NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Полк связи (Финляндия)

Полк связи (фин. Viestirykmentti, сокр VIESTIR, ранее. ViestiR ) — военная часть Финляндии, первоначально сформированная в 1938 году в городе Выборг. В 1948–2014 годах располагалась в гарнизоне Риихимяки. Основной задачей роты было обучение призывников (срочников и резервистов) и кадрового персонала в области войск связи и радиоэлектроники. Состав полка включал в себя следующие подразделения: Школа связи (фин. Viestikoulu), Центр радиоэлектронной борьбы (фин. Elektronisen sodankäynnin keskus, ELSOK) Батальон связи Южной Финляндии (фин. Etelä-Suomen Viestipataljoona, ESVP). Помимо самого полка, в гарнизоне Риихимяки действовали подразделение Электроники и информационных технологий Технического исследовательского центра оборонных сил, предприятие Millog, местное отделение Фонда оборонной недвижимости отвечающий за техническое обслуживание и содержание военной недвижимости (фин. Puolustuskiinteistöt, PHRAKL), а также компания Leijona Catering Oy, обеспечивающая питание для армии. Организация на 31 декабря 2014 года В Полку связи Ответственность за военную подготовку призывников нес батальон связи Южной Финляндии, состоявший из штабной роты, 1-й роты связи, 2-й роты электронного противодействия, а также Школы унтер-офицеров. Школа связи (ранее Школа связи и электротехники) осуществляла подготовку и исследования в области связи, электроники и систем управления. Высшее отделение школы обеспечивало базовую подготовку, входящую в курс обучения офицеров, а также курсы повышения квалификации для офицеров. Курсовое отделение отвечало за повышение квалификации специалистов, унтер-офицеров, военнослужащих по контракту и гражданского персонала. Центр радиоэлектронной борьбы был создан в 2007 году и включал радиороту, размещённую в гарнизоне Риихимяки, и радиолокационную роту в гарнизоне Парола. 31 декабря 2014 года Полк связи был расформирован, и его части (кроме Школы связи) были включены в состав Танковой бригады. В рамках этой структурной реформы в гарнизон Риихимяки с 2015 года были переброшены другие подразделения, в том числе Логистическая школа и командная часть Центра военной медицины. Гарнизон Риихимяки был административно подчинён Танковой бригаде, и часть обучения призывников бригады продолжает проводиться на его территории. С 1 января 2015 года Школа связи была передана в подчинение Академии сухопутных войск (фин. Maasotakoulu) и продолжила деятельность на территории гарнизона Риихимяки. Командиры полка связи Литература Lehtoväre, Jari. Riihimäen varuskunnan historia. — Riihimäen varuskunta, 2001. — ISBN 951-25-1257-2. Источники Viestirykmentin kotisivut Архивная копия на Wayback Machine Примечания
Signalregementet (Finland)

Signalregementet (finska: Viestirykmentti) är ett finländskt telekrigsförband inom Finlands försvarsmakt som verkat i olika former sedan 1938. Regementet är en del av Pansarbrigaden och har sin stab förlagd i Riihimäki i Egentliga Tavastland. Historik Signalregementet grundades 1938 i Viborg och lokaliserades 1944 till Riihimäki. Från och med den 1 januari 2015 uppgick regementet som en del i Pansarbrigaden. Detta på grund av den omorganisation som Försvarsmakten genomförde under åren 2012–2015. Referenser Översättningar Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från finskspråkiga Wikipedia, Viestirykmentti, 9 mars 2010. Noter Externa länkar Signalregementets officiella webbsida (finska)
Lac artificiel de Silvola

Le lac artificiel de Silvola (en finnois : Silvolan tekojärvi) est un lac artificiel situé dans le quartier Ylästö de Vantaa en Finlande. Géographie Le lac artificiel de Silvola est situé du côté Est du fleuve Vantaanjoki. Le lac artificiel appartient à la ville d'Helsinki, bien qu'il se trouve du côté de Vantaa. C'est une partie importante du système d'approvisionnement en eau de la sous-région d'Helsinki, car il est un réservoir et un égaliseur de pression pour l'eau acheminée par l'aqueduc du Päijänne. Le volume d'eau dans le lac artificiel est d'environ cinq millions de mètres cubes. Le lac mesure environ un kilomètre de long et un demi-kilomètre de large. Il a une superficie de 47,3 hectares et une profondeur maximale de 17 mètres. C'est assez d'eau pour les besoins des habitants d'Helsinki pendant quelques semaines. Le lac artificiel n'a pas été créé par la construction d'un barrage sur un cours d'eau naturel, mais il a été créé sur un terrain sec. Son eau provient actuellement du lac Päijänne par l'aqueduc du Päijänne, le deuxième plus long tunnel du monde, long de 120 kilomètres. Le lac artificiel a été construit entièrement sur un terrain privé et n'a pas nécessité de d'autorisation préalable par le tribunal de l'eau. La raison de la construction du lac artificiel était la pénurie d'eau qui sévissait à Helsinki, c'est pourquoi la construction du lac artificiel a commencé sur la base de la décision prise par le conseil municipal d'Helsinki en décembre 1960. Le lac a été mis en service le 10 mai 1962, lorsqu'il a servi de stockage intermédiaire pour l'eau brute pompée du Vantaanjoki. Après l'achèvement de l'aqueduc du Päijänne en 1982, l'eau du lac artificiel a été apportée par le tunnel. Lors des rénovations de l'aqueduc du Päijänne en 2001 et 2008, l'eau a été prélevée dans le Vantaanjoki vers le lac de Silvola pour être injectée dans les conduites d'eau. Notes et références Galerie Annexes Articles connexes Lacs de Finlande Lieux et monuments de Vantaa Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Finlande
Sillböle bassäng

Sillböle bassäng (fi. Silvolan tekojärvi) är en konstgjord sjö i stadsdelen Övitsböle i Vanda stad. Bassängen ägs dock av Helsingfors stad. Den är huvudstadsregionens största reservoar och innehåller 5 miljoner kubikmeter sötvatten. Bassängen är en viktig del av Helsingforsregionens vattenförsörjning och används som reservkälla för dricksvatten och som tryckutjämnare för det vatten som pumpas via Päijännetunneln. Vattnet i Sillböle bassäng kommer från sjön Päijänne via världens längsta sammanhängande bergstunnel på 120 kilometer. Päijännetunneln blev klar på 1980-talet, men bassängen togs i bruk redan den 10 maj 1962. Den innehåller 5 miljoner kubikmeter sötvatten, är 17 meter djup och täcker 47,3 hektar. Längden är cirka 1 kilometer och bredden 0,5 kilometer. Nästan en miljon människor får sitt bruksvatten via Sillböle bassäng. Vattnet renas och pumpas vidare till Långforsens och Gammelstadens vattenreningsverk. Det är svårt att beundra sjöns landskap, eftersom den är omgiven av staket, har videoövervakning och är bevakad. Att röra sig på området kan leda till högst 50 dagsböter enligt 52 § i Polislagen. Det är av högsta vikt med tanke på Helsingforsregionens vattenförsörjning att vattenkvaliteten är på toppnivå i Sillböle bassäng. Dessutom finns det en risk att bli insugen i vattenrör ifall man simmar i sjön. Sillböle bassäng ligger 42,1 meter över havet. Arean är 47 hektar och strandlinjen är 3,09 kilometer lång. Sjön ingår i Vanda å huvudavrinningsområde. I omgivningarna runt Sillböle bassäng växer i huvudsak barrskog. Se även Sillböle Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från finskspråkiga Wikipedia.
Självstyrelsegården

Självstyrelsegården är det självstyrda Ålands parlaments- och administrationsbyggnad i centrala Mariehamn och invigdes 1978. Här finns det åländska parlamentet, kallat Ålands lagting, och Ålands landskapsregering. Ålands landskapsarkiv förfogar över utrymmen i landskapsregeringens del av administrationsbyggnaden. Arkitektur Självstyrelsegården är ritad av den finländske arkitekten Helmer Stenros som vann den nordiska arkitekttävlingen om Ålands administrativa och kulturella centrum i Mariehamn. Byggnaderna är en del av Projekt 77 där även uppförandet av Ålands museum och Hotell Arkipelag ingick. Inredningen planerades till största del av designern Pirkko Stenros och består av tidstypiska möbler designade av arkitekter som Yrjö Kukkapuro och Alvar Aalto. Den ursprungliga inredningen är till största delen bevarad. På tomten låg tidigare Societetshuset i Mariehamn, som revs 1975. Källor Om Självstyrelsegården på Ålands lagtings webbplats. Läst 14 juni 2018. Wikimedia Commons har media som rör Självstyrelsegården.
Schipperskapel Lemböte

