NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Trælyng

Trælyng (Erica arborea) er en stedsegrøn busk eller et lille træ med en opstigende til opret, busket vækst. Veddet fra Trælyng anvendes blandt andet til fremstilling af pibehoveder. Beskrivelse Barken er først lysegrøn og dækket af hvide hår, men senere bliver den glat og lysebrun. Gamle grene og stammer får en grå, afskallende bark. Knopperne sidder spredt, de er bittesmå og sidder skjult bag bladfoden. Bladene er nåleagtige og linjeformede med ensartet over- og underside. Begge sider er mørkegrønne og glatte. Blomstringen sker i perioden februar-august, en periode, hvor man kan finde blomsterne siddende i små stande for enden af kortskud, som sidder yderst på langskuddene. De enkelte blomster er regelmæssige og 5-tallige. De er krukkeformede og hængende med sammenvoksede, hvide kronblade. Frugterne er kapsler med mange, små frø. Rodnettet er kraftigt, dybtgående og udbredt. Planten danner en knudeagtig rodhals, som har et forvredet og kompakt ved. Højde x bredde og årlig tilvækst: 4, 00 x 2,00 m (25 x 10 cm/år). I visse tilfælde kan man finde eksemplarer, der er betydeligt større, i enkelte tilfælde op til 7 meter høje. Målene kan anvendes ved udplantning. Hjemsted Trælyng hører naturligt hjemme i Middelhavsområdet i blandt andet Portugal samt De Canariske Øer, men den træffes også langt ned i Afrika, fx i Etiopien og Cameroun. Den ses især på makier og foretrækker lav pH i jordbunden. I området ved Is Olias, som ligger i Santa Lucia-flodens afvandingsområde i det sydvestlige Sardinien, findes arten i makien sammen med bl.a. jordbærtræ, bredbladet stenved, Calycotome villosa (en art, tilhørende ærteblomst-familien), johannesbrød, lyserød soløjetræ, Mastikstræ, smalbladet soløjetræ og steneg Anvendelse Det forvredne og kompakte ved fra rodknuden under trælyng anvendes blandt andet til fremstilling af pibehoveder og jointrør. Til det formål betegnes veddet ofte med det franske ord for lyng, bruyère. Note
Erica arborea

Erica arborea L., 1753 è un arbusto sempreverde appartenente alla famiglia delle Ericaceae. Descrizione È un arbusto sempreverde a portamento eretto, alto sino a 6 m, dalla corteccia rossastra, con numerosi rami. Le foglie sono aghiformi, persistenti e coriacee, verde scuro, normalmente in verticilli di quattro, con margine dentellato. I fiori sono piccoli, penduli, molto numerosi, riuniti in ricche infiorescenze terminali, dal colore bianco-crema e profumati. Fioritura: marzo-maggio. I frutti sono delle capsule contenenti numerosi piccoli semi. Distribuzione e habitat È distribuita in Africa settentrionale e centro-orientale, Europa meridionale, e nelle Canarie. In Italia ha distribuzione peninsulare con popolazioni presenti anche oltre lo spartiacque appenninico; è presente anche nelle isole (tipico elemento della macchia mediterranea). Usi Le ramificazioni di erica legate in fascina sono utilizzate per fare scope e infatti veniva chiamata scopiglia, e un tempo potevano costituire le coperture e le pareti di abitazioni povere e capanni. Per ottenere i bozzoli per la filatura della seta, i bachi erano posti, spesso, su rami di erica. La parte inferiore della ceppa, era "cotta" (combustione interrotta) nella carbonaia nel bosco, per ottenere un carbone in grado di sviluppare molto calore. Il carbone da legno d'erica era richiesto nelle officine dei fabbri per la forgiatura del ferro. Il legno rossiccio di erica arborea è duro e pregiato, ed è il materiale più utilizzato nella costruzione dei fornelli da pipa. La parte utilizzata per ottenere la pipa è quella nodosa della base, in angolo, il cosiddetto "ciocco". Usi dei fiori I fiori hanno interesse officinale e la pianta è medicinale. L'infuso delle sommità fiorite è ritenuto diuretico, disinfettante ed antireumatico; anticamente si credeva che avesse la virtù di guarire i morsi delle vipere. I fiori hanno anche uso apistico: è una buona pianta mellifera, cioè sono bottinati dalle api per il polline, e per il nettare da cui ottengono un ottimo miele monoflorale, anche se, per il periodo di fioritura, ha più umidità rispetto ad altri. Note Voci correlate Specie di Erica Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Erica arborea Wikispecies contiene informazioni su Erica arborea Collegamenti esterni (EN) white heath, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (EN) Erica arborea, su Catalogue of Life. (EN) Erica arborea, su gbif.org, Global Biodiversity Information Facility. (EN) Erica arborea, su npgsweb.ars-grin.gov. (EN) Erica arborea, su International Plant Names Index. (EN) Erica arborea, su ITIS. (EN, JA, FR, ES) Erica arborea, su Lista rossa IUCN.
Boomhei

