NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Joan (Tartu)

La Església de Sant Joan de Tartu —en estonià: «Jaani kirik», en alemany: «St. Johanniskirche zu Dorpat»— és una església luterana d'estil gòtic en maó, i un dels monuments més emblemàtics de la ciutat de Tartu, a Estònia. Està dedicada a Sant Joan Baptista. Història Inicialment, l'Església de Sant Joan va ser una església catòlica, ja que les parts més antigues de l'edifici actual daten del Segle XIV. Abans d'això, ja existia un temple al mateix lloc almenys des de la primera meitat del Segle XIII. Les investigacions arqueològiques suggereixen que podria haver hagut una església de fusta en aquest lloc ja al Segle XII. Això resulta especialment notable, atès que la cristianització nacional va tenir lloc força temps després. L'edifici de maó vermell ha experimentat nombrosos canvis al llarg de la seva història, sent reconstruït en gran part després de la Gran Guerra del Nord i després de la Segona Guerra Mundial. El 1746 i el 1769 es van afegir capelles d'estil barroc. Actualment, l'església forma part de l'Església Evangèlica Luterana d'Estònia. El Gran Incendi de Tartu va començar prop de l'església el 1775, però tant el temple com la propera Casa d'Uppsala es van salvar de les flames, que van destruir prop de dues-centes vivendes. A finals del segle xix, l'església oferia educació primària. L'actriu Amalie Konsa va rebre allà la seva única formació escolar. Descripció El tret més destacat de l'Església de Sant Joan és el seu impressionant conjunt de figures de terracota que decoren l'exterior de l'edifici. Originàriament, hi havia més de mil figures fetes a mà, totes diferents entre si; actualment, se'n conserven unes 200. La gran quantitat de figures individuals ha donat lloc a la hipòtesi que podrien haver estat modelades a partir de ciutadans de Tartu; tanmateix, algunes porten corones, cosa que suggereix que podrien representar altres persones. Des de 1999, l'església compta amb dues campanes noves, anomenades Peetrus i Paulus, en honor als dos sants patrons de la ciutat: Sant Pere i Sant Pau, respectivament. Congregació Actualment, l'església és utilitzada per la Congregació Universitat de Tartu - Sant Joan —en estonià: Tartu Ülikooli-Jaani kogudus—. Fins a l'any 2001, la Congregació de la Universitat de Tartu i la Congregació de Sant Joan de Tartu funcionaven per separat. Galeria Referències Vegeu també Arquitectura d'Estònia Enllaços externs [Web oficial] (estonià)
Kostel svatého Jana (Tartu)

Kostel sv. Jana (estonsky Jaani kirik) je kostel v estonském městě Tartu, vystavěný ve slohu cihlové gotiky. Je zasvěcen Janu Křtiteli. Původně byl katolický, dnes je luteránský. Nejstarší části současné budovy pocházejí ze 14. století. Nejstarší zmínka v písemných pramenech pochází z roku 1323. Předtím na stejném místě stála církevní stavba minimálně od 1. poloviny 13. století. Archeologické průzkumy ukázaly, že zde mohl být dřevěný kostel už ve 12. století. To je zvláště pozoruhodné vzhledem k faktu, že v Estonsku došlo ke christianizaci později. Budova byla z velké části přestavěna po velké severní válce. V letech 1746 a 1769 byly přistavěny barokní kaple. Zvláštností je zhruba tisícovka ručně vytvořených terakotových sošek v okolí kostela. Každá figurka má jiné rysy. Oblíbená legenda praví, že byli takto zobrazeni občané Tartu. Jejich stáří se odhaduje na 700 let. Od roku 1999 má kostel dva nové zvony pojmenované Peetrus a Paulus, podle dvou městských patronů (sv. Petra a Pavla). Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kostel svatého Jana v Tartu na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku St. John's Church, Tartu na anglické Wikipedii.
St. John's Church, Tartu

St. John's Church, Tartu (Estonian: Jaani kirik, German: St. Johanniskirche zu Dorpat) is a Brick Gothic Lutheran church, one of the landmarks of the city of Tartu, Estonia. It is dedicated to John the Baptist. History Initially, St John's was a Catholic church, as the oldest parts of the current building originate from the 14th century. Before that, there has been a church building on the same place at least since the first half of the 13th century. Archaeological investigations have indicated that there may well have been a wooden church here in the 12th century. This is particularly remarkable because the national Christianisation did not take place until much later. The red brick building has seen extensive changes, as it was largely rebuilt after both the Great Northern War and World War II. Baroque chapels were added in 1746 and 1769. The church is now part of the Estonian Evangelical Lutheran Church. The Great Fire of Tartu started near the church in 1775 and the church and nearby Uppsala House were spared the destruction which destroyed nearly two hundred houses. At the end of the 19th century the church supplied primary education. The actress Amalie Konsa received her only schooling here. Description The most outstanding feature of St. John's is its wealth of terracotta figurines surrounding the church's exterior. Originally, there were more than a thousand hand-made figurines, each different from the others; now, about 200 have survived. The large number of individual figurines has given birth to the hypotheses that they might have been modelled after citizens of Tartu; on the other hand, some of them wear crowns, which hints they might depict someone else. Since 1999, St John's Church has two new bells named Peetrus and Paulus after city's two patron saints (respectively, St. Peter and St. Paul). Church's congregation The church is used by Tartu University-St. John's Congregation (Estonian: Tartu Ülikooli-Jaani kogudus). Before 2001, Tartu University Congregation and Tartu St. John's Congregation were standalone congregations. See also Architecture of Estonia List of Brick Gothic buildings References External links Media related to St. John's Church, Tartu at Wikimedia Commons Church website (in English).
Iglesia de San Juan (Tartu)

La Iglesia de San Juan de Tartu —en estonio: «Jaani kirik», en alemán: «St. Johanniskirche zu Dorpat»— es una iglesia luterana de estilo gótico en ladrillo, y uno de los monumentos más emblemáticos de la ciudad de Tartu, en Estonia.​ Está dedicada a San Juan Bautista.​ Historia Inicialmente, la Iglesia de San Juan fue una iglesia católica, ya que las partes más antiguas del edificio actual datan del siglo XIV. Antes de eso, ya existía un templo en el mismo lugar al menos desde la primera mitad del siglo XIII. Las investigaciones arqueológicas sugieren que podría haber habido una iglesia de madera en este sitio ya en el siglo XII. Esto resulta especialmente notable, dado que la cristianización nacional tuvo lugar bastante tiempo después.​ El edificio de ladrillo rojo ha experimentado numerosos cambios a lo largo de su historia, siendo reconstruido en gran parte tras la Gran Guerra del Norte y después de la Segunda Guerra Mundial. En 1746 y 1769 se añadieron capillas de estilo barroco. Actualmente, la iglesia forma parte de la Iglesia Evangélica Luterana de Estonia.​ El Gran Incendio de Tartu comenzó cerca de la iglesia en 1775, pero tanto el templo como la cercana Casa de Uppsala se salvaron de las llamas, que destruyeron cerca de doscientas viviendas.​ A finales del siglo XIX, la iglesia ofrecía educación primaria. La actriz Amalie Konsa recibió allí su única formación escolar.​ Descripción El rasgo más destacado de la Iglesia de San Juan es su impresionante conjunto de figuras de terracota que decoran el exterior del edificio. Originalmente, había más de mil figuras hechas a mano, todas distintas entre sí; en la actualidad, se conservan unas 200. La gran cantidad de figuras individuales ha dado lugar a la hipótesis de que podrían haber sido modeladas a partir de ciudadanos de Tartu; sin embargo, algunas llevan coronas, lo que sugiere que podrían representar a otras personas.​ Desde 1999, la iglesia cuenta con dos campanas nuevas, llamadas Peetrus y Paulus, en honor a los dos santos patronos de la ciudad: San Pedro y San Pablo, respectivamente.​ Congregación Actualmente, la iglesia es utilizada por la Congregación Universidad de Tartu - San Juan —en estonio: Tartu Ülikooli-Jaani kogudus—. Hasta el año 2001, la Congregación de la Universidad de Tartu y la Congregación de San Juan de Tartu funcionaban por separado.​ Galería Véase también Arquitectura de Estonia Referencias
Cerkev sv. Janeza, Tartu

Cerkev sv. Janeza v Tartuju (estonsko Jaani kirik, nemško St. Johanniskirche zu Dorpat) je zidana gotska luteranska cerkev, ena od znamenitosti mesta Tartu v Estoniji. Posvečena je Janezu Krstniku. Zgodovina Sprva je bila cerkev sv. Janeza katoliška cerkev, saj najstarejši deli sedanje stavbe izvirajo iz 14. stoletja. Pred tem je na istem mestu vsaj od prve polovice 13. stoletja že stala cerkvena stavba. Arheološke preiskave so pokazale, da je v 12. stoletju tu lahko obstajala lesena cerkev. To je še posebej izjemno, ker je do nacionalnega pokristjanjevanja prišlo šele veliko pozneje. Stavba iz rdeče opeke je doživela obsežne spremembe, saj je bila v veliki meri obnovljena tako po severni kot po drugi svetovni vojni. Baročne kapele so bile dozidane v letih 1746 in 1769. Cerkev je danes del estonske evangeličansko-luteranske cerkve. Velik požar v Tartuju se je pri cerkvi začel leta 1775, cerkvi in bližnji uppsalski hiši pa je bilo prihranjeno uničenje, ki je uničilo skoraj dvesto hiš. Konec 19. stoletja je cerkev nudila osnovnošolsko izobraževanje. Tukaj se je šolala tudi igralka Amalie Konsa. Opis Glavnina je triladijska bazilika z velikanskim stolpom, ki meji na zahod in korom na vzhodu zaprt s poligonalno apsido. Na severni strani prezbiterija je zakristija. V južnem delu je tako imenovana kapelica Lubeck (ostanki iz hanzeatskih časov). Stolp, postavljen v kvadratnem tlorisu, je podaljšek ladje in se dviga do višine 63 m. Zunanje stene cerkve krasi friz z motivom štirilista. Zahodni portal je okronan s stopničastim pedimentom s petnajstimi figurami v nišah. Na južni steni nad arkadami je friz štirilistov, in nad njim vrsta petnajstih figur, ki sedijo pod nadstreški v nišah in tvorijo navidezni triforij. Na steni zahodne ladje je upodobitev Kristusa v veličanstvu, obdan s šestimi liki svetnikov, na vzhodni steni pa nad lokom friz in skupina pasijona v naravni velikosti (verjetno največja terakotna kompozicija v srednjeveški Evropi). Najbolj izstopajoča značilnost svetega Janeza je bogastvo figuric iz terakote, ki obkrožajo zunanjost cerkve. Prvotno je bilo več kot tisoč ročno izdelanih figuric, vsaka drugačna