NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Borstö

Borstö är en by och en ö i Skärgårdshavet i Nagu. Ön ligger i Pargas stad i landskapet Egentliga Finland. Borstö hade två mantalsskrivna invånare år 2011. Ön trafikeras av förbindelsebåten Y/A Falkö från Kirjais söder om Nagu Lillandet. Geografi Borstö ligger mellan Vänö och Jurmo, sydost om Nötö, omkring 67 kilometer söder om Åbo och omkring 170 kilometer väster om Helsingfors. Öns area är 47,2 hektar och dess största längd är 1,1 kilometer i nord-sydlig riktning. Historia Husgrunderna norr om Norrgård beräknas vara minst femhundra år gamla, men den första kända bonden på Borstö flyttade till ön från Trunsö på 1740-talet. Som mest, efter 1956, fanns fyra gårdar på ön. Under fortsättningskriget befästes ön. Kanonernas fästen kan ännu ses. Den sista bofasta innevånaren Hildur Danielsson avled 2001 och sedan dess saknar Borstö åretruntboende. I äldre tider var vrakplundring en lönsam bisyssla på Borstö. Här finns ett litet museum med föremål som har med livet på ön att göra samt sådant som bärgats från tremastade galeoten St Mikael som förliste vid ön 1747 och barken Nordstiernan som förliste 1809. En galjonsfigur, Borstögumman, sannolikt från ett krigskepp från 1700-talet, som hittades i isarna på 1800-talet och restes uppe på ön, har blivit en symbol och ett landmärke för ön. Borstögumman är arvtagare till den ännu äldre Borstögubben. Ett populärt skämt var att lägga Borstögubben i någons säng vilket antagligen var skälet till att han eldades upp någon gång på 1920-talet. Just på grund av vrakplundringen har Bostöborna fått öknamnet ”styggor”. Inför havets anlete Vrakplundring är något som avspeglas i handlingen i Arvid Mörnes bok Inför havets anlete som utspelas på Borstö 1828. Historien är baserad på berättelser av Borstöbon Anders Danielsson. Boken har filmatiserats och spelades då in på plats på Borstö med Teuvo Puro som regissör. De tre huvudpersonerna i denna stumfilm var studenten Kristoffer (spelad av Urho Seppälä) som blir förtjust i Henrika (spelad av Heidi Blåfield-Korhonen) som är dottern till öns ende husbonde, och drängen Jaan (spelad av Eero Vepsälä) som även han är förtjust i husbondens dotter. Filmen Inför havets anlete hade premiär 1926 och blev en publiksuccé. Bildgalleri Källor Byalaget: öns historia hämtat från the Wayback Machine (arkiverat 3 mars 2010). Byalaget: naturstigen hämtat från the Wayback Machine (arkiverat 4 mars 2010). Stefan Lundberg (2002). Skäríboken. Helsingfors: Hufvudstadsbladet. sid. 71–75. Libris 12461818. ISBN 951-95175-6-1 Referenser Externa länkar Byalagets webbplats
Bahnhof Raahe