De boomhei (Erica arborea) is een plant uit de heidefamilie (Ericaceae). De soort komt met name voor in het Middellandse Zeegebied, het westen van Portugal, Catalonië, op de Canarische Eilanden, Madeira, het Rwenzorigebergte en het Ethiopisch Hoogland. De soort staat op de Rode Lijst van de IUCN geklasseerd als 'niet bedreigd'. De soort lijkt op Erica lusitanica, maar de boomhei is hoger (1 tot 4 meter, al is 7 meter geen uitzondering) en heeft donkerder bladeren. De bloemen zijn wit en hebben gele stempels. De wortel van de boomhei wordt veelal gebruikt voor het fabriceren van pijpen. Dit vanwege de hardheid en hittebestendigheid van het hout, dat bruyère wordt genoemd. Ook laat het hout zeer weinig smaak achter in de rook.
Wrzosiec drzewiasty

Wrzosiec drzewiasty (Erica arborea) – gatunek rośliny z rodziny wrzosowatych, naturalnie występujący w zaroślach makii otaczających basen Morza Śródziemnego i w Afryce. Jego zasięg sięga na zachodzie po Portugalię, Wyspy Kanaryjskie i Maderę, następnie poprzez Afrykę Północną i Europę Południową sięga do Turcji i Gruzji na wschodzie. W Afryce poza jej częścią północno-zachodnią rośnie także na obszarze od Sudanu i Etiopii, poprzez Ugandę, Rwandę, Kenię i Tanzanię na południu. Korzeń wrzośca jest wykorzystywany do produkcji fajek. Galeria Przypisy
Urze-molar

