NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gallträsk

Gallträsk är den enda sjön i Grankulla stad (kommun) i huvudstadsregionen i Finland. Arean på sjön är 11,7 hektar. Medeldjupet är 1 m. Sjön avrinner (9 l/s) från nordöstra ändan via en bäck, Klappträsk, Långträsk och Esbo å till Esboviken (i Finska viken). Arean är 11,2 hektar och strandlinjen är 1,62 kilometer lång. Sjön ingår i Finska vikens kustområde. Historia För 7 200 år sedan blev Gallträsk en egen sjö, då den isolerades från Östersjön. I flera årtusenden låg sjön och marken däromkring tämligen orörd. Exploateringen av marken kom igång då Aktiebolaget Grankulla år 1906 började sälja tomter. Sjön kom att utgöra kärnan i den blivande villastaden. Gallträsk var då en sjö med bra vattenkvalitet och därför ett populärt badställe med grunda stränder och rent vatten. Långväga gäster kom med tåg från Helsingfors; Grankulla järnvägsstation ligger ca 600 m söder om sjön. Befolkningstätheten ökade på 1920-talet varmed utsläppet av avfallsvatten i sjön ökade mycket kraftigt. Kemikalier från en närbelägen ackumulatorfabrik rann i sjön. Dessa faktorer bidrog till att sjön förorenades starkt och Grankulla köping tvingades att utfärda badförbud på 1950-talet. Belastningen inledde en övergödningsprocess, som ledde till att bottensedimentet blev tjockare och vattendjupet blev därmed mindre. I Grankulla fästes år 1967 uppmärksamhet på allvar vid tillståndet för sjön. Köpingen lät göra en undersökning och det visade sig att tillståndet för sjön var dåligt. Resultatet av denna första undersökning ledde till att avfallsvattenutsläppen upphörde i sjön på 1970-talet. Trots att avfallsutsläppen minskade till det minimala fortsatte övergödningen på grund av den inre belastningen. Nuläge Till dags dato är tillståndet för Gallträsk bättre än för 30 år sedan.[när?] Kväve- och fosforhalten i sjövattnet har minskat avsevärt. Tungmetallhalterna har minskat i bottensedimentet. Endast zinkhalterna i västra ändan av sjön överstiger gränsvärdet. Bly-, kvicksilver-, kadmium- och kopparhalterna överstiger något gränserna för riktvärdet. I dag är Gallträsk en viktig "oas" för invånarna i staden, och i en enkät i Grankullas lokaltidning KaunisGrani är Gallträsk överlägset invånarnas bästa favoritställe i Grankulla. I oktober 2006 inledde staden ett försök till att restaurera sjön. Vattenväxter med rötter avlägsnas ur sjön och bottensedimentet sugmuddras. Slammet samlas i s.k. geotuber. Det uppsugna slammet torkas över vintern i geotuberna på den norra stranden vid Gallträsk. År 2007 fraktas tuberna med innehållet bort. Om försöket lyckas, så kommer geotubsmetoden att användas även vid framtida muddringsarbeten i Gallträsk . Källor Externa länkar Gallträsk Segelsällskap
Église de Kannelmäki

L'église de Kannelmäki (en finnois : Kannelmäen kirkko) est une église située dans la section de Kannelmäki à Helsinki en Finlande. Description L'édifice, d’une hauteur de 30 mètres, est construit en 1967–1968 à la suite d'un concours d'architecte remporté par Marjatta Jaatinen et Martti Jaatinen . L'église est inaugurée le 1er septembre 1968. L'orgue à 29 jeux est de la fabrique d'orgues de Kangasala. Le retable intitulé Elämänpuu (en français : l'arbre de vie) est réalisé en 1972 par Hilkka Toivola. Depuis 2010, l'église est classé parmi les Sites culturels construits d'intérêt national par la direction des musées de Finlande. Article connexe Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Références Liens externes L'église de Kannelmäki Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Kårböle kyrka, Helsingfors

