NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cromlech de Guadalperal

Le cromlech de Guadalperal, surnommé le « Stonehenge espagnol », est un monument mégalithique datant de 3000 à 2000 av. J.-C., situé à El Gordo, dans la comarque de Campo Arañuelo, dans l'Estrémadure, en Espagne. Depuis 1963, Il est sous les eaux du lac de barrage de Valdecañas (es), dans le Tage, et n'est visible qu'en période de basses eaux. Situation Le site se trouve immergé près de la rive nord du lac de Valdecañas, dans l'est de la communauté autonome d'Estrémadure, à 140 km au nord-est de Cáceres. Historique Remontant au IIe ou IIIe millénaire av. J.-C., le site fut découvert en 1926 lors d'une campagne de fouilles par un prêtre allemand, Hugo Obermaier, qui a recueilli des artéfacts exposés depuis dans un musée de Munich. Depuis 1963, le site, composé de 140 menhirs de granite, est immergé sous les eaux du lac du barrage de Valdecañas, ce qui a contribué à le détériorer en érodant la pierre et les gravures. Il réapparaît périodiquement lors des basses eaux, notamment en 2012 et à l'été 2019, où l'on a pu constater les dommages causés au monument. Le projet de le déplacer sur un site à sec pour en faire une attraction touristique est rejeté par le ministère de la Culture. En raison de la sécheresse de 2022, le site était de nouveau visible cette année-là. Le monument est comparé à celui de Stonhedge en Angleterre, car les menhirs étaient dans le passé surmontés de pierres horizontales. Les spécialistes estiment qu'il était initialement un arrangement circulaire de monolithes de 5 mètres de diamètre, plus tard transformé en chambre funéraire par l'ajout de dalles coiffant les piliers.[réf. nécessaire] La structure a été ensevelie sous un monticule de terre, entouré d'un autre cercle de pierres. Un couloir de 21 mètres de long menait à la chambre, dont l'entrée est encore aujourd'hui marquée par un menhir de 2 mètres de haut portant des inscriptions. L'une d'elles, qu' Angel Castaño assimile à une représentation du cours du Tage, représenterait plutôt un serpent pour la préhistorienne Primitiva Bueno Ramírez (es). En mai 2022, le conseil des ministres en Espagne a déclaré le site bien d'intérêt culturel. Galerie Notes et références Portail du mégalithisme Portail de l’Estrémadure
Dolmen di Guadalperal

Il Dolmen di Guadalperal, noto anche come il tesoro di Guadalperal oppure come Stonehenge spagnolo per la sua somiglianza con Stonehenge, è un monumento megalitico risalente al neolitico, situato a Peraleda de la Mata nella regione di Campo Arañuelo, nell'Estremadura orientale, in Spagna. Il monumento si trova per la maggior parte del tempo sommerso all'interno del bacino idrico di Valdecañas nel fiume Tago; solo quando il livello delle acque si abbassa e il bacino si ritira andando in secca, il momento riaffiora diventando visibile. Descrizione e storia Il dolmen è costituito da 150 pietre di granito, disposte in verticale, per formare una camera ovoidale di 5 metri di diametro. Il monumento fu scoperto nel 1926, durante una campagna di ricerca e scavo condotta in zona dall'archeologo tedesco Hugo Obermaier tra il 1925 e il 1927. Nelle immediate vicinanze Obermaier scoprì anche altri reperti come case, macchie di carbone e cenere, ceramiche, mulini e pietre per affilare le asce. Nel 1963 il monumento è stato inondato ed è finito sott'acqua a causa della costruzione del bacino di Valdecañas. Le acque del bacino inoltre hanno causato danni irreparabili al monumento erodendo le pietre e le loro incisioni. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Dolmen di Guadalperal
Dolmen z Guadalperal