Erica arborea é uma planta da família das ericáceas, comummente chamada urze-molar, betouro, urze-branca ou quiroga. Descrição Apresenta-se normalmente como um arbusto ou pequena árvore, entre 1 e 4 metros de altura, com hábito perene. No entanto, em regiões montanhosas onde a água é abundante (como na ilha da Madeira), pode formar verdadeiras árvores e florestas com alturas de até 7 metros. O tronco pode atingir, por vezes, mais de 40 centímetros de diâmetro. Essa planta tem folhas lineares de até 4 milímetros de comprimento, verticiladas. As flores apresentam uma corola largamente campanulada, branca, com 2 a 2,5 milímetros, dispostas em panículas. Apresenta rebentos branco-pubescentes e prefere essencialmente solos ácidos. Encontra-se normalmente em matagais xerófilos perenes, por toda a bacia mediterrânica e para oeste, até Portugal e ilhas da Madeira e Canárias. Surge ainda em algumas áreas isoladas de África, nomeadamente os montes Ruwenzori, na Etiópia e na linha vulcânica dos Camarões A sua floração ocorre entre Fevereiro e Maio. Ao longo do tempo, foi usada para a produção de "carvão vegetal" e também a sua raiz foi usada para a fabricação de cachimbos e em vedações dos campos. Na ilha da Madeira, a sua presença é de elevada importância na sustentação dos recursos hídricos da ilha, devido ao seu papel na captura da água dos nevoeiros, fenómeno também conhecido como precipitação oculta. Uso Os cecídios das raízes da urze-molar costumam ser usados como matéria-prima na fabricação dos cachimbos. Por duas razões: sua grande resistência ao fogo e sua capacidade natural de absorção de umidade. Na natureza, os cecídios da raiz absorvem a umidade e a fornecem à planta, o que é sumamente necessário no ambiente normalmente seco onde a planta vive. Durante o uso do cachimbo, é produzida naturalmente umidade como subproduto da combustão, e essa umidade é providencialmente absorvida pelo cecídio constituinte do cachimbo. A parte externa do cecídio é chamada de ebauchon, e a parte interna é chamada de plateaux. Ambas são usadas para confecção de cachimbos, porém considera-se que o plateaux tem uma textura superior ao ebauchon. Ver também Laurissilva «Flora da Madeira» Referências Bibliografia Adams, W.M., A.S. Goudie & A. R. Orme (eds.) (1996): The Physical Geography of Africa. Page 55. Oxford University Press, 1996. Árvores e Florestas de Portugal - Açores e Madeira, Edic. Público, Comunicações, SA. Dep. Legal nº 254481/2007
Эрика древовидная

Э́рика древови́дная (лат. Érica arbórea) — вид растений рода Эрика семейства Вересковые. Распространение и экология Произрастает в Южной Африке, на Средиземноморском побережье Африки и Европы, встречается в горах Кавказа. Как и все остальные вересковые, эрика древовидная растёт на кислой почве — от сухой и песчаной до заболоченной. Ботаническое описание Кустарник от 1 до 4 м высотой, самые высокие могут достигать высоты 6—7 м. Прямостоячий ветвистый ствол с кустистой кроной. Кора бурая или тёмно-серая. Листья небольшие линейные или игловидные, длиной 3—5 мм. Расположены в мутовках или частично очерёдно. Цветки белые с черными штрихами, колокольчатые, собраны в длинные соцветия. Плод — четырёхстворчатая коробочка, наполненная мелкими многочисленными семенами. Значение и применение Применяется как декоративное растение в садах и парках. Древесина эрики древовидной — бриар — используется в производстве курительных трубок. Галерея
Trädljung

Trädljung (Erica arborea) är en art i familjen ljungväxter som förekommer naturligt på Madeira, Kanarieöarna, i Medelhavsområdet, tropiska nordöstra, västcentrala och östra Afrika, samt i Jemen. Trädljung är en städsegrön buske. Den når vanligtvis en höjd av mellan 1 och 4 meter, men i bergsområden där det finns gott om vatten (som på Madeira) kan den bilda äkta träd och skogar med en höjd på upp till 7 meter. Stammen kan ibland nå mer än 40 centimeter i diameter. Rotveden Rotveden (efter engelskan resp. franskan benämnd briar[wood] eller bruyère) är motståndskraftig mot eld, vilket lett till dess användning till finare pipsorter. Slanguttrycket braja (haschpipa) kan möjligen härledas till engelskans briar. Referenser
Еріка деревоподібна