Der Bahnhof Raahe wurde zwischen 1889 und 1890 als vorläufiger Endpunkt der Bahnstrecke Tuomioja–Lappi von der privaten Eisenbahnaktiengesellschaft Raahe (Raahen rautatieosakeyhtiö) erbaut. Der Architekt ist unbekannt. Der Bahnhof umfasst auch einen Park mit Anpflanzungen und hatte ursprünglich eine Zollabfertigung. Für die Behandlung der Lokomotiven der Privatbahn war ein dreiständiger Lokschuppen vorhanden. Geschichte Am 10. August 1899 wurde die Strecke Lappi–Tuoioja an die Bahnstrecke Seinäjoki–Oulu angeschlossen und der erste Zug erreichte den Bahnhof. Die feierliche Inbetriebnahme des Bahnhofs fand am 5. Dezember 1899 zum 250. Jahrestag der Stadt Raahe statt. Am 1. September 1900 folgte die Verlängerung von Raahe zum Hafen in Lapaluoto. Andere Quellen sprechen vom 1. September 1968. Nach der Unabhängigkeit Finnlands wurde die Bahnstrecke mit dem Bahnhofsgebäude am 27. Februar 1926 für einen Kaufpreis von 2.600.000 Mark von VR-Yhtymä, der staatlichen Eisenbahngesellschaft, übernommen. Die Stadt kaufte alle Anschlussgleise im Hafengebiet. Der Personenverkehr wurde im Herbst 1966 eingestellt. 2001 wurde die Strecke, auf der weiter umfangreicher Güterverkehr zu den Häfen der Stadt stattfindet, elektrifiziert. Bahnhofsgebäude Der Fahrkartenverkauf wurde 2010 eingestellt, 2013 wurde das Bahnhofsgebäude in Privatbesitz überführt. Es beherbergt 13 Kleinunternehmer, die Designprodukte wie Schmuck, Keramik, Puppen und Textilien produzieren, die vor Ort verkauft werden. Darüber hinaus gibt es Galerieräume und ein kleines Café. Das Bahnhofsgelände mit verschiedenen Gebäuden steht unter Denkmalschutz. Einzelnachweise Weblinks Vesa Hannila: Raahen rautatie – katkeran kamppailun tulos. 24. Juli 1965, abgerufen am 29. Oktober 2018 (finnisch, Raahen Seudussa). Bild des Lokschuppens. Abgerufen am 2. Oktober 2022. Eläköön rakennus! Uusi käyttötarkoitus - uusi elämä. In: ymparisto.fi. 2013, archiviert vom Original am 15. November 2018; abgerufen am 2. Oktober 2022 (finnisch, Abschnitt „Rautatieasemasta osuuskunnan toimintatiloiksi“, Link zu PDF).
Gare de Raahe

La gare de Raahe (en finnois : Raahen rautatieasema) est une gare ferroviaire finlandaise située à Raahe. Situation ferroviaire Histoire Le trafic de voyageurs s'est arrêté le 25 septembre 1966. La vente de billet a été interrompue au début des années 2000. Service des voyageurs Accueil Desserte Notes et références Voir aussi Articles connexes Transport ferroviaire en Finlande Liste des gares ferroviaires de Finlande Lien externe (fi) « Gare de Raahe », VR-Yhtymä Oy (consulté le 21 juillet 2014) Portail du chemin de fer Portail de la Finlande
Brahestads järnvägsstation

Brahestads järnvägsstation är en järnvägsstation på Brahestadsbanan i den finländska staden Brahestad i landskapet Norra Österbotten. Stationsbyggnaden byggdes i trä mellan åren 1899 och 1900. Numera har stationen endast godstrafik. Persontrafiken lades ner under 1980-talet.
Brinkala

Brinkala är en kulturhistoriskt viktig byggnad vid Gamla Stortorget i den finländska staden Åbo. Brinkala är mest känt för julfridstraditionen. Julfriden utlyses från Brinkalas balkong klockan 12 varje julaftonsdag. Ursprungligen utlystes julfriden från Gamla rådhusets fönster. Brinkala har anor från 1500-talet men fick sitt nuvarande utseende efter Åbo brand år 1827 som skadade byggnaden svårt. Efter branden fungerade Brinkala som rådhus fram till 1920-talet. Därefter användes Brinkala av polisinrättningen och numera arbetar Åbo kulturcentrum i byggnaden. Byggnaden restaurerades under 1990-talet. Julfridsbalkongen härstammar från 1880-talet. Den är en tillbyggnad till Brinkalas fasad och byggdes mellan åren 1884 och 1886. Referenser
Kulosaari Cemetery