Dolmen z Guadalperal – krąg składający się z kilkudziesięciu megalitycznych kamieni, położony na terenie gminy Peraleda de la Mata, nazywany jest hiszpańskim Stonehenge. Dokładna data powstania nie jest znana, szacuje się, że powstał pomiędzy IV a III tysiącleciem p.n.e., choć niektóre ślady wskazują, że miejsce mogło być używane jako grobowiec wcześniej. Krąg został odkryty i opisany przez niemieckiego archeologa Hugona Obermaiera, który prowadził prace wykopaliskowe w latach 1924–1926 roku. Obiekt został zalany w 1963 roku w ramach projektu rozwoju okolicznych obszarów wiejskich. Dolmen pełnił funkcję grobowca, składa się ze 144 menhirów. Obermaier odkrył i zbadał dolmen na zlecenie księcia Alby, którego brat był w 1926 roku właścicielem terenu. Badania Obermaiera nie zostały opublikowane za jego życia (zmarł w 1946 roku), badacze zebrali jego notatki i wydali monografie kilkanaście lat po jego śmierci. We wrześniu 2022 obiekt stał się ponownie widoczny na skutek obniżenia poziomu wody w zbiorniku zapasowym Valdecañas. Przypisy
Канчо Роано

Канчо Роано (на испански: Cancho Roano) или Канчо Руано (на испански: Cancho Ruano) е археологически обект в провинция Бадахос (Испания). Към 21 век е най-добре запазилият се паметник на тартеската цивилизация. Изграден е не по-късно от 6 век пр.н.е., а условно се датира от около 550 г. пр.н.е.. Унищожаването му е не по-късно от 370 г. пр.н.е., и е в резултат на случаен пожар или ритуално опожаряване. Основният монумент е с квадратна основа, ориентирана на изток. Заобиколен от дълбок ров, пълен с вода, чието ниво на остава непроменено през цялата година. Точното предназначение на сградата е неизвестено, но предвид дълбокия ров около нея, най-вероятно предназначението ѝ било на дворец или храм-светилище. Археологическите останки са реставрирани в периода 1978-1986 г., след което археологическият паметник е отворен за посетители. Източници ((es)) Todo sobre Cancho Roano (web del C.S.I.C.) Santuario de Cancho Roano en el portal de turismo de Extremadura Centro de interpretación del santuario de Cancho Roano en el portal de turismo de Extremadura Архив на оригинала от 2012-06-16 в Wayback Machine. El Santuario de Cancho Roano Архив на оригинала от 2013-03-21 в Wayback Machine. Cancho Roano como monumento proto-histórico (documento PDF) Pulsar el icono de PDF para acceder al documento completo de Blanco Freijeiro Вижте също Сардински зикурат Пирамиди Гуимар
Cancho Roano

Cancho Roano ist eine archäologische Ausgrabung bei Zalamea de la Serena in der spanischen Provinz Badajoz. Sie befindet sich drei Kilometer nördlich von Zalamea de la Serena in Richtung Quintana de la Serena. Die Anlage ist seit 1986 als Bien de Interés Cultural geschützt. Beschreibung Die fast quadratische Anlage bestand aus einem Gebäude über einer aufgeschütteten Terrasse und einem Graben. Das Haus aus einer Flucht kleiner Räume hatte ein befestigtes Tor im Osten, das Zugang zum Innenhof gewährte. Das Gebäude, das um 400 v. Chr. durch einen Brand zerstört wurde, hatte zwei Vorgängerbauten, die zu Beginn des 6. Jahrhunderts v. Chr. entstanden. Das Gebäude diente möglicherweise als Palast mit Heiligtum und Depot. Literatur El palacio-santuario de Cancho Roano. 9 Bände. 1981–2003 [ausführliche Grabungspublikation]. Michael Blech: Cancho Roano. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 2, Metzler, Stuttgart 1997, ISBN 3-476-01472-X, Sp. 960–961. Weblinks El Santuario de Cancho Roano (spanisch) Cancho Roano como monumento proto-histórico (PDF) (spanisch; PDF; 307 kB)
Cancho Roano