Еріка деревоподібна (Érica arbórea) — вид рослин з роду еріка родини вересові, що сягають висоти до 6 метрів. Опис Це кущ або дерево, 0.3–4 м у висоту, окремі рослини можуть досягати 7,5 м. Рослина сильно розгалужена, з висхідними червоно-бурими гілками. Листки у кільцях по 3–4, голкоподібні, 2–6,5 × 0,5–1 мм, краї дрібно зубчасті, голі. Численні дрібні квітки білі густо зібрані до кінця коротких бічних гілок. Чашечка 1,1–1,9 мм завдовжки, 4-листочкова. Віночок білий або рожевий, дзвоноподібний, 1,5–4 мм завдовжки. Плід — гола коробочка. Рослина потребує кислих ґрунтів. Дерево, відоме як корінь шипшини або французький брауере, є надзвичайно жорсткою і жаростійкою деревиною, з якої виготовляють бріар. Поширення Вид зустрічається в основному як сухий вічнозелений чагарник у басейні Середземного моря і на захід до Португалії, Канарських островів до архіпелагу Мадейри; також росте й східній Африці й у Західній Азії; натуралізований у Новій Зеландії, Австралії, Великій Британії. Панує в зоні над лісом на багатьох горах і, ймовірно, пірофіт. Також зростає у відкритому лісі, бамбуковому лісі, на пасовищах та на верхових болотах, часто у скелястих місцях. Використання З корнекапу еріки добувають бріар, який слугує для виготовлення якісних люльок. Див. також Список видів роду еріка Джерела та література https://web.archive.org/web/20111012035957/http://mitgaard.ru/library/articles/erica-erborea/
Туркана (езеро)

Туркана (до 1975 г.Рудолф) (на английски: Lake Turkana, на амхарски: ሩዶልፍ ሐይቅ) е голямо, солено и безотточно езеро в Кения и Етиопия. То е най-голямото непресъхващо пустинно езеро в света. Има площ от 6405 km2, максимална дълбочина от 73 m, дължина 312 km и ширина до 32 km. Разположено е в тектонска падина на 375 m н.в., между лавовото плато Туркана на запад и лавовата пустиня Чалби на изток. Бреговете му са слабо разчленени, като най-големите заливи са Алила на изток и Фергесонс на запад. От север в него се влива голямата река Омо, която е постоянна и редица пресъхващи, епизодични реки – Теркуел, Керио, Калакол, Ломенянгяпярят и др., като площта на водосборният му басейн е около 130 000 km². На южния бряг на езерото се издига действащият вулкан Телеки (646 m). В далечното минало, когато реките били по-пълноводни, нивото на езерото е било с около 180 m по-високо. То се оттичало в Нил чрез тесен ръкав в северозападния си край, но от резките промени в климата нивото на водата спаднало и сега разклонението е изцяло пресъхнало. С течение на векове вулканите, обграждащи езерото, са изсипвали в него огромни количества пепел и лава, които са се разтворили във водите му и са образували дебел слой утайки от минерални соли като натриев карбонат, по-известен като калцинирана сода. Така са образувани и трите вулканични острова в него – Северен, Централен и Южен Езерото е с богата фауна: обитава се от много видове риби, обект на местен риболов, крокодили, хипопотами и цели колонии от птици (орли рибари, чапли, патици, гъски, ибиси, корморани и бели пеликани). Езерото Туркана е открито на 6 март 1888 г. от експедицията на унгарския граф Шамуел Телеки, в която дейно участие взема австрийския топограф Лудвиг фон Хьонел, която му извършва първото картографиране. То е наименувано от тях Рудолф в чест на австрийския престолонаследник – Рудолф Австрийски. През 1975 г., езерото Рудолф е преименувано на Туркана, по името на местното племе, обитаващо неговите брегове. Вижте също Източноафриканска рифтова система (езера) Външни препратки Езеро Туркана Източници Топографска карта М 1:500 000; лист A-36-Б Топографска карта М 1:500 000; лист A-37-А Топографска карта М 1:500 000; лист B-36-Г Топографска карта М 1:500 000; лист B-37-В
Lake Turkana

