a une unité de services aux personnes âgées et une pour les personnes atteintes de démence. Annexes Articles connexes Alvar Aalto Liste de bâtiments conçus par Alvar Aalto Liens externes (fi) « Lounais-Suomen Maalaisten Talo Oy », Projektiuutiset, mai 2005 (consulté le 22 octobre 2013) (fi) Alvar Aalto Säätiö, « Southwestern Finland Agricultural Cooperative Building » (consulté le 22 octobre 2013) (fi) « Maalaistentalo palaa juurilleen », Turun Sanomat, 17 mai 2005 (consulté le 22 octobre 2013) (fi) « Turun ylioppilasteatterin historia », Turun ylioppilasteatterin kotisivu (consulté le 22 octobre 2013) Références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Finlande
Piano Paviljonki

Piano Paviljonki (svenska: "Pianopaviljongen") är en byggnad i Lahtis i landskapet Päijänne-Tavastland, konstruerad att nyttjas som ett kafé om somrarna och som mötes- och evenemangslokal under övriga året. Huset som färdigställdes i juni 2008 ligger vid stranden av Vesijärvi, intill Sibeliushuset. Arkitekt är Gert Wingårdh. Pianopaviljongen är det första huset i Finland, ritat av honom. Pianopaviljongen ingår i en träarkitekturpark, en temapark för vinnare av Spirit of Nature-träarkitekturpriset, etablerat år 1999. Gert Wingårdh planerade paviljongen för att hedra den italienske arkitekten Renzo Piano, som var den förste att vinna priset, år 2000. Renzo Piano själv var fullbokad av andra arbeten under flera års tid framöver, och avböjde därför uppdraget att rita ett hus för parken.Konstruktionsritningarna gjordes av den finländska ingenjörbyrån Asko Keronen. Möblerna, som är av ask, har ritats av den finländske formgivaren Tapio Anttila och tillverkats i Finland. Enligt Gert Wingårdh ska byggnaden föra betraktarens tankar till ett skepp i färd att sjösättas. Källor Om Piano Pavilion på www.woodarchitecture.fi. Läst 2018-01-07. Om Puuarkkitehtuuripuisto | Piano Paviljonki på Lahti stads webbplats book.visitlahti.fi. Läst 2018-01-07. Om Spirit of Nature - "Nobel Prize" for Wooden Architecture på www.forum-holzbau.com. Läst 2018-01-07. Noter Externa länkar Pianopaviljongen på Finlands Skogsstiftelses webbplats www.metsasaatio.fi. Piano Paviljonki på www.yimby.se (på svenska), den 17 juli 2010. Pianopaviljongens webbplats.
Église de Voikkaa

L'église de Voikkaa (en finnois : Voikkaan kirkko) est une église en bois située dans le quartier Voikkaa de la commune de Kouvola en Finlande. Description L'édifice est construit en 1925 comme salle de prière par Volmari Forsberg. Le bâtiment est transformé en église en 1961 par Veikko Larkas. L'église peut accueillir 600 personnes, son aile abrite la maison paroissiale. Veikko Larkas a aussi conçu le retable de l'autel, c'est mosaïque qui fait apparaître une croix. Le clocher séparé est terminé en 1959. Références Liens externes Liens internes Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Eckerö Mail and Customs House

Eckerö Mail and Customs House (Swedish: Eckerö post- och tullhus) is a historic building in Eckerö municipality in Åland, Finland. It was built in 1828 as the most western posthouse on the Finnish side of the old mail route connecting Swedish capital Stockholm and Finnish town Turku. The building was drawn by architect Carl Ludvig Engel. Today it houses a postal museum and art gallery, and has an artist in residence program. History In 1809 Finland had been taken over by Russia and it became an autonomous Grand Duchy in the Russian Empire. The new emperors wanted to indicate their might for the Swedes, as well as other seafarers, by creating a prestigious and oversized building that was highly visible from the sea. The posthouse was intentionally designed much too large for its need in a small village. Eckerö Mail and Customs House is four times bigger than the Grisslehamn Posthouse which is located on the Swedish side of the Sea of Åland. References
Post- en tolhuis Eckerö