Cancho Roano (sometimes Cancho Ruano) is an archaeological site located in the municipality of Zalamea de la Serena, in the province of Badajoz, Spain. It is located three miles from Zalamea de la Serena in the direction of Quintana de la Serena Quintana, in a small valley along the stream Cagancha. History Cancho Roano is the best preserved Tartessian site. It dates back to at least the sixth century BCE, although the building was expanded and modified in later centuries. Based on the dating of objects found on the site, Cancho Roano is estimated to date from 550 BCE. The site was destroyed in a fire no later than 370 BCE. The building appears to have been ritually burned and sealed in rammed earth in a manner similar to Etruscan. The main body of the building is square and oriented toward the east. The building is surrounded by a deep moat, which was permanently filled with water. Although Cancho Roano's exact function is unknown, the religious character of the site is undeniable due to the presence of altars; however, the site may be a palace-shrine, judging from its defensive system. Discovery and excavations Excavations of the site, directed by John Maluquer de Motes, began in 1978 and continued through 2001. It was declared a National Monument in 1986. The site, along with an interpretation center, is open to the public. Interpretations The evident sacred character of the building and the presence of multiple cells have attracted the idea of a temple dedicated to sacred prostitution, possibly dedicated to the Phoenician deity Astarte. The hypothesis is supported by the presence of looms in two of the chambers, evoking the weavers of the goddess Asherah who worked as prostitutes in the ancient Temple of Jerusalem. Similar rites would have been identified on the iconography of other Phoenician sites in Hispania, like Gadir, Castulo and La Quéjola (Albacete). Another possibility would be a palace meant to accommodate a harem, whose members would likely act in sacred rites on the temple. Richard Freund theorizes that Cancho Roano was a "memorial city" designed to serve as a ceremonial representation of the lost city of Tartessos, which, in Freund's theory, was also Atlantis. Freund argued that a stele found at Cancho Roano displayed an image with concentric circles that matches Plato's description of Atlantis. Nonetheless, Freund's theories have been widely dismissed in academic circles, and the symbol is not much more than a typical warrior shield engraved in the Southwestern Stelae from the Iberian Peninsula, of which there are many examples. See also Turuñuelo References External links All about Cancho Roano (web del C.S.I.C.) (in Spanish) El Santuario de Cancho Roano Archived 2013-03-21 at the Wayback Machine (in Spanish) Museo de Cancho Roano (in Spanish) Cancho Roano como monumento proto-histórico (documento PDF) (in Spanish)
Cancho Roano

Cancho Roano, ou Cancho Ruano, est un site archéologique de l'Âge du fer situé dans une petite vallée au bord de la rivière Cagancha, à environ 5 km de Zalamea de la Serena, dans la province de Badajoz, en Espagne. Historique Les fouilles du site, dirigées par Joan Maluquer de Motes, ont commencé en 1978. Le site est déclaré Monument National en 1986. Chronologie Cancho Roano est le site tartessien le mieux préservé. Il est daté, à partir d'objets trouvés, d'environ 550 av. J.-C.. Il est détruit une première fois par le feu vers 370 av. J.-C.. L'incendie peut avoir été causé lors d'un rituel à la manière des Étrusques. Description La partie principale du bâtiment est un rectangle orienté à l'Est. Il est entouré d'un fossé profond qui n'est pas constamment rempli par de l'eau. Fonction Bien que la fonction de Cancho Roano ne soit pas connue, la présence de nombreux autels lui donne un caractère religieux. Cependant ce bâtiment peut aussi avoir été un palais-sanctuaire du fait de son système défensif. Le Docteur Richard Freund pense que Cancho Roano est une ville mémorielle conçue pour servir de représentation cérémonielle de la cité perdue de Tarsis, qui, selon la théorie de Freund, est l'Atlantide. Freund fait valoir que la stèle trouvée à Cancho Roano représente des cercles concentriques qui correspondent à la description de l'Atlantide faite par Platon. Cependant, ce symbole peut n'être que la représentation d'un bouclier, comme sur de nombreuses stèles de la Péninsule Ibérique. Route du vin Grâce au commerce, tout au long de l’Antiquité, la consommation du vin, puis la culture de la vigne, se répandirent sur tout le pourtour du bassin méditerranéen. Les archéologues espagnols ont mis en évidence un rituel de « libation du vin », daté de 750 av. J.-C., à Cancho Roano. Cette découverte financée par l’Organisation internationale de la vigne et du vin, a permis de retrouver le tracé de deux routes du vin remontant du Sud de l’Espagne vers la Meseta centrale en bifurquant sur Ávila et sur Salamanque. Notes et références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Cancho Roano » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Bibliographie (es) Sebastián Celestino Pérez, El palacio-santuario de Cancho Roano V-VI-VII. Los sectores Oeste, Sur y Este, Badajoz, Publicaciones del Museo Arqueológico Provincial de Badajoz (no 3), 1996. (es) Sebastián Celestino Pérez, Cancho Roano, VIII-IX. Los materiales, I-II, Mérida, Instituto de Arqueología de Mérida-Junta de Extremadura, 2003. Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire (es) All about Cancho Roano (web del C.S.I.C.) (es) El Santuario de Cancho Roano (es) Museo de Cancho Roano (es) Cancho Roano como monumento proto-histórico (documento PDF) Portail de la Préhistoire Portail de l’archéologie Portail de l’Estrémadure
Cancho Roano