Lake Turkana, tidligere kendt som Lake Rudolf, er verdens største ørkensø. Søen er mere end 250 km lang, og det er længere end hele den kenyanske kyststrækning. Søen ligger i "the Great Rift Valley" i Kenya (dog skærer den nordligste ende af søen ind i Etiopien). Det er også verdens største alkaliske sø. Søen blev navngivet Lake Rudolf af Grev Samuel Teleki og Løjtnant Von Höhnel i 1888 og blev igen omdøbt til Lake Turkana i 1975. Den lokale befolkning ved søen består hovedsageligt af Gabbra-, Rendille- og Turkanastammerne. Lake Turkana bliver almindeligvis også omtalt som Jadesøen. Verdensarvsområde Turkanasøens Nationalparker blev sammen med Sibiloi Nationalpark på søens østlige bred, i 1997 udpeget til Verdensarvsområde under UNESCO. Vindenergi Lake Turkana Wind Power (en) (LTWP) gruppen byggede i 2006 et 310 MW vind projekt for at udnytte de stærke vinde i regionen omkring søen. Projektet har installeret 365 vindmøller af modellen V52 850 kilowatts fra Vestas. Det er Afrika's største vindprojekt. Dæmninger Gibe III dæmningen i Etiopien er under konstruktion og er kommet under stærk kritik fra lokale og internationale organisationer pga konsekvenser i forbindelse med reduktion af vandstanden af Lake Turkana. Referencer
Jezioro Rudolfa

Jezioro Rudolfa albo Turkana (Bassa Narok, Rudolf Hajk) – bezodpływowe, słone jezioro tektoniczne we wschodniej Afryce na pograniczu Etiopii i Kenii. Większość obszaru jeziora leży w granicach Kenii. Jest największym słonowodnym jeziorem Afryki. Jezioro jest położone na wysokości 375 m n.p.m., ma powierzchnię o zmiennej wielkości od 7950 do 8600 km², długość ok. 250 km i szerokość do 60 km. Powierzchnia zlewiska wynosi 235 tys. km². Na jeziorze znajduje się kilka wysp pochodzenia wulkanicznego, w pobliżu jest czynny wulkan Teleki. Jezioro jest znane ze stanowisk paleoantropologicznych, na których Richard Leakey odkrył m.in. tzw. Chłopca znad jeziora Turkana. Unikatowy ekosystem jeziora jest zagrożony przez budowę tamy Gibe III na uchodzącej do jeziora rzece Omo. Krajobraz otoczenia jeziora jest zagrożony przez projekt lokalizacji tam największej farmy wiatrowej w Afryce. Parki narodowe jeziora Turkana Przy jeziorze Turkana na terytorium Kenii zlokalizowano trzy parki narodowe: South Island National Park, Central Island National Park i Sibiloi National Park. W 1997 roku zostały one pod wspólną nazwą Parki Narodowe Jeziora Turkana (Lake Turkana National Parks) wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Dwa pierwsze parki obejmują wyspy na jeziorze, natomiast ostatni położony jest na terenie bezpośrednio przyległym do jeziora. Sibiloi National Park Park Narodowy Sibiloi (Sibiloi National Park) położony jest przy północno-wschodnim wybrzeżu jeziora. Obejmuje obszar 1570 km² i założono go w 1973 roku. Znany jest jako miejsce znalezisk szczątków prehistorycznych zwierząt, a także wczesnych przedstawicieli rodzaju ludzkiego. Przypisy
Lago Turcana

Lago Turcana (Turkana), antes chamado de lago Rodolfo, é um lago no Grande Vale do Rifte, na fronteira entre Etiópia e Quênia. É o maior lago alcalino do planeta e um dos Grandes Lagos Africanos, tendo aproximadamente o tamanho do Líbano. O lago também é referido por muitos antropólogos como o berço da humanidade, devido à abundância de fósseis hominídeos encontrados no local. O fóssil KNM-WT, o mais completo esqueleto de um ancestral humano encontrado na região, datando de 1,5 milhão de anos, era um Homo erectus e recebeu o nome de «Garoto de Turcana». Referências Ligações externas Área de drenagem do Lago Turkana. Foto de satélite em 1973. Foto de satélite em 2005.
Lacul Turkana

Lacul Turkana, inițial numit Lacul Rudolf, în onoarea prințului moștenitor al imperiului austro-ungar Rudolf de Habsburg-Lorraine de către descoperitorii lui Samuel Teleki și Ludwig von Höhnel în 1888, este un lac în Rift Valley din Kenya, cu capătul de nord în Etiopia.. Acesta a fost redenumit lacul Turkana în 1975. Acoperind o suprafață de 6405 de kilometri pătrați și o lungime de aproximativ 300 km, marchează extremitatea nordică a văii Marelui Rift African. În zona lacului au fost descoperiți diverși hominizi din diferite etape precursoare ale apariției omului modern. Acestă zonă este considerată a fi „leagănul omenirii”. Caracteristici Lacul are o suprafață de 6405 km ², ceea ce îl face cel mai mare lac permanent aflat într-un mediu deșertic. Acesta este, de asemenea, cel mai mare lac alcalin din lume. Mediul este cald si foarte uscat. Geologia zonei este predominant vulcanică și briza produsă de lac poate deveni foarte puternică, deoarece lacul se încalzește si se racește mai încet decât terenul deșertic din jur. Lacul are trei afluenți: Omo, Turkwel și Kerio. Turkana nu are nici un defluent, pierzând apă doar prin evaporare, dar în ciuda acestui fapt, nivelul apei a scazut 10 m, între 1975 și 1993. Fauna În fauna lacului se remarcă bibanul de Nil și pești din genul Tilapia. Lacul a avut cea mai mare populație de crocodili de Nil , aproximativ 14.000 în 1968. Locația sa într-o zonă extrem de aridă face lacul Turkana, punctul de trecere pentru multe păsări migratoare. În zona lacului găsim lei, gheparzi și girafe, împreună cu alte specii de mamifere. Nu există elefanți sau rinoceri , deși se pare că au existat în trecut, după cum menționa în cronica sa contele Teleki, care au vânat aici astfel de animale. Zona lacului Turkana cuprinde trei zone desemnate ca parcuri naționale în Kenya. Aceste parcuri sunt pe lista Patrimoniului Mondial al UNESCO din 1997. Referințe Legături externe Lake Turkana's entry on UNESCO's list of World Heritage Sites Arhivat în 10 mai 2008, la Archive-It Satellite images showing Lake Turkana's falling water levels Arhivat în 20 octombrie 2004, la Wayback Machine. Sibiloi National Park, World Heritage Site Arhivat în 24 martie 2005, la Wayback Machine. Ongoing Palaeoanthropological research in the Turkana Basin World Lakes Database Arhivat în 18 ianuarie 2006, la Wayback Machine. Masai Xeric Grasslands and Shrublands Remote Tribes of Northern Kenya Arhivat în 28 septembrie 2007, la Wayback Machine. Crocodile Natural History Arhivat în 4 februarie 2012, la Wayback Machine. Africa Resources Working Group Gibe III Dam Lake Turkana Arhivat în 16 februarie 2021, la Wayback Machine.
Turkanasjön

Turkanasjön, tidigare Rudolfsjön, är en avloppslös saltsjö i Östafrika. Den är belägen i Östafrikanska gravsänkesystemet, mestadels i Kenya men med den norra änden i Etiopien. Med en längd på 250 kilometer, en bredd på 40 kilometer och en växlande storlek på mellan 6 405 och 8 600 km² är den långsmala sjön världens största ökensjö, tillika världens största alkaliska sjö. Medeldjup är 30,2 meter; det största djupet är 109 meter. Salthalten är låg, på cirka 2,5 promille. Floden Omo mynnar i sjöns norra del. Lokalbefolkningen vid sjön består huvudsakligen av stammarna gabbra, rendille och turkana. Bosättningar vid sjön är Loyangalani, Kalokol och El Molo. På sjöns västra sida ligger distriktet Turkana; på den östra ligger distriktet Marsabit. Delar av området utgör Turkanasjöns nationalparker. Sjön gavs namnet Lake Rudolf av greve Sámuel Teleki och löjtnant Ludwig von Höhnel år 1888, efter kronprins Rudolf av Österrike. Den fick namnet Turkana år 1975. Den har även gått under namnet Jadesjön. År 1972 hittades lämningar av vad som skulle komma att kallas Rudolfmänniska vid Koobi Fora vid sjön. Där fann man också Turkanapojken 1984, ett synnerligen komplett skelett av Homo erectus. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Turkanasjön.
Туркана (озеро)