De schipperskapel in Lemböte is een stenen kapel in de autonome Finse regio Åland, gelegen in de gemeente Lemland. De kapel is gewijd aan Olof de Heilige. Geschiedenis De kapel werd eind 14e eeuw, rond 1370, gebouwd met bijna 1 meter dikke muren van rood graniet bij een natuurlijke beschutte baai die nu Kapellviken heet. In een in het Latijn geschreven reisdocument genaamd danska itinerariet, later bekender geworden als Zeilroute van Koning Waldemar, dat ergens halverwege de 13e eeuw werd geschreven, wordt de locatie 'Lynæbøte' al vermeld als een tussenstop op de zeilroute van Denemarken via Zweden, Åland en Finland naar de Baltische staten. Zeelieden gingen hier korte tijd aan land om bij deze kapel te wachten op beter weer, uit te rusten of te bidden, of een offer te brengen in de hoop op een voorspoedige reis. Toen in de 16e eeuw de schepen groter werden, nam het belang van deze plaats snel af, en uiteindelijk werd de kapel verlaten en raakte in verval. Volgens de overlevering zou de Zweedse koning Gustav Vasa (1496–1560) hier een vergulde kelk geconfisqueerd hebben. In 1674 beschreef de predikant van Lemland, Mathias Benedictij Hedemorus, dat het gebouw een ruïne zonder dak was geworden, waar de bomen in groeiden. In 1840 werd binnen de muren van deze ruïne een schat met 270 middeleeuwse zilveren munten gevonden. Een gedeelte van deze schat is zoekgeraakt, en later zijn hier opnieuw 273 munten gevonden. De schat is nu te bewonderen in het Ålandmuseum te Mariehamn. Enkele munten dateren van vóórdat de kapel werd gebouwd, wat suggereert dat hier daarvoor ook al een - mogelijk houten - kapel heeft gestaan. In 1892 werd begonnen met de restauratie van de kapel, en tegenwoordig is hij weer hersteld en wordt in de zomer af en toe gebruikt als gebedshuis. Het gebouw De kapel, die uit één ruimte bestaat, is 7 x 5,3 m groot, met muren van bijna 1 meter dik, en heeft een eenvoudig houten zadeldak. Hij is omgeven door een cirkelvormig muurtje van natuursteen. Externe links (sv) Åsa Ringbom, Lemböte kapell (2012). Geraadpleegd op 29 november 2025. (sv) Hiekkanen, Markus (2020). Finlands medeltida stenkyrkor. Kungl. Vitterhets historie och antikvitetsakademien, Stockholm. ISBN 9789188763112.
Sjöfararkapellet i Lemböte

Sjöfararkapellet som ligger i Lemböte på Lemland, Åland är helgat åt Sankt Olof. Kapellet uppfördes under medeltiden vid en naturligt skyddad hamn som nu kallas Kapellviken. Historia Lynæbøte omnämns i det danska itinerariet, nedtecknat någon gång vid mitten av 1200-talet och var en anhalt vid segelleden mellan Danmark och Baltikum via Sverige och Finland som numera går under beteckningen Kung Valdemars segelled. Här gick sjöfararna iland för att vila eller be och kanske offra en slant för en lyckosam färd. Farleden minskade i betydelse under 1500-talet när man med större skepp började segla direkt över Östersjön. Kapellet besöktes allt mindre och övergavs med tiden. Enligt historien beslagtog Gustav Vasa en förgylld kalk och därefter finns inga uppgifter om kapellet. Kyrkobyggnaden Kapellet uppfördes i röd granit under slutet av 1200-talet eller runt 1370. De ursprungliga väggarna är delvis raserade. Inne i kapellet hittade man år 1840 en silverskatt med 270 silvermynt från samma tid. Kapellet, som består av ett enda rum, mäter 7 x 5,3 m. Kapellets rymliga gård omges av en cirkelformad ringmur av kallmurad natursten. Idag Efter att kapellet hade övergivits började förfallet men 1892 började man restaurera den förfallna ruinen. Idag fungerar kapellet åter som en gudstjänstlokal sommartid. Källor Vidare läsning Hiekkanen, Markus (2020). Finlands medeltida stenkyrkor. Stockholm: Kungl. Vitterhets historie och antikvitetsakademien. sid. 510-513. Libris n0bnsbs4l2bcgvwv. ISBN 9789188763112
Sjökrigsskolan (Finland)

Sjökrigsskolan eller Merisotakoulu är officersskola inom finländska marinen som verkat i olika former sedan 1930. Förbandsledningen är förlagd i Sveaborg i Helsingfors och Pansio i Åbo. Historik Sjökrigsskolan bildades den 1 november 1930 genom en sammanslagning av sjöförsvarsavdelningen vid kadettskolan, kustartillerilinjen vid Reservofficersskolan och Sjöförsvarets kapitulantskola, samt att sjöofficers- och underofficersutbildningen centraliserades till skolan. År 1952 fattades beslut om att skilja kustartilleriet från sjöstridskrafterna. Därefter följde en lång övergångsperiod under vilken man 1969 på Sandhamn inrättade kustartilleriskolan, som 1998 anslöts till Sjökrigsskolan. Verksamhet Sjökrigsskolan är underställd kommendör för marinen. Vid den nuvarande skolan utbildas kadetter till marinofficerare, vartill värnpliktiga utbildas till reservofficerare i marinen. Dessutom anordnas där vidareutbildning, kompletterande fackundervisning för både marinens och övriga försvarsgrenars personal och reservister samt specialutbildning för marinens personal. Skolan grundades i sin nuvarande form 1930 men reservofficersutbildningen har erbjudits på Sveaborg sedan 1779. Sjökrigsskolan är den enda anstalten som påminner om Sveaborgs militära förflutna Förläggningar och övningsplatser Sjökrigsskolan är belägen på Lilla Öster Svartö på Sveaborg utanför Helsingfors. Sjökrigsskolan är den enda anstalten som påminner om Sveaborgs militära förflutna. Den militära förvaltningen av fästningen upphörde 1973. Heraldik och traditioner Sjökrigsskolan på Sveaborg inrättades 1930, men har traditioner från 1779, då utbildning av sjöofficerare inleddes i den svenska skärgårdsflottans regi. Förbandschefer Namn, beteckning och förläggningsort Referenser Noter Översättningar Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från finskspråkiga Wikipedia, Merisotakoulu, 29 augusti 2023. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sjökrigsskolan (Finland). Officiell webbsida
Snappertuna kyrka

Snappertuna kyrka är en korsformad träkyrka som ligger i Snappertuna i Raseborgs stad, Finland. Den används av Ekenäsnejdens svenska församling. Kyrkobyggnaden Snappertuna träkyrka, som ligger ensam på en höjd, uppfördes 1688. Den blev förhöjd och grundligt reparerad 1797. Kyrkan har restaurerats grundligt 1958-59 och senast år 2000. Ovanför korsarmarna finns sluttande läktare. Klockstapeln härstammar från år 1776. På kyrkogården finns ett gravkapell över friherrinnan Anna Sibylla von Stahlbourg (1741-78). Inventarier Predikstolen målades 1701 och altartavlan 1841. Orgeln är från Tallinn och byggdes 1884. Galleri Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Snappertuna kyrka. Snappertuna kyrka på Raseborgs kyrkliga samfällighets hemsida Referenser
Kerk van Sottunga

De kerk van Sottunga is een houten kerk op het zuidelijke uiteinde van het hoofdeiland van de gemeente Sottunga, behorende tot de autonome Finse regio Åland. De kerk is vermoedelijk gewijd aan Maria Magdalena. In de middeleeuwen was deze kerk een kapel onder de kerk van Föglö. Sinds 2006 behoort de kerk tot de parochie van de zuidelijke archipel van Åland, waartoe ook de kerken van Föglö en Kökar behoren. Geschiedenis De kapel op deze plaats wordt het eerst genoemd in een document uit 1544, waarin beschreven staat dat in dat jaar een bronzen kerkklok in beslag werd genomen in opdracht van koning Gustav Vasa. In een document uit 1711 werd geschreven over plannen om de kapel ongeveer een kilometer te verplaatsen, omdat hij op de toenmalige plaats vooral in de winter slecht te bereiken was door de drassige omgeving. Er zijn echter aanwijzingen dat de Russische bezetting ("stora ofreden", 1714-1721) deze plannen verhinderde, waarna de kapel in 1726 afbrandde. Meerdere malen waren er plannen om de kapel, die in 1730 was herbouwd, te verplaatsen. Vermoedelijk is dat desondanks nooit gebeurd. In 1735 werd hout aangeschaft voor de bouw van een vrijstaande klokkentoren. Door een inscriptie in een van de klokken in deze toren is bekend dat deze in in 1769 werd aangeschaft. Geleidelijk raakte de kerk in verval, en rees de vraag of het tijd werd voor de bouw van een geheel nieuwe kerk, of om de toenmalige kerk een opknapbeurt te geven. Om economische redenen werd steeds voor dat laatste gekozen. Kerkgebouw De kerk van Sottunga is een kleine roodgeverfde houten kapelkerk met één schip met tongewelf en met een spits dak van houten spanen. De entree, in de vorm van een kleine vestibule, bevindt zich in de westgevel. Aan de noordzijde bevindt zich een kleine raamloze sacristie. Het interieur bestaat uit een enkelvoudig schip, van circa 12,7 bij 7,8 meter. Op een kleine 50 meter afstand, aan de andere kant van de weg, staat de bijbehorende vrijstaande klokkentoren met twee klokken. Inventaris Een altaarstuk met het Laatste Avondmaal, geschilderd door P. Berggren uit Stockholm Een ouder altaarstuk uit 1813. Een doopvont waarvan de voet is gemaakt van de mastvoet van een schip Een votiefschip Orgel In 1956 werd een orgel uit de kerk van Lemland hierheen verplaatst. Het is in 1866 gebouwd door Frans Andersson. Externe link (sv) Sottunga kapellkyrka. Kyrkor.ax. Geraadpleegd op 14 augustus 2024.
Sottunga kyrka

Sottunga kyrka (eller kapell) i Sottunga på Åland är en träkyrka som är tillägnad Maria Magdalena. Sottunga nämns första gången 1544 som kapell under Föglö och bildade egen församling 1914. Sottunga uppgick 2006 i Ålands södra skärgårdsförsamling tillsammans med församlingarna i Föglö och Kökar. Historia Ett kapell på Sottunga nämns för första gången i och med Gustav Vasas konfiskationer 1544 då en kopparklocka togs i beslag. Det finns belägg på klagomål på kyrkans placering och därmed planer på en flytt av kapellet från 1711. Enligt traditionen på Sottunga låg detta första kapell på Kapellön cirka en kilometer från den nuvarande kyrkan. Andra källor hävdar dock att den stora ofreden (1713—1721) omintetgjorde dessa planer, varpå kapellet brann ner 1726. Ungefär år 1730 stod det nya kapellet klart "på sin förre plats", byggt för pengar som förvarats i kapellkistan hos Pastor Stålbohm. Votivskeppet är tillverkat av en kökarbo, som gett löfte han skulle bygga två kyrkskepp, ett till Kökar och ett till Sottunga om han klarade sig ur fångenskap hos sjörövare i norra Afrika. Kyrkobyggnaden Den lilla rödmålade enskeppiga kapellkyrkan är en hög och kort träbyggnad med hög gavel i väster med spånklätt tak. Till kapellkyrkan hör en klockstapel som rymmer två klockor. Inventarier En altartavla som föreställer Nattvarden målad av P Berggren från Stockholm skaffades in 1845 En äldre altartavla från 1813. En dopfunt vars fot är tillverkad av motorgaleasen Tamaras mastfot En votivskepp En lampa i vapenhuset som använts vid en mobil bro vid en fartygsränna vintertid Orgel 1956 flyttas en orgel hit från Lemlands kyrka. Den var byggd av Frans Andersson 1866. Den renoverades och återställdes av Helmutch Gripentrog och Kalevi Mäkinen. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sottunga kyrka. Ålands södra skärgårdsförsamling
Sankt Mårtens kyrka

Ej att förväxla med Sankt Mårtens kyrka, Lund Sankt Mårtens kyrka ligger i Hindersböle tre kilometer norr om Mariehamn på Åland. Kyrkan färdigställdes i november 1969 och ritades av arkitekterna Stig och Myrielle Svahnström. Kyrkan renoverades och återinvigdes 2006. En glasmålning är utförd av Bruno Tuukkanen. Orgel Orgel med 6 stämmor byggd av Grönlunds orgelbyggeri. Flyttad 1974 till begravningskapellet. 1975 bygger Grönlunds orgelbyggeri en ny orgel. Källor Fotnoter Externa länkar Mariehamns församling informerar Ålands prosteri
Statens ämbetshus, Mariehamn

Statens ämbetshus är en offentlig byggnad på Torggatan 16 i Mariehamn på Åland. Huset fungerar som säte för Statens ämbetsverk på Åland och flera andra statliga myndigheter. I byggnaden finns bland annat: Ålands tingsrätt Ålands förvaltningsdomstol Kriminalvården på Åland (del av Brottspåföljdsmyndigheten) Ålands tulldistrikt Skatteförvaltningens byrå på Åland Lantmäteribyrån (del av Lantmäteriverket) Landskapsfogden (Utsökningsverket) Externa länkar Statens ämbetsverk på Åland
Stenskär

Stenskär är en ö i kommundelen Nagu i Pargas stad i Finland. Stenskär hade åtta mantalsskrivna invånare år 2011. Ön har varit bebodd åtminstone sedan 1600-talet. Stenskär nås med förbindelsebåten M/S Nordep. Stenskärsarkipelagen ligger söderom farleden som leder mot Gullkrona fjärd österut, mittemot Gullkrona. Stenskär är sammanväxt med den intilliggande ön Högskär. Högskär gör skäl för namnet genom att vara dubbelt så högt som Stenskär trots att det är mindre än hälften så stort. Högskär är obebyggt medan Stenskär har två gårdar, Västergårds och Östergårds, samt en handfull fritidsfastigheter. Sundet mellan Stenskär och Birsskär i väster heter Dragsundet och är på det smalaste stället bara 30 meter brett. Den vidgas till de skyddade vikarna Fladan i norr och Östra sundet i söder. Etymologi Namnet Stenskär är troligen föranlett av det märkbara flyttblock som ligger mellan husen i den nutida bebyggelsen. Ett liknande exempel där en mindre terrängdetalj namngett en hel ö ses i näraliggande Grötö som troligen fått sitt namn efter en jättegryta belägen där. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Stenskär.﻿ Stenskärs Stugor och Fisk
Manoir de Sarvilahti

Le manoir de Sarvilahti (finnois : Sarvilahden kartano) ou manoir de Suur-Sarvilahti (finnois : Suur-Sarvilahden kartano) est un bâtiment d'influence baroque situé à Pernå dans la municipalité de Loviisa en Finlande. Histoire Le nom Sarvilahti est évoqué pour la première fois en 1348 dans une lettre du roi Magnus Eriksson, lettre dans laquelle le propriétaire du terrain est nommé Anders Munck. En 1672, l'amiral Lorentz Creutz commence la construction du bâtiment de deux étages qui se termine en 1683. Après la famille Creutz, le manoir devient la propriété de la famille von Born. L'édifice principal conçu par Acfatius Groneberg sera réparé au XVIIe siècle. Il sera rénové en 1883 par Frans Anatolius Sjöström. La cour baroquecour baroque devant le manoir est limitée par deux bâtiments d'aile d'un seul niveau. Le bâtiment d'aile gauche est de la même époque que l'édifice principal alors que celui de l'aile droite date des années 1880. Le jardin du manoir est aussi de style baroque. Son aspect actuel lui est donné par P. Olsson dans les années 1930. Dans les années 1950, le manoir est donné au Svenska Kulturfonden selon les vœux du testament de la famille sans enfants d'Alix et Ernst von Born De l'ère de grandeur suédoise, il n'y a en Finlande que deux manoirs de la haute noblesse construits selon les enseignements architecturaux : le manoir de Louhisaari et le manoir de Suur-Sarvilahti, de style du classicisme hollandais Références Voir aussi Article connexe Manoir de Louhisaari Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Finlande