Cancho Roano is een archeologische site in de Spaanse gemeente Zalamea de la Serena. Het is een van de best bewaarde sites van de Tartessische beschaving. In 1978 begon men aan de opgraving van het gebouw, onder leiding van archeoloog Joan Maluquer de Motes, die deze verderzette tot aan zijn dood. Sinds 1986 is het officieel geclassifieerd als nationaal monument, waarbij middelen werden vrijgemaakt voor de plaatsing van een eerste overkapping van de site. Deze overkapping moest watererosie van de lemen muren voorkomen. Het einde van de opgraving naderend, werd een bezoekerscentrum opgericht en in het jaar 2000 een nieuwe overkapping geplaatst. Recentelijk werd echter vastgesteld dat de muren, die meer dan 2000 jaar onder grond hebben gezeten, toch opnieuw worden aangetast door watererosie. Door C14-datering van enkele gevonden stukken hout kon men het gebouw situeren in de vijfde eeuw voor Christus. Na verbouwingen door de jaren heen, is het gebouw uiteindelijk in 370 voor Christus verwoest door een brand. Over de functie van Cancho Roano bestaat er onzekerheid. Na zowel de indeling van het gebouw te vergelijken met gelijkaardige constructies, als de gevonden artefacten en de ligging van het gebouw te analyseren, oppert men zowel de mogelijkheid van een heiligdom, een handelspost of een paleis. Het is echter mogelijk dat de functie van het gebouw na verloop van tijd veranderde. De site is voor publiek toegankelijk, samen met het nabij gelegen bezoekerscentrum.
Канчо-Роано

Канчо-Роано или Канчо-Руано (исп. Cancho Roano, Cancho Ruano) — археологический памятник на территории муниципалитета Саламеа-де-ла-Серена в провинции Бадахос (Испания). Находится в 3 км от г. Саламеа по направлению к Кинтана-де-ла-Серена, в небольшой долине у речки Каганча. Представляет собой лучшее по сохранности из сооружений тартессийской цивилизации на Пиренейском полуострове. Сооружено не позднее VI века до н. э., в последующие века расширено и перестроено. Здание уникально как по своей конструкции, так и по обнаруженным близ него артефактам. Сооружение датируется около 550 года до н. э., а разрушение произошло не позднее 370 года до н. э. в результате пожара, либо случайного, либо ритуального. Основной элемент здания, имеющий квадратное основание, ориентирован на восток, и был окружён глубоким рвом, наполненным водой; предположительно уровень воды оставался постоянным в течение всего года. Точное назначение здания неизвестно, однако, учитывая оборонительные сооружения — в частности, тот же ров — он мог быть дворцом-святилищем. Раскопки под руководством Хуана Малукер де Мотес начались в 1978 году. Ввиду важности памятника он был причислен к Национальным монументам Испании в 1986 году. В настоящее время памятник открыт для посещения туристами, рядом с ним построен информационный центр, где они могут увидеть мультимедиапрезентацию и макет сооружения. По своему внешнему виду памятник напоминает ближневосточный зиккурат, тогда как для западной Европы его конструкция необычна. Ссылки Todo sobre Cancho Roano (web del C.S.I.C.) Архивная копия от 24 декабря 2009 на Wayback Machine El Santuario de Cancho Roano Архивная копия от 21 марта 2013 на Wayback Machine Museo de Cancho Roano Архивная копия от 20 августа 2008 на Wayback Machine Cancho Roano como monumento proto-histórico (documento PDF) Архивная копия от 22 июня 2012 на Wayback Machine Литература Козловская В. И. Канчо Роано в свете современной археологии: святилище или крепость -резиденция тартессийского правителя?// Вестник древней истории. М.,2004.; № 4. С.86-110.
Los Pinos (Plasència)