The Kulosaari cemetery (Finnish: Kulosaaren hautausmaa, Finnish: Leposaaren hautausmaa, Swedish: Brändö begravningsplats) is the smallest cemetery in Helsinki parish union. It is situated on Iso-pässi island (later Leposaari island) in Kulosaari district of Helsinki. It was inaugurated in 1925. The cemetery chapel was designed by architect Armas Lindgren and added in 1927. There is also an area for war heroes' graves. Description Kulosaari cemetery covers an area of about two hectares. Notable interments Erik Heinrichs (1890–1965), general Hannes Kolehmainen (1889–1966), Olympic medalist runner Armas Lindgren (1874–1929), architect and artist Paavo Talvela (1897–1973), general Ilmari Turja (1901–1998), journalist and playwright Kustaa Vilkuna (1902–1980), historian and linguist Vilhelm Helander (1941-2025), professor and architect See also Kulosaari Church References External links Media related to Kulosaari cemetery at Wikimedia Commons Kulosaari cemetery (in Finnish) Kulosaari Cemetery at Find a Grave
Cimetière de Kulosaari

Le cimetière de Kulosaari (finnois : Kulosaaren hautausmaa), aussi appelé cimetière de Leposaari (finnois : Leposaaren hautausmaa) occupe l'ile Leposaari. Leposaari est une île du golfe de Finlande dans le quartier Kulosaari à Helsinki en Finlande. Présentation L'île de Leposaari est relié à l'île Kulosaari par un remblai étroit. Le cimetière de Kulosaari est le plus petit cimetière sous le contrôle de l'association paroissiale d'Helsinki. Le cimetière de Kulosaari occupe une superficie d'environ deux hectares. Le cimetière de Kulosaari compte un total de 842 tombes et fin novembre 2015, environ 1 730 personnes y étaient enterrées. Personnalités inhumées Galerie Références Voir aussi Bibliographie (fi) Jan Strang, Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia, Helsinki, Antiikki-Kirja, 2016 (ISBN 978-951-98135-2-3) Articles connexes Archipel d'Helsinki Liens externes Site officiel Portail d’Helsinki Portail des îles Portail de la mer Baltique Portail de la mort
Кулосаари (кладбище)

Кладбище Кулосаари (фин. Kulosaaren hautausmaa) — небольшое кладбище в столице Финляндии городе Хельсинки. Открыто в 1925 году. Кладбище Кулосаари занимает площадь около двух гектаров. Расположено на острове Лепосаари в районе Кулосаари. В 1927 году была сооружена часовня по проекту архитектора Армаса Линдгрена. Ныне здесь похоронены около 1730 человек. На кладбище есть участок воинов, погибших во время Зимней войны и Второй мировой войны. Известные захоронения Андерсен, Харальд — хоровой дирижёр, композитор и реформатор хорового пения Артти, Понтус — дипломат, журналист и писатель Вилькуна, Куста Гидеон — этнограф и общественный деятель Гюлленберг, Хельге — микробиолог, специалист в области применения в биологии математических методов Колехмайнен, Ханнес — спортсмен, один из сильнейших стайеров в истории спорта, многократный чемпион Олимпийских игр в беге на длинные дистанции Линдгрен, Армас — архитектор Салин, Айрис — балерина Сомерсало, Арне — военный деятель, командующий ВВС Финляндии Талвела, Пааво — военный деятель, генерал пехоты Тикканен, Тойво — спортсмен, стрелок, призёр Олимпийских игр Тикканен, Йохан Якоб — историк искусства Ханна Рённберг — художница и писательница Хейнрикс, Эрик — военный деятель, командующий армией Карельского перешейка Ссылки Kulosaari Cemetery (англ.) [1]
Brändö begravningsplats