Het post- en tolhuis van Eckerö is een historisch gebouw in de gemeente Eckerö in de autonome Finse regio Åland. Geschiedenis In 1809 werd aan het einde van de Finse Oorlog de toenmalige Zweedse provincie Finland inclusief Åland ingenomen door het Russische keizerrijk en het werd daarbinnen een autonoom groothertogdom. De nieuwe heersers wilden indruk maken op hun westerburen: de Zweden, en op andere zeevaarders, door een prestigieus en pompeus gebouw neer te zetten dat goed zichtbaar zou zijn vanaf zee, op de uiterste westgrens van het keizerrijk, aan de Finse zijde van de oude postroute die de Zweedse hoofdstad Stockholm verbond met de Finse stad Turku. Zodoende werd dit post-, tol- en douanehuis opzettelijk veel te groot gebouwd voor de eigenlijke behoefte. Ter illustratie: het gebouw is viermaal zo groot als de Zweedse tegenhanger: het postkantoor van Grisslehamn. Het gebouw in empirestijl is ontworpen door de architecten Carl Ludvig Engel en Charles Bassi, en werd voltooid in 1828. Oorspronkelijk bestond het uit twee delen die geheel gescheiden waren door een scheidingswand. Het noordelijke deel van het gebouw werd gebruikt voor tol- en douanezaken, terwijl het zuidelijke deel diende voor de verwerking van de post. Tijdens cholera-epidemieën in 1834 en 1848 werd het gebouw gebruikt als quarantainegebouw. Toen in 1866 een regelmatige stoombootverbinding tussen Zweden en Mariehamn werd gemaakt, werd de gehele postfunctie verplaatst naar Mariehamn, en werden hier alleen nog de tol- en douane-activiteiten uitgevoerd. In 1882 werd een telegraafverbinding door de Oostzee aangelegd, en kwam deze hier bij Eckerö aan land. Deze verving min of meer de optische telegraaf die de Russen zelf op 16 maart 1809 hadden vernietigd toen ze Åland hadden veroverd. Het telegrafiestation bleef in gebruik tot 1900. Tijdens de twee Wereldoorlogen werd het gebouw tijdelijk gebruikt door militairen. In de late jaren '50 werd het gebouw grondig gerenoveerd. In de jaren '80 werd een keramische werkplaats met winkel en een café toegevoegd. Op 7 augustus 2018 kreeg het gebouw de monumentenstatus. Huidige situatie Tegenwoordig herbergt het gebouw een postmuseum en een kunstgalerij, als dependance van het Ålands kunstmuseum in Mariehamn. In een bijgebouwtje aan de noordzijde is een piepklein museumpje gewijd aan de postroute. Externe link (sv) Post- och tullhuset: historia
Eckerö post- och tullhus

Eckerö post- och tullhus är en kulturhistoriskt värdefull byggnad i Storby i Eckerö på Åland. Byggnaden uppfördes 1828 i empirstil efter ritningar av Carl Ludvig Engel och anses vara ett av Engels främsta profana verk. Huset fungerade som gränsstation för det ryska imperiet mot Sverige och har stark anknytning till den historiska postvägen. Byggnaden och området runt den utgör en viktig del av det åländska kulturarvet. Sedan 1994 ägs huset av landskapet Åland och förvaltas av landskapsregeringen. Se även Bomarsundstiden Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Eckerö post- och tullhus.
Kustaanmiekka

Kustaanmiekka, švédsky Gustavssvärd, česky lze přeložit jako Gustavův meč, je malý plochý skalnatý ostrov ve Finském zálivu Baltského moře u pobřeží jižního Finska. Patří do souostroví a části Suomenlinna v okrese Ullanlinna, v Jižním hlavním obvodu (Eteläinen suurpiiri) v Helsinkách v provincii Uusimaa. Kustaanmiekka, podobně jako celá Suomenlinna, je památkou UNESCO. Další informace Kustaanmiekka je spojen sypaným mostem s ostrovem Susisaari. V jižní části ostrova jsou tři jezírka a ve východní části je malý přístav Kuninkaanportin laituri. Nachází se zde několik historických opevnění, budov, děl, palebných postavení a vyhlídek. Adresy budov zde umístěných začínají Suomenlinna A následované číslem budovy. Ostrov je pojmenován na počest narození švédského korunního prince Gustava III. Švédského. V roce 1919 se finská vláda rozhodla zachovat ostrov jako historickou památku. Další zajímavosti: Kaponieeri Delvig – budova Pláž Suomenlinnan uimaranta Královská brána (Kuninkaanportti) – přístavní brána Maják Kustaanmiekka aj. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kustaanmiekka na Wikimedia Commons
Kustaanmiekka