El Parc de "Los Pinos" és un parc municipal situat entre l'avinguda d'Extremadura, el carrer Fuero i l'avinguda de la Hispanitat, de la ciutat de Plasència, a Càceres. En 1991 va ser declarat Nucli Zoològic per la Junta d'Extremadura. Història L'ajuntament de Plasència va manar construir un dipòsit d'aigües en 1903, amb una capacitat de 1250 m³ d'aigua. Anys més tard, a l'octubre de 1918 comencen a plantar-se una sèrie de pins i altres arbres ornamentals a la zona d'al voltant del dipòsit d'aigües. Finalment en 1937 l'Ajuntament de Plasència, a través de la seva Comissió Gestora crea el Parc de "Los Pinos". Des d'aquest moment el parc ha anat evolucionant i passant diferents fases fins a la seva declaració en 1991 com a Nucli Zoològic, declaració atorgada per la Junta d'Extremadura a petició del mateix Ajuntament de Plasència. Al juliol de 2011 es va abandonar definitivament el projecte de convertir el parc en un zoològic. Aquesta decisió es va prendre en comprovar que les característiques del parc no feien viable aquest tipus d'instal·lació. Aquest gir en les intencionalitats de transformació del parc no suposen que perdi el seu estatus de “Nucli Zoològic”, adquirit en 1991, encara que sí que ha d'adaptar-se a la normativa que regeix aquesta figura, en la qual queda prohibit albergar animals silvestres. La nova proposta s'encamina a convertir el parc en una zona en la qual es pugui gaudir de passejos sense barreres d'accés i en el qual l'aigua tingui el protagonisme. Descripció Es tracta d'un parc de 53900 m² que s'adapta a l'orografia del terreny en el qual es va començar a construir, el qual presenta una diferent altitud segons zones, presentant el punt més alt del parc 415 metres d'altitud, mentre que la part més baixa es troba a 380 metres sobre el nivell del mar. La major part de l'arbrat està format per espècies autòctones de la zona: pins, alzines, sureres entre una gran varietat d'espècies tant d'arbres com d'arbustos. Cal destacar la varietat d'aus que el parc posseeix, entre les quals destaquen les aus aquàtiques com: ànecs, oques, cigonyes, garses, grullas, flamencs, etc., que nien als voltants de les tolles i estanys que el parc té. També cal destacar un altre tipus d'aus com el paó, estruços, emúes, ocells tropicals, que estan totalment adaptats al parc. El parc és considerat un dels “pulmons verds” de la ciutat, i el parc més gran d'aquesta, la qual cosa li atorga tanta importància com la de ser un parc d'interès per la seva fauna i varietat botànica. Referències
Los Pinos (Plasencia)