Kårböle kyrka (finska: Kannelmäen kirkko), är en kyrkobyggnad i stadsdelen Gamlas i Helsingfors. Kyrkan används gemensamt av den finskspråkiga Kannelmäen seurakunta samt svenskspråkiga Petrus församling. Kyrkan byggdes mellan åren 1967 och 1968 efter ritningar av arkitekterna Marjatta och Martti Jaatinen. Kyrkan är byggd av betong och rymmer cirka 500 personer. I kyrkans annex finns ett kapell och församlingsutrymmen. 1997 genomfördes en renovering då ytterväggarna och fönstren förnyades. Kyrkans orgel är gjord av Kangasala orgelbyggeri 1970 och den har 29 stämmor. Källor Externa länkar Museiverket
Église de Geta

L'église de Geta (en suédois : Geta kyrka) est une église située à Geta, sur l'île d'Åland, en Finlande. Histoire L'église en granite rouge est construite probablement entre 1510 et 1540. Architecture Voir aussi Liens externes (fi) « Kohde id:200853 Getan kirkko », Museovirasto (consulté le 20 juillet 2013) Articles connexes Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Liste des églises médiévales de Finlande Références Portail de l’architecture chrétienne Portail du protestantisme Portail d'Åland
Sint-Joriskerk (Geta)

De Sint-Joriskerk is een stenen kerk in de autonome Finse regio Åland, gelegen in de gemeente Geta op het noordwesten van het hoofdeiland van Åland. Hij is gewijd aan Sint-Joris. Het gebouw De Sint-Joriskerk is een eenbeukige zaalkerk zonder toren, gebouwd van rood Ålands graniet. De ingang zit aan de zijkant, aan de zuidzijde. De kerk heeft een vrijstaande houten klokkentoren. Geschiedenis Er is niet precies bekend wanneer op deze plaats voor het eerst een kerk is gebouwd. Uit de oudste historische bronnen waarin over deze kerk wordt geschreven is bekend dat in 1464 de Geta-kapel samen met de kerk van Finström aflaat werd toegekend, en in 1487 ontving de aalmoezenier van Geta een schenking. Isotopenanalyse van mortel wijst ook uit dat de oudste delen van het gebouw halverwege de 15e eeuw moeten zijn gebouwd. In de 17e eeuw, na de Reformatie, werden een aantal ramen en nieuw meubilair toegevoegd. In de 19e eeuw kreeg het binnenplafond een hoog houten tongewelf en werden de ramen vergroot. Bovendien werd het houten kerkportaal vervangen door een nieuwe van baksteen. Dendrochronologisch onderzoek wijst op een aantal uitgebreide verbouwingen van de dakconstructie, één aan het einde van de 16e eeuw en de andere in de jaren 1820. Fusie van parochies De kerk behoorde vanaf 1906 tot een eigen parochie, die in 1985 fuseerde met die van Finström tot de parochie Finström-Geta. Die ging vervolgens in 2022 samen met de gecombineerde parochie Sund-Vårdö op in de parochie Norra Åland (Noord-Åland). Inventaris Altaarstukken met afbeeldingen van de hemelvaart, het laatste avondmaal, de aanbidding der herders, de gijzelaar, Christus in Gethsemane en de kruisiging, werden in 1685 aan de kerk geschonken. In een nis nabij het altaar bevindt zich een beeldje van Sint Joris die de draak doodt. Twee wapenschilden die de schildknapen (vader en zoon) Gyllenflög uit Bolstaholm en Bästö uit respectievelijk 1672 en 1699 vertegenwoordigen. Er is een tweetal gedeeltelijke fresco's op de zuidelijke muur aanwezig, die tevoorschijn kwamen bij een renovatie in 1965, en die vermoedelijk dateren van de 18e of eind 17e eeuw. De kansel, van de hand van de lokale timmerman Isac Boman, dateert uit 1842. Delen van een oudere preekstoel hangen aan de westelijke muur van de kerk. Het huidige orgel is een Rieger en dateert van 1931. De houten klokkentoren dateert van 1685 en is meerdere malen gerenoveerd. Hij bevat twee kerkklokken: een uit 1749 en een nieuw exemplaar van 1977. Een replica van een oudere klok uit 1816 ligt op de vloer in het voorportaal van het kerkgebouw. Fotogalerij
Geta kyrka

Geta kyrka ligger i Västergeta i Geta kommun på Åland och är tillägnad Sankt Göran. Kapellkyrkan tillhörde Finström-Geta församling, vilket vid årsskiftet 2021-2022 uppgick i Norra Ålands Församling, var även Sund-Vårdö församling ingår. Geta blev 1906 egen församling för att 1985 åter förenas med Finström. Historia Från historiska källor vet man att år 1463 beviljades Geta kapell avlat tillsammans med Finströms kyrka och 1487 fick getakapellanen en donation. Kyrkobyggnaden Geta kyrka är en enskeppig salkyrka byggd i röd granit. Delar av långhuset har daterats till tiden efter 1450. Kyrkan har byggts om på olika sätt ett antal gånger. På 1600-talet, efter reformationen, tillkom ett antal fönster och ny inredning. På 1800-talet fick innertaket höga tunnvalv och fönstren förstorades. Dessutom ersattes vapenhuset i trä med ett nytt i tegel. Inventarier Altartavlor som föreställer Färden till himlen, Nattvarden, Herdarnas tillbedjan, Gisslandet, Kristus i Getsemane och Korsfästelsen donerade till kyrkan 1685. Två vapensköldar som representerar släkten Gyllenflög från Bolstaholm från 1672 respektive 1699. Orgel 1931 byggde Rieger en orgel. Källor Vidare läsning Hiekkanen, Markus (2020). Finlands medeltida stenkyrkor. Stockholm: Kungl. Vitterhets historie och antikvitetsakademien. sid. 478-481. Libris n0bnsbs4l2bcgvwv. ISBN 9789188763112 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Geta kyrka. Finström-Geta församling Geta kommun
Halliluoto

Halliluoto (finnisch) oder Gråsälsbådan (schwedisch) ist eine zu Finnland gehörende Schäre in der Ostsee südlich von Helsinki. Die unbewohnte Insel gehört zum Teilgebiet Aluemeri des Stadtteils Ulkosaaret der finnischen Hauptstadt Helsinki. Unmittelbar östlich von Halliluoto verläuft der Seeweg zum etwa 13 Kilometer nördlich gelegenen Hafen von Helsinki im Finnischen Meerbusen. Halliluoto erstreckt sich von Nordwesten nach Südosten über etwa 200 Meter bei einer Breite von bis zu 60 Metern und erhebt sich nur wenig über die Wasseroberfläche. Die Schäre ist weitgehend ohne Bewuchs und mit einem Leuchtfeuer sowie einem Bunker bebaut. Schiffsunglücke An der Insel kam es mehrfach zu Schiffsunglücken. Im Oktober 1882 lief die SS Porthan bei dichtem Nebel bei Halliluoto auf Grund. Zum Unglückszeitpunkt waren keine Passagiere an Bord. Die 17 Besatzungsmitglieder konnten gerettet werden. Während eines Schneesturms zu Weihnachten 1931 verunglückte die SS Orion der finnischen Reederei Effoa. Die Menschen wurden vom Patrouillenboot Aura geborgen oder konnten sich mittels Rettungsboot retten. Am 27. Oktober 1961 lief der schwedische Frachter MS Coolaroo bei Halliluoto auf Grund. Etwa 20 Personen wurden nach kurzer Zeit gerettet. Die Besatzung und der Kapitän wurden einige Tage später evakuiert. Bemühungen das Schiff zu bergen schlugen fehl. Bei einem Sturm im Dezember 1961 zerbrach das Schiff in zwei Teile und sank. Teile wurden als Schrott geborgen. Die restlichen Teile des Wracks liegen in der Nähe der Insel auf dem Meeresgrund. Weblinks Wettervorhersage für Halliluoto Einzelnachweise
Gullkrona

Gullkrona är en ö i Skärgårdshavet, i kommundelen Nagu i Pargas i Finland, ca fyra sjömil sydost om Kirjais. Ön är bebodd året om. Det finns en liten gammal lotsstuga högst uppe på ön, som numera fungerar som ett litet museum. Det går också en naturstig runt ön. Historia Gullkrona nämns första gången i 1540 års jordebok, då under namnet Guskruno. Den uppges då vara obebodd (en klippa bos intet uppå), men beskattades med fem öre. 1571 var ön bebodd och fiskarbonden tvingades bidra med drygt fyra mark till Älvsborgs lösen. Gullkrona besökshamn, som varit mycket populär, stängdes efter säsongen 2008, då familjen som drivit den nu ville ha lugn och ro. Stängningen av gästhamnen behandlades i flera nummer av Åbo Underrättelser (från 19 augusti 2008). Sommarsäsongen 2009 var besökare åter välkomna för dagbesök och museet var öppet, men servicen var mer anspråkslös och båtplatser erbjöds inte för övernattning. 2017 planerade en ny ägare att öppna gästhamn. Gullkrona AB Gullkrona kan också avse ett av föreningen Åbolands Hantverk rf ägt aktiebolag, som fått namn efter ön och fjärden. Bolagets målsättning är att ta tillvara och utveckla hantverket till en levande näringsgren – till ett framträdande inslag i Åbolands folkkultur. Sägner Två sägner har olika förklaringar till namnet ”Gullkrona”. Den mest kända handlar om att drottning Blanka av Namur 1348 följde med sin make kung Magnus Eriksson till Finland. Sägnen säger att drottningen skulle ha blivit så betagen av skärgårdens skönhet att hon offrade sin krona i fjärden. Den andra sägnen säger att svenske kungen (oklart vilken kung som avses) begärde lots under sin färd till Åbo. Ingen av lotsarna var hemma, men en gammal gumma erbjöd sig att lotsa fartyget. När de väl ankom till Åbo frågade kungen vad hon ville ha i lotspeng. Hon svarade att hon ville ha Runsala. Det gick inte kungen med på, men han gav henne en av öarna de passerat på vägen. Se även Gullkrona fjärd Källor Referenser Tryckta källor Stefan Lundberg (2002). Skäríboken. Helsingfors: Hufvudstadsbladet. sid. 57–61. Libris 12461818. ISBN 951-95175-6-1 Externa länkar Gullkrona (loggen.abo.fi) Åbolands Hantverk rf Karta
Kumtähdenkenttä

Le parc de Kumtähti ou champ de Kumtähti (finnois : Kumtähdenkenttä) est un petit parc du quartier Toukola à Helsinki en Finlande. Présentation Le parc est situé entre les rues Hämeentie, Kustaa Vaasa et Floorantie, à environ quatre kilomètres au nord-est du centre-ville d'Helsinki. La zone du parc triangulaire couvre une superficie de 1,9 hectare. Le parc appartient à la ville d'Helsinki. Le campus de Kumpula de l'Université d'Helsinki est a proximité du parc. Histoire Au XIXe siècle, le champ de Kumtähti, qui faisait partie des terres du manoir de Kumpula, était à l'extérieur d'Helsinki, le long de la route menant à la ville. Les étudiants y ont fêté à plusieurs reprises la fête du printemps (fi), le jour de Flore le 13 mai. Les festivités y ont été célébrées de 1831 à 1834. La plus célèbre de ces célébrations a eu lieu en 1848, lorsque la chanson Maamme a été jouée pour la première fois en public. Lors du centenaire de l'événement, le 13 mai 1948, un monument à l'hymne Maamme, sculpté par Erik Bryggman et Viktor Jansson et y a été érigé par la Fondation Pro Helsingfors et l'Union des étudiants de l'université d'Helsinki. Étymologie À certaines époques, le parc a été nommé Toukoniitty, le nom évoquait les festivités printanières tenues en mai ainsi que le nom du quartier Toukola. En 1990, cependant, l'ancien nom Kumtähdenkenttä est revenu à l'usage officiel selon la suggestion de l'Université d'Helsinki. Le nom est dérivé du nom suédois Gumtäkt du manoir de Kumpula, qui est également le nom suédois du quartier de Kumpula. Le nom finnois du quartier était aussi Kumtähti en 1909–1928, jusqu'à ce qu'il soit changé en Kumpula. Aujourd'hui, la frontière entre les quartiers de Kumpula et Toukola longe la rue Gustav Vaasa, et le parc est donc considéré comme appartenant à Toukola. Accès Liens externes (fi) « Parc de Kumtähti » Références Portail d’Helsinki Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Gumtäkts äng

Gumtäkts äng (finska Kumtähden kenttä) är en park på två hektar i stadsdelen Majstad i Helsingfors. Gumtäkts äng ligger fyra kilometer nordnordost om Helsingfors centrum, nordost om korsningen mellan Tavastvägen och Gustav Vasas väg och avgränsas i nordost av Floravägen. På Gumtäkts äng uruppfördes den 13 maj 1848 sången Vårt land, med ord av Johan Ludvig Runeberg och tonsatt av Fredrik Pacius. Vårt land blev senare Finlands nationalsång. Etthundra år senare, 1948, restes ett minnesmärke på platsen. År 1848 var området en del av Gumtäkt i Helsinge kommun, som numera är Vanda stad; sedan 1906 är det en del av Helsingfors. Gumtäkts äng har också hetat Majängen (fi. Toukoniitty), eftersom man i maj höll vårfester där; speciellt studenterna firade Floradagen den 13 maj. Se även Vårt land Gumtäkt Referenser Nationalsången Vårt lands huvudfest, Gumtäkts äng, 13 maj 1998 Pressinfo om Vårt lands 150-års fest.
Gustav Adolf Church, Iisalmi

Gustav Adolf Church (Finnish: Kustaa Aadolfin kirkko, Swedish: Gustav Adolfs kyrka), also known as Iisalmi Old Church (Finnish: Iisalmen vanha kirkko, Swedish: Idensalmi gamla kyrka), is a wooden church in Iisalmi, Finland, which was consecrated in 1780. The Finnish Heritage Agency has classified the church as a nationally significant built cultural environment. Prior to the union of municipalities and parishes in the early 1970s, the Gustav Adolf Church was the main church of the Iisalmi rural parish, while the town parish used a new church completed in 1934. The church was to be named after the then Swedish heir to the crown, Gustav Adolf, and the use of the name was approved by the ruler later in the autumn. History The Gustav Adolf Church is the third church building in the history of the parish; the first church was destroyed in a fire in 1700 and the second was demolished due to its poor condition after the present church was completed. Drawings for the third wooden church were obtained from the Superintendent Office of Stockholm, and the construction work started in 1778 was carried out under the direction of Simon Silvén, a church builder and master builder from Kalajoki, in 1779–1780. The church was consecrated by Pastor Johan Lagus on March 5, 1780. According to the memorial plaque of the churches attached to the belfry, the belfry dates from 1700. According to the source, the belfry dates back to the middle of the 18th century, but the exact year of construction is unknown. In 1752, the belfry was tarred under the direction of master builder Anders Brovall, and painted by Mikael Toppelius in 1756. The church has been renovated several times. In 1876, the church was renovated in terms of interior and exterior architecture and interior design in accordance with a proposal made by architect F. A. Sjöström, when, among other things, the inner vault was demolished. In 1927, the church was altered and the interior was renovated according to plans of architect Rafael Blomstedt. Since then, the changes made in the church have been minor. See also Holy Cross Church, Iisalmi Sources Marja Terttu Knapas (1993). "Iisalmen kirkot". Ylä-Savon kirkot (in Finnish). Finnish Heritage Agency. ISBN 951-9075-65-8. References External links Gustav Adolf Church at Iisalmen seurakunta (in Finnish)
Église Gustave-Adolphe d'Iisalmi

L’église Gustave-Adolphe (en Kustaa Aadolfin kirkko) ou ancienne église d'Iisalmi (Iisalmen vanha kirkko) est une église luthérienne située dans la commune de Iisalmi en Finlande. Elle est classée parmi les sites culturels construits d'intérêt national. Histoire La paroisse d'Iisalmi est instituée en 1620. Elle recouvre alors toute la région du Savo supérieur qui sera plus tard découpée pour former les paroisses de Kiuruvesi, Lapinlahti, Pielavesi, Sonkajärvi et de Vieremä. L'église est la troisième de la paroisse. La première est détruite dans un incendie en 1700 et la seconde en mauvais état est démolie quand l'église est construite. Les plans de l'église sont dessinés à Stockholm et Simon Silvén dirige les travaux de constructions en 1780-1780. L'église est inaugurée le 5 mars 1780. Le clocher est construit dans la seconde moitié du XVIIIe siècle. Anders Brovall le goudronne en 1752 et Mikael Toppelius le peint en 1756. L'église est restaurée à plusieurs reprises. En 1876, Frans Anatolius Sjöström fait une proposition de rénovation de l'architecture extérieure et de l'agencement intérieur. Le projet est réalisé et pendant ces travaux on démolira par exemple la voûte. En 1927, on la rénove en suivant les plans de Rafael Blomstedt. On restaure alors l'aspect original avec une touche de style baroque classique. Depuis l'église a très peu été modifiée. Le presbytère qui se situait au nord de l'église a été transférée au musée de Seurasaari. Du presbytère il ne reste que l'allée de bouleaux et la grande étable en pierres. À proximité de l'église se trouvent les tombes des écrivains Juhani Aho, Heikki Kauppinen et Eino Säisä. En bordure du cimetière, on a construit, en 1952, une chapelle funéraire conçue par Rafael Blomstedt. Références (fi) Marja Terttu Knapas, Ylä-Savon kirkot, Iisalmen kirkot, Museovirasto, 1993 (ISBN 951-9075-65-8) : Voir aussi Liste des églises évangéliques luthériennes de Finlande Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Finlande Portail du protestantisme
Gustav Adolfs kyrka, Idensalmi

Gustav Adolfs kyrka är en kyrkobyggnad i staden Idensalmi i det östfinländska landskapet Norra Savolax. Kyrkobyggnaden är en korskyrka i trä byggd i gustaviansk stil. Kyrkans ritningar beställdes från överintendentsämbetet i Stockholm och byggdes under ledning av byggmästare Simon Jylkkä-Silvén 1779–1780. Den invigdes den 5 mars 1780. Kyrkan är församlingens tredje med samma namn. Den första förstördes i en brand år 1700 och den andra revs i samband med bygget av den nuvarande kyrkan. Byggnaden genomgick en renovering 1876–1879 i samband med 100-årsfirandet och fick ett enklare, gråare utseende i enlighet med den tidens ideal. Den senaste större förnyelsen skedde 1927 efter ritningar av Rafael Blomstedt, då kyrkans ursprungliga stil åter lyftes fram. Kyrkans klockstapel är från 1700-talets mitt. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Gustav Adolfs kyrka, Idensalmi.
Gustavsvärn

Gustavsvärn (dříve Eldskär) je skalnatý ostrov přibližně tři kilometry jihozápadně od Hanka. Na ostrově se nachází maják, zřícenina opevnění a bývalý dům správce nautofonu, která se nyní používá jako ubytování. Dům správce nautofonu se používá k přenocování. Právo na jeho užívání je vyhrazeno těm, kteří se podílejí na práci pro Společnost majáků. Ostrov je skalnatý a má velmi tenkou vrstvu ornice, kromě několika jeřábů na něm nerostou žádné stromy. Strmé skalnaté pobřeží ostrova je oblíbeným místem pro potápění. Kvůli strmým břehům kotvily u břehů ostrova plachetnice; ve skále jsou dodnes k nalezení železné kruhy. Hloubka vody kolem ostrova je 20–30 metrů. Ostrov je 200 metrů dlouhý a přes 100 metrů široký. Plánování opevnění bylo svěřeno majoru von Kiertingovi. Jeho asistentem byl kapitán Carl Nycander. Opevňovací práce začaly na jaře 1793. Hlavním účelem opevnění bylo střežit přístupy do přístavu Hanko. Během krymské války ostrov bránilo několik set mužů. Kromě toho byl 27. srpna 1854 učiněn pokus o vyhození ostrova do vzduchu, když ruští vládci usoudili, že jeho údržba je příliš nákladná a že nemá dostatečný vojenský význam. Při pokusu bylo použito deset tisíc kilogramů černého prachu. V roce 1865 byl na ostrově postaven maják a od té doby jeho světla vedou lodě vodami Hanka. Na skále je vyryt monogram krále z doby, kdy byl maják postaven. V letech 1900 až 1939 na ostrově žily tři rodiny s 15 dětmi. Dva muži pracovali jako strážci majáku a jeden jako obsluha nautofonu. Pevnost byla bombardována během zimní války. Po válce byla pronajata Sovětskému svazu jako součást pronajatého území Hanko. Rusové vykopali v hradbách Gustavsvärnu kryty, které však již neexistují. Pronajaté území bylo vráceno 4. prosince 1941. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Gustavsvärn na finské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Gustavsvärn na Wikimedia Commons
Phare de Gustavsvärn

Le phare de Gustavsvärn (en finnois : Gustavsvärn majakka) est un phare situé sur l'île de Gustavsvärn, appartenant à la municipalité de Hanko, en région d'Uusimaa(Finlande). Histoire L'île se situe à 3 km au sud-ouest de Hanko et abrite les ruines d'un château de l'époque suédoise. Le phare a été construit en 1865 ainsi que les résidences des gardiens. Description Le phare est une tour cylindrique en maçonnerie de 16 mètres de haut, avec galerie et lanterne. La tour est peinte en blanc et la lanterne est rouge avec un dôme vert. Il émet, à une hauteur focale de 18 mètres, deux éclats blanc, rouge et vert selon différents secteurs toutes les 10 secondes. Sa portée nominale est de 13,5 milles nautiques (environ 25 km). Identifiant : ARLHS : FIN-007 - Amirauté : C4918.4 - NGA : 15172. Caractéristique du feu maritime Fréquence : 10 secondes (WRG-WRG) Lumière : 1 seconde Obscurité : 2 secondes Lumière : 1 seconde Obscurité : 6 secondes Voir aussi Notes et références (fi) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en finnois intitulé « Gustavsvärn » (voir la liste des auteurs). Lien connexe Liste des phares de Finlande Liens externes Ressource relative à l'architecture : Museovirasto University of North Carolina at Chapel Hill's The Lighthouse Directory: Lighthouses of Southern Finland : Helsinki Region (en) Online List of Lights - Finnland (en) Gustavsvärn - Site Lightphotos.net (fi) Carte des principaux phares de Finlande Portail des phares Portail de la mer Baltique Portail de la Finlande