Kustaanmiekka (suédois : Gustavssvärd, français : épée de Gustave) est une des huit îles du quartier de Suomenlinna à Helsinki en Finlande. L'île Kustaanmiekka Kustaanmiekka est la plus méridionale des îles qui constituent suomenlinna. De nos jours une étroite bande de terre la relie à sa voisine Susisaari. Kustaanmiekka possède des parties significatives de la fortification de suomenlinna dont la Kuninkaanportti. Selon la tradition orale l'île a été nommée en l'honneur du fils de Gustave III de Suède né pendant les travaux de fortification. En 1919, le gouvernement de Finlande a décidé de garder le nom de l'île comme souvenir historique. Le détroit Kustaanmiekka Le nom Kustaanmiekka identifie souvent aussi le détroit de Gustave finnois : Kustaanmiekan salmi qui est un détroit large de 81 m séparant les îles de Kustaanmiekka et de Vallisaari. Par ce détroit passent tous les navires de voyageurs partant de l'Eteläsatama. Bâtiments Les bâtiments fortifiés de Kustaanmiekka font partie du dispositif de fortification de Suomenlinna. Galerie Références Voir aussi Articles connexes Archipel d'Helsinki Liste des bâtiments de Suomenlinna Liens externes « la forteresse maritime Suomenlinna », Conseil d'administration de Suomenlinna (consulté le 24 mai 2014) Portail d’Helsinki Portail des îles Portail de la mer Baltique
Кустаанмиекка

Кустаанмиекка (фин. Kustaanmiekka — «Королевский меч»), также Густав-Сверд (швед. Gustavssvärd — «меч Густава»), остров Артиллерийский — остров в Финском заливе. Самый южный остров, входящий в район Суоменлинна города Хельсинки. На острове Кустаанмиекка находятся основное количество укреплений, в том числе Королевские ворота, крепости Свеаборг («Шведская крепость»), которая принадлежала сначала Швеции (1748—1808), затем Российской империи (1808—1918). 12 мая 1918 года, вскоре после провозглашения независимости Финляндии, на острове над главным фортом впервые поднят флаг Финляндии в присутствии председателя сената Пера Эвинда Свинхувуда, а на следующий день крепость указом сената переименована в Суоменлинна (Suomenlinna — «Финская крепость»). С 1991 года крепость Суоменлинна входит в объекты культурного наследия ЮНЕСКО. Шведское название остров получил в честь принца, будущего короля Густава III, который родился в 1746 году, во время строительства крепости Свеаборг. Примечания
Gustavssvärd

Gustavssvärd (finska Kustaanmiekka) är en ö och en bastion på Sveaborg i Helsingfors stad. Vanligtvis kallas det bredvidliggande sundet, Gustavssvärdssundet, endast Gustavssvärd. Gustavssvärd är en av åtta öar som utgör stadsdelen Sveaborg. Ön är idag en halvö förbunden med Vargön och ligger vid huvudinloppet till Helsingfors och var ett av dess främsta försvarsverk. Enligt traditionen har fästningen fått sitt namn av kronprins Gustav, sedermera Gustav III, som föddes under byggnadsskedet.
Église de Kirkkonummi

L'église de Kirkkonummi (en finnois : Kirkkonummen kirkko) est une église construite à Kirkkonummi en Finlande Histoire Bibliographie Markus Hiekkanen, The Stone Churches of the Medieval Diocese of Turku. A Systematic Classification and Chronology, SMYA, 1994 (fi) Markus Hiekkanen, Suomen keskiajan kivikirkot, Helsinki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007, 650 p. (ISBN 978-951-746-861-9) Références Galerie Voir aussi Liens externes Visite virtuelle Liens internes Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Puurijärvi

Puurijärvi är en sjö i kommunen Kumo i landskapet Satakunta i Finland. Sjön ligger 43,4 meter över havet. Arean är 3,65 kvadratkilometer och strandlinjen är 15,38 kilometer lång. Sjön ingår i Kumo älvs huvudavrinningsområde. Den ligger omkring 44 kilometer sydöst om Björneborg och omkring 180 kilometer nordväst om Helsingfors. I sjön finns ön Saukonsaari. Söder om Puurijärvi ligger Puurijärvi-Isosuo nationalpark. Se även Puurijärvi-Isosuo nationalpark Källor
Église d'Eurajoki

L'église d'Eurajoki (finnois : Eurajoen kirkko) est un édifice situé à Eurajoki en Finlande. Description L'église peut accueillir 600 personnes. Les orgues à 30 jeux ont été livrées en 1969 par la Fabrique d'orgues de Kangasala. Références Liens internes Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Gustav Adolfs kyrka, Euraåminne

Gustav Adolfs kyrka eller Euraåminne kyrka (finska: Kustaa Adolfin kirkko eller Eurajoen kirkko) är en luthersk träkyrka i Euraåminne kommun i det finländska landskapet Satakunta. Gustav Adolfs kyrka är huvudkyrkan för Euraåminne församling. Församlingen förvaltar också andra kyrkor, såsom Irjanne kyrka och Luvia kyrka. Historia och arkitektur Gustav Adolfs kyrka färdigställdes enligt Kungliga Intendantskontorets ritningar år 1803 och är den fjärde kyrkan i Euraåminne kyrkby. Den tidigare kyrkan var i dåligt skick redan 1769 och i det närmaste livsfarlig, enligt dåtida källor. Beslutet att bygga en ny kyrka i nyklassisk stil gjordes dock en tid senare, år 1791. Euraåminnes nya kyrka invigdes 6 november 1803, en dag som sammanföll med Gustav II Adolfs minnesdag och därför fick kyrkan hans namn. Inga tidigare kyrkor kvarstår. Gustav Adolfs kyrka är korsformad, men saknar kors på taket. Kyrkan har ett klocktorn och sittplatser för cirka 650 personer. Målaren till kyrkans altartavla är okänd. Altartavlan föreställer treenigheten. Orgeln i Gustav Adolfs kyrka har 30 stämmor och den byggdes av Kangasala orgelfabrik år 1970. Orgelns fasad är från en äldre Zachariassen-orgel från år 1892. Vid ingången vid den södra flygeln står en fattiggubbe i trä från 1985.Kyrkans klocktorn har tre kyrkklockor. Den äldsta klockan är från år 1690. Runt kyrkan finns en begravningsplats med ett hjältegravsområde. Minnesmärket vid hjältegravsområdet har formgivits av arkitekten Jaakko Paatela och skapats av bildkonstnären Jyrki Sailo. Bredvid kyrkan finns församlingshuset Tapuli som byggdes 1994. Där bevaras mittenpartiet av en äldre altartavla som målades i Lübeck år 1440. Altartavlan fanns i den medeltida kyrkan i Euraåminne. Två andra församlingsskatter är Biblia Latina från 1480 och Missale Aboense från 1488. Källor
Masku railway station

The Masku railway station (Finnish: Maskun rautatieasema, Swedish: Masku järnvägsstation) is a closed station located in the municipality of Masku, Finland. It is located along the Turku–Uusikaupunki railway; the nearest station with passenger services is Turku in the southwest. History Masku is one of the original stations of the Uusikaupunki railway, having been opened as a laiturivaihde – a staffed halt with a rail yard containing at least one switch – with the rest of the line on 1 September 1923. It was subservient to the Raisio station, and was only staffed by a single worker, who was accommodated with a sauna, barn as well as a hectare's worth of farmland. The station also hosted a post office until 1956, after which it moved into a building owned by the Maskun Säästöpankki bank. Masku grew greatly in the post-war era, no less in part due to evacuees settling there from the parts of Karelia ceded to the Soviet Union; in 1947, 30% of the people living in the municipality had emigrated there from elsewhere. However, in 1967, Masku became an unstaffed station on 1 June 1967, and its rail yard was dismantled in 1978, making it a halt. The halt was closed altogether on 1 January 1993 upon the cessation of passenger services on the Uusikaupunki line. References
Latvajärvi (sjö i Finland, Lappland, lat 66,63, long 25,85)

Latvajärvi är en sjö i Finland. Den ligger i kommunen Rovaniemi i landskapet Lappland, i den norra delen av landet, 700 km norr om huvudstaden Helsingfors. Latvajärvi ligger 113,6 meter över havet. Den är 3,9 meter djup. Arean är 53,7 hektar och strandlinjen är 5,8 kilometer lång. Sjön ingår i Kemi älvs huvudavrinningsområde. Källor
Pont de Kirjalansalmi

Le pont de Kirjalansalmi (finnois : Kirjalansalmen silta) est un pont suspendu entre Kaarina et Parainen en Finlande. Présentation La hauteur du pont est de 11 mètres et la longueur de sa travée principale est de 220 mètres, c'est donc le plus long pont suspendu de Finlande . Le pont de Kirjalansalmi était le plus long pont en Finlande de sa construction en 1963 jusqu'en 1997, lorsque le pont de Raippaluoto a été construit. La route régionale 180 passe par le pont, qui fait partie de la Route périphérique de l'archipel. Conception d'un nouveau pont Un plan directeur pour le nouveau pont de Kirjalansalmi a été approuvé en septembre 2018. Le nouveau pont doit être situé à l'est de l'ancien pont dans son voisinage immédiat. Bibliographie (fi) Seppo Aitta (ed.), Siltojemme historia, Suomen Rakennusinsinöörien Liitto RIL ry, 2004 (ISBN 951-758-446-6) Références Liens externes Portail des ponts Portail de la Finlande