Турка́на (колишній Рудольф; англ. Lake Turkana) — безстічне солонувате озеро на кордоні Кенії та Ефіопії в межах Великої рифтової долини. Розташоване в тектонічній западині на висоті 375 м над рівнем моря. Площа 6,4 тис. км². Довжина 265 км, ширина до 50 км,глибина до 73 м. В озеро впадає річка Омо. Вважається найбільшим постійним пустельним озером і найбільшим лужним озером в світі. Є четвертим по солоності після Каспійського моря, озера Іссик-Куль і озера Ван. Історія Озеро було відкрите 6 березня 1888 року угорським мандрівником графом Самуелем Телекі і австрійцем Людвігом фон Хьонелем. Вони дали йому назву Рудольф, на честь кронпринца Австрії. 1975 року, вже після здобуття Кенією незалежності, перший її президент Джомо Кеніата перейменував озеро на честь місцевого племені Туркана. Поблизу озера знаходять безліч доісторичних знахідок. Озеро Рудольф — місце знахідки Турканського хлопчика (Turkana Boy) — скелета виду Homo erectus (або Homo ergaster) віком 1,6 млн років. Природа Клімат Середньомісячна температура в найближчому місті Лодвар (англ. Lodwar) зафіксована в діапазоні від +28 до +30 °C. Річна кількість опадів в районі озера становить менше 250 мм з найбільшою ймовірністю опадів протягом березня-травня. Кратер Набійатом У південній частині озера Туркана розташований кратер Набійотум (англ. Nabiyotum). Тваринний світ Озеро відомо передусім безліччю крокодилів, яких налічується тут до 12 000, серед них зустрічаються великі особини — нільські крокодили (завдовжки до 5,5 м). Центральний острів слугує домівкою для значної кількості черепах. Також тут мешкають сотні видів птахів, які зустрічаються в Кенії. Багатою є фауна риб (близько 40 видів), у тому числі тілапія, окунь нільський — основні промислові види. У масовій культурі Східний берег озера (у Лоіянгалані) був місцем дії роману Джона ле Карре «Відданий садівник» (англ. The Constant Gardener), а також місцем зйомок однойменного фільму. Частина подій у романі Андрія Гусєва «Невозвращенець» відбувається на березі озера Туркана в Лоіянгалані (у другій частині цього роману). Див. також Таблиця:Озера Африки Велика рифтова долина Світова спадщина ЮНЕСКО Список об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО в Кенії Примітки Література Африка: Энциклопедический словарь. В 2-х т. Т. 2. / Гл. ред. А. Г. Громыко. Ред. коллегия: М. В. Васев, А. М. Васильев, Н. И. Гаврилов и др. — М. : Сов. энциклопедия, 1987. — 671 с. (с. 325) Посилання Туркана // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.
Semera Airport

Semera Airport (IATA: SZE, ICAO: HASM) is an airport serving Semera, a city in the Afar Region in northeastern Ethiopia. The airport is on the west side of the village. The former gravel runway was paved and a terminal complex added after 2016. Airlines and destinations See also Transport in Ethiopia List of airports in Ethiopia References External links OurAirports - Semera Accident history for SZE at Aviation Safety Network