El parque de Los Pinos es un parque municipal situado entre la avenida de Extremadura, la calle del Fuero y la avenida de la Hispanidad, de la ciudad española de Plasencia, en el norte extremeño. En 1991 fue declarado núcleo zoológico por la Junta de Extremadura.​​ Historia El Ayuntamiento de Plasencia mandó construir un depósito de aguas en 1903, con una capacidad de 1250 m³ de agua. Años más tarde, en octubre de 1918 comienzan a plantarse una serie de pinos y otros árboles ornamentales en la zona de alrededor del depósito de aguas. Finalmente en 1937 el Ayuntamiento de Plasencia, a través de su Comisión Gestora crea el Parque de Los Pinos. Desde ese momento el parque ha ido evolucionando y pasando diferentes fases hasta su declaración en 1991 como Núcleo Zoológico, declaración otorgada por la Junta de Extremadura a petición del propio Ayuntamiento de Plasencia.​ En julio de 2011 se abandonó definitivamente el proyecto de convertir el parque en un zoológico. Este giro en las intencionalidades de transformación del parque no suponen que pierda su estatus de “Núcleo Zoológico”, adquirido en 1991, aunque sí ha de adaptarse a la normativa que rige esta figura. Por tanto, ha pasado a convertirse en un ZooBotánico. La nueva propuesta se encamina a convertir el parque en una zona en la que se pueda disfrutar de paseos sin barreras de acceso y en el que el agua tenga el protagonismo.​ Descripción Se trata de un parque de 53 900 m² que se adapta a la orografía del terreno en el que se comenzó a construir, el cual presenta una diferente altitud según zonas, presentando el punto más alto del parque 415 metros de altitud, mientras que la parte más baja se encuentra a 380 metros sobre el nivel del mar.​​ La mayor parte del arbolado está formado por especies autóctonas de la zona: pinos, encinas, alcornoques entre una gran variedad de especies tanto de árboles como de arbustos.​ Pero también alberga árboles de otros continentes como es el caso de la Sequoya que puede llegar a alcanzar más de 100 metros de altura o el Ginkgo biloba, único en el mundo debido a sus características. Es notable la variedad de aves que el parque posee, entre las que destacan aves acuáticas como: patos, cisnes, gansos, cigüeñas, garzas, grullas, etc., que anidan en los alrededores de las charcas y estanques que el parque tiene.​ También hay que destacar otro tipo de aves como el pavo real, pájaros tropicales, u otro tipo de fauna como los conejos y tortugas que están totalmente adaptados al parque.​​ El parque es considerado uno de los “pulmones verdes” de la ciudad, junto con el de la Isla, ya que son los más grandes de esta, lo cual le otorga tanta importancia como la de ser un parque de interés por su fauna y variedad botánica.​​ Referencias
Arènes de Mérida

La plaza de Toros de Mérida est une arène taurine située dans la ville espagnole de Mérida, en Estrémadure. Histoire Le 30 décembre 1902, a été constituée la Sociedad Taurina Extremeña, qui aboutira à la construction des Arènes, qui seront construites à partir de 1903 et achevées en 1914. Pendant la guerre civile espagnole, devant l'impossibilité de la Caserne d'Artillerie à héberger la grande affluence de prisonniers républicains, en janvier 1939 les arènes sont utilisées comme camp de concentration franquiste placé dans la localité, qui au total arrivera à héberger 9 000 prisonniers . Il fermera définitivement en octobre 1939, une fois la guerre terminée . Description La plaza de toros de Mérida répond au modèle monumental classique, avec ici une riche façade aux tons rouge et jaune, recréant en quelque sorte le modèle chromatique des bâtiments califaux. Tout l'ensemble externe répond d'ailleurs à des références esthétiques du monde arabe (style néo-mudéjar), expression hispanique d'un certain romantisme. Elle est très semblable typologiquement aux arènes du Port de Santa María, celles de Jerez de la Frontera et, surtout, aux Arènes de Málaga. Références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la tauromachie Portail de l’Estrémadure
Plaza de Toros Mérida

Plaza de Toros Mérida är en amfiteater i Spanien. Den ligger i provinsen Provincia de Badajoz och regionen Extremadura, i den centrala delen av landet, 280 km sydväst om huvudstaden Madrid. Plaza de Toros Mérida ligger 232 meter över havet. Terrängen runt Plaza de Toros Mérida är huvudsakligen platt, men åt sydväst är den kuperad. Runt Plaza de Toros Mérida är det ganska glesbefolkat, med 34 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Mérida, 0,49 km norr om Plaza de Toros Mérida. Trakten runt Plaza de Toros Mérida består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor