Stari observatorij Univerze v Tartuju

Stari observatorij Univerze v Tartuju ali Stari Tartujski observatorij (estonsko: Tartu Tähetorn) je astronomski observatorij v Tartuju v Estoniji. Observatorij je bil aktiven od leta 1810 do 1964. Stavba je zdaj muzej v sklopu muzejev Univerze v Tartuju. Kot prva merilna točka Struvejevega geodetskega loka je observatorij uvrščen na seznam Unescove svetovne dediščine. Mednarodna astronomska zveza ga je zaradi njegovega zgodovinskega pomena razglasila za izjemno astronomsko dediščino. V Estoniji je registriran kot nacionalni kulturni spomenik Estonije. Zgodovina Gradnja observatorija se je začela leta 1808. Dokončana je bila leta 1810, postavitev potrebnih instrumentov pa je trajala še nekaj let. Zadnji med njimi je bil Fraunhoferjev refraktor, takrat največji refraktorski teleskop na svetu, postavljen leta 1824. Imenovali so ga "prvi sodobni, akromatski, refraktorski teleskop". Od leta 1813 je v observatoriju delel delal Friedrich Georg Wilhelm von Struve, od leta 1820 kot profesor in direktor observatorija. Preučeval je dvojne zvezde in bil prvi, ki je izmeril natančno razdaljo do zvezde Vega. Von Struve je sprožil tudi postavitev Struvejevega geodetskega loka, 2821,9 km dolge verige triangulacijskih točk, ki se razteza od Hammerfesta na severu Norveške do kraja Staro-Nekrasovka na črnomorski obali na jugu Ukrajine. Njegov namen je bil natančno izračunati velikost Zemlje. Von Struve je pomagal organizirati gradnjo observatorija Pulkovo. Ko je bil observatorij leta 1839 odprt, je postal njegov direktor. Za direktorja Tartujskega observatorija je bil leta 1840 imenovan Johann Heinrich von Mädler, znan kot ustvarjalec prvega natančnega zemljevida Lune. Von Mädler je populariziral astronomijo in napisal knjigo Populäre Astronomie (Priljubljena astronomija). Na položaju direktorja sta mu sledila Thomas Clausen in nato Peter Carl Ludwig Schwarz. Grigorij Levicki (direktor 1894–1907) je uvedel področje seizmologije, Konstantin Pokrovski (direktor 1907–1917) pa je iskal možnost postavitve nove stavbe observatorija zunaj mesta. Prvi estonski vodja observatorija je bil Taavet Rootsmäe (direktor 1919–1948). Tam je takrat delal tudi Ernst Julius Öpik, slavni estonski astronom in astrofizik. Öpik je ocenil oddaljenost Andromedine galaksije, ustvaril metodo za štetje meteoritov in postavil teorijo o izvoru kometov v Osončju. Izvor se danes v njegovo čast imenuje Öpik-Oortov oblak. Po okupaciji Estonije med drugo svetovno vojno je Öpik pobegnil v tujino in nadaljeval svoje delo v observatoriju Armagh na Irskem. Leta 1946 se je lastništvo observatorija preneslo z Univerze v Tartuju na Estonsko akademijo znanosti. V Tõravereju je bil zgrajen večji observatorij, dokončan leta 1964, in večina dejavnosti Tartujskega observatorija se je prenesla na novo lokacijo. Stari observatorij je ostal predvsem pisarniški prostor. Kot javni observatorij ga še vedno lahko uporablja le društvo amaterskih astronomov (Tartu Tähetorni Astronoomiaring). Ker observatorij stoji na najvišji točki v mestu, je bila 24. februarja 1989 na vrhu opazovalnega stolpa prvič javno dvignjena estonska zastava. Prvo internetno povezavo v mestu je leta 1992 v observatoriju vzpostavila mreža EENet (Estonsko izobraževalno in raziskovalno omrežje). Zgradba observatorija je bila leta 1996 vrnjena Univerzi v Tartuju. V letih 2009–2010 je bila obnovljena in zdaj služi kot muzej. Galerija Sklici