Brändö begravningsplats är en begravningsplats i stadsdelen Brändö i Helsingfors. Begravningsplatsen styrs av Helsingfors kyrkliga samfällighet. Den invigdes år 1925. Begravningsplatsen har en yta av cirka två hektar och den är enbart reserverad för Matteus församlings och Brändö finska församlings medlemmar som bor på Brändö. I begravningsplatsen finns Vilans kapell, som är ritat av den finländske arkitekten Armas Lindgren år 1927, och Brändö hjältegravsområde. Hjältegravsområdets minnesmärke från 1941 är planerat av Ben Renvall. Kända personer begravda på Vilan Harald Andersén, körledare, påverkare inom körmusik, kompositör Erik Heinrichs, riddare av Mannerheimkorset, general av infanteriet, försvarsmaktens kommendör Martti Ilveskorpi, påverkare inom bostadspolitiken Hannes Kolehmainen, löpare, olympiamedaljör Armas Lindgren, arkitekt Paavo Talvela, riddare av Mannerheimkorset, general av infanteriet Ilmari Turja, författare, journalist Kustaa Vilkuna, akademiker, etnograf Externa länkar Brändö begravningsplats, historia. Helsingfors kyrkliga samfällighet.
Цвинтар Кулосаарі

Цвинтар Кулосаарі (фін. Kulosaaren hautausmaa) — невеликий цвинтар в столиці Фінляндії, місті Гельсінкі. Відкритий в 1925. Цвинтар Кулосаарі займає площу близько двох гектарів. Розташований на острові Лепосаарі в районі Кулосаарі. У 1927 була споруджена каплиця за проектом архітектора Армаса Ліндгрена. Нині тут поховані близько 1730 осіб. На цвинтарі є ділянка воїнів, загиблих під час Зимової війни та Другої світової війни. Відомі поховання Гаральд Андерсен — хоровий диригент, композитор і реформатор хорового співу Понтус Артті — дипломат, журналіст і письменник Кустаа Вількуна — етнограф і громадський діяч Гельґе Ґюлленберґ — мікробіолог, фахівець в області застосування в біології математичних методів Ганнес Колегмайнен — спортсмен, один з найсильніших стаєрів в історії спорту, багаторазовий чемпіон Олімпійських ігор в бігу на довгі дистанції Армас Ліндгрен — архітектор Айріс Салін — балерина Арне Сомерсало — військовий діяч, командувач Повітряних сил Фінляндії Пааво Талвела — військовий діяч, генерал піхоти Тойво Тікканен — спортсмен, стрілець, призер Олімпійських ігор Йоган Якоб Тікканен, — історик мистецтва Ханна Рённберг — художниця і письменниця Хейнрікс, Ерік — військовий діяч, командувач армією Карельського перешийка. Посилання [1]
Église de Palosaari

L'église de Palosaari (finnois : Palosaaren kirkko) est une église située dans le quartier Palosaari de la commune de Vaasa en Finlande. Description L'église de Palosaari est une église en pierre de style Art nouveau, construite sur l'île Palosaari de Vaasa en 1910. La sacristie se trouve derrière l'autel dans la nef. L'église a une superficie de 517 mètres carrés et peut accueillir 400 personnes. Le retable représentant le Christ à Béthanie est peint par Alexandra Frosterus-Såltin en 1912. Lennart Segerstråle a réalisé 12 vitraux latéraux en 1929 et des vitraux du chœur en 1938. Les vitraux représentent, entre autres, la naissance, le baptême et la vie de Jésus. L'orgue à 30 jeux a été fabriqué par la fabrique d'orgue Veikko Virtanen. Le lustre de l'église date de 1925 et a été réalisé dans un atelier d'art à Helsinki. Deux cloches ont été installées en 1936 dans le clocher de l'église. Références Voir aussi Articles connexes Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Liens externes Site officiel Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Brändö kyrka, Vasa

Brändö kyrka är en kyrkobyggnad på Brändö i Vasa i Österbotten. Kyrkan ligger vid Kaptensgatan och rymmer cirka 400 personer. Den används av Vasa svenska och finska församlingar. Kyrkobyggnaden Kyrkan uppfördes 1910 i jugendstil efter ritningar av arkitekten A.W. Stenfors. Den byggdes ursprungligen som ett bönehus år 1910 ock kallades på bönehuset Betania. Brtania är en by i Nya Testamentet. När Åbo domkapitel gav tillstånd att fira nattvard i bönehuset ändrades småningom namnet till Brändö kyrka. Den första gudstjänsten firades i kyrkan den 4 september 1910. På 1970-talet täcktes fasettaket med fiberskivor, läktarskrankets dekorationsmålningar täcktes. Korväggen och läktaren målades bruna. Kyrkan restaurerades på 1980-talet, och dekorationsmålningarna samt det ursprungliga innertaket tåg åter fram. Arkitektur Kyrkan är en långkyrka med tre skepp. Sidoskeppen har läktare med plant tak och mittskeppet har ett brutet tak. Bredvid huvudingången finns ett torn. Det ligger inte längs kyrkans mittaxel. Tornet höjdes 1936 enligt ritningar av A.W. Stenfors. Två kyrkklockor inköptes år 1936. Koret är kantigt och bakom koret ligger en lägre del som använts som bostad. Kyrkan rymmer 400 personer och har en yta på 517 kvadratmeter. Alexandra Frosterus-Såltin målade altartavlan 1912. Den föreställer Kristus i Betania. Arkitekt Stenfors planerade den ljusa ramen av ek. Lennart Segerstråle gjorde de tolv glasmålningarna i sidofönstren år 1929 och i korfönstren 1938. Arkitekt Stenfors skänkte målningarna.Temat är Jesu födelse, liv, dop. Takkronan är från 1925 och tillverkad i Helsingfors. Instrument Kyrkans orgel med 30+1 stämmor byggdes av Veikko Virtanen. Utöver orgeln finns ett piano och ett elpiano. Referenser Externa länkar ”Brändö kyrka”. Vasa svenska församling. Arkiverad från originalet den 4 oktober 2018. https://web.archive.org/web/20181004021140/https://www.vasasvenskaforsamling.fi/utrymmen/kyrkor/brando-kyrka. Läst 3 oktober 2018.
Église de Brändö

L'église de Brändö (en suédois : Brändö kyrka) est une église en pierre située à Brändö, en Finlande. Description L'église est dédiée à saint Jacques. La tour carrée est en deux parties. L'église est construite en 1748-1749. En 1893, Elle est transportée à son emplacement actuel et agrandie selon les plans de David Lönnroth. Le retable représentant la Résurrection est peint en 1881 par Alexandra Frosterus-Såltin. L'orgue à 9 jeux est livré par la fabrique de Jens Zachariassen en 1912. Il est ensuite rénové en 1966 par Veikko Virtanen. Galerie Références Annexes Liens externes Åsa Ringbom, « Brändö kyrka », Kirkor.ax, 2012 (consulté le 25 avril 2015) Article connexe Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Sint-Jacobskerk (Brändö)

De Sint-Jacobskerk in Brändö is een houten archipelkerk op het hoofdeiland van de eilandgemeente Brändö in de autonome Finse regio Åland. De kerk is gewijd aan Jakobus de Meerdere, een van de twaalf apostelen. De kerk ligt aan het eind van een doodlopende weg. Sinds een fusie in 2006 maakt deze kerk deel uit van een gemeenschappelijke parochie samen met de kerk van Kumlinge. Geschiedenis Waarschijnlijk is dit kerkgebouw al het vierde religieuze gebouw op deze plek. In 1544 werd hier voor het eerst een kapel beschreven, toen daaruit een koperen kerkklok werd geconfisqueerd door de Zweedse koning Gustav Vasa. In de jaren 1640 werd een nieuwe grenenhouten kapel voltooid die geprefabriceerd was in Saltvik. In 1688 werd genoteerd dat deze in verval verkeerde en dat het dak lekte. In 1749 werd deze kapel vervangen door een nieuwe houten kerk: een kruiskerk die een stuk groter was dan haar voorganger. Deze kerk had een vrijstaande klokkentoren van 7,6 m hoog. Begin 19e eeuw is deze kerk uitgebreid gerestaureerd. Omdat deze uiteindelijk begon weg te zakken in de drassige ondergrond, werd besloten om hem te slopen om een nieuwe te bouwen op een meer rotsachtige ondergrond in de nabijheid, nabij de eerdergenoemde klokkentoren, en uiteindelijk werd op 22 oktober 1893 de huidige kerk ingewijd. Het gebouw De eenbeukige kruisvormige houten kerk met een gegalvaniseerd plaatijzeren dak en een tongewelf werd in de jaren negentig van de 19e eeuw gebouwd naar ontwerp van de bouwmeester David Lönnroth uit Uusikaupunki, die gespecialiseerd was in de bouw van kerkgebouwen. Het gebouw was oorspronkelijk geelbruin geverfd, maar kreeg in 1952 de huidige lichte kleur. Interieur Het altaarstuk uit het midden van de 15e eeuw, in de vorm van een drieluik waarop de kroning van Maria is afgebeeld, is het enige bewaard gebleven middeleeuwse inventarisstuk van de kerk. Het moet in de omgeving van Lübeck zijn gemaakt. Het orgel werd gebouwd in 1912 door de orgelbouwer Jens Zachariassen uit Uusikaupunki (Nystad). In 1966 werd het een grondig gerenoveerd. In de westtoren van de kerk hangen twee klokken, één uit 1685 en de andere uit 1845. Externe link (sv) (en) Kyrkor.ax: Brändö kyrka
Brändö kyrka, Åland

S:t Jakobs kyrka (eller kapell) på Brändö på Åland är en träkyrka som den 22 oktober 1893 tillägnades aposteln Jakob. Kyrkan är en del av Brändö-Kumlinge församling sedan församlingssammanslagningen 2006. Historia Den nuvarande kyrkan är sannolikt det fjärde kapellet på platsen. Kapellet nämns för första gången i och med Gustav Vasas konfiskationer 1544 då en kopparklocka beslagtogs. På 1640-talet stod ett nytt kapell färdigt som var prefabricerat på Saltvik. 1749 ersattes det prefabricerade kapellet med en ny träkyrka, byggt på plats. Eftersom den nya kyrkan började sjunka ner i den sanka marken beslöts till slut att riva kyrkan för att bygga ytterligare en ny, och slutligen den 22 oktober 1893 invigdes den nuvarande kyrkan. Kyrkobyggnaden Den korsformade träkyrkan byggdes under tidigt 1890-tal efter ritningar av byggmästaren David Lönnrot i Nystad och var ursprungligen målad i gulbrunt för att 1952 målas i ljusa färger. Inventarier Ett altarskåp i ek vars mittparti föreställer Marie Kröning från mitten av 1400-talet och sannolikt tillverkat i Lübeck. En altartavla som föreställer Kristi himmelsfärd målad av Alexandra Ståtlin 1882. Orgel En orgel byggd 1912 av orgelbyggaren Zachariassen från Nystad. Orgeln byggdes om 1966 och stora delar förnyades ac Virtanen. Fasaden är från Zachariassens orgeln och fasadpiporna är nya från 1966. Orgeln är mekanisk. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Brändö kyrka, Åland.
Helsinki Hovedbanegård

Der er for få eller ingen kildehenvisninger i denne artikel, hvilket er et problem. Du kan hjælpe ved at angive troværdige kilder til de påstande, som fremføres i artiklen. Helsinki Hovedbanegård (svensk Helsingfors centralstation, finsk Helsingin päärautatieasema) er et pejlemærke og trafikknudepunkt i Helsinki. Dagligt rejser ca. 200.000 passagerer gennem stationen, med busser, sporvogn, metro, nærtog og fjerntog. Stationen er Finlands vigtigste fjerntogstation, med trafik til de fleste store byer i landet. Stationen havde tidligere også trafik til Sankt Petersborg og Moskva i Rusland. Togtrafikken til Skt. Petersborg ophørte den 28. marts 2022. Trafikken til Moskva var på daværende tidspunkt allerede ophørt. Historie Helsinki første hovedbanegård blev bygget i 1860, da Finlands første jernbanelinje åbnede mellem Helsinki og Tavastehus. Arkitekten var Carl Albert Edelfelt. Stationen blev hurtigt for lille, og i 1904 blev der annonceret en arkitektkonkurrence. Der kom 21 forslag ind, og Eliel Saarinen vandt med et forslag som blev kritiseret for sit nationalromantiske udtryk. En ny konkurrence blev annonceret, og afgjort i 1909. Den nye stationsbygning, som fremstår som en blanding af nationalromantik og art noveau og funktionalisme, åbnede 5. marts 1919. Bygningen er udført i finsk granit, og dens mest karakteristiske træk er klokketårnet, og fire statuer foran hovedindgangen, som bærer lamper. Stationen er blevet udvidet og fornyet i flere omgange. I 1960'erne blev den underjordiske stationstunnel åbnet. De første overvågningskameraer blev monteret i 1968. I 1982 åbnede undergrundstationen under jernbanestationen, og i 2000 fik perronerne en glasoverbygning. Et sådan glastag var beskrevet allerede i Saarinens første planer. I 2003 åbnede et shoppingområde i vestfløjen, og samme år åbnede et hotel ved siden af vestfløjen, over platform 12-19. Præsident Kyösti Kallio døde af akut myokardieinfarkt på Helsinki Hovedbanegård 19. december 1940 på vej til sit hjem i Nivala. Stationen er angiveligt verdens eneste jernbanestation med en ventesal til præsidenten. Ventesalen på 50 m² bruges kun af præsidenten og præsidentens gæster. Salen og dens møbler er konstrueret af Eliel Saarinen og har to indgange: en mod den offentlige ventesal og en mod Jernbanetorvet. Referencer Eksterne henvisninger
Estación Central de Helsinki

La Estación Central de Helsinki (en finés: Helsingin päärautatieasema, en sueco: Helsingfors centralstation) es la principal estación de ferrocarril de Helsinki, Finlandia. Se encuentra situada en Kluuvi, en el centro de Helsinki, y es un importante centro de coordinación del transporte público en el área metropolitana de Helsinki. La estación es utilizada por unos 200 000 pasajeros diarios, por lo que es el edificio más visitado de Finlandia. Sirve como el punto de origen de todos los trenes de la red local de tren de cercanías VR, así como para un gran número de trenes de larga distancia en Finlandia. Sin embargo, desde la estación no solo empiezan viajes nacionales, sino que algunos trenes también parten al extranjero, como el que llega a San Petersburgo .​ También alberga la Estación Rautatientori, que es la estación más transitada del Metro de Helsinki. El 7 de junio de 2010, la estación central de ferrocarril de Helsinki pasó a llamarse oficialmente Helsingin päärautatieasema-Helsingfors centralstation («estación principal de tren de Helsinki», o «estación de tren central de Helsinki») en finés y sueco, que sustituye al anterior nombre oficial de Helsingin rautatieasema-Helsingfors järnvägsstation («estación de ferrocarril de Helsinki»). La oficina finesa de transportes utiliza el nombre popular de "Helsinki C" como abreviatura, y se publicaron noticias erróneas afirmando que esta abreviación también se emplearía oficialmente. Paralelamente, la Estación Central de Turku pasó a llamarse de una manera similar.​ El edificio de la estación fue diseñado por Eliel Saarinen y se reinauguró en 1919, pues el edificio original había sido abierto al público en 1862. Fue elegida como una de las estaciones de tren más bellas del mundo por la BBC en 2013.​ Bibliografía Högström, Hilkka (1996). Helsingin rautatieasema / Helsinki railway station. Helsinki. ISBN 951-53-0533-0. Referencias Galería de imágenes Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación Central de Helsinki. Sitio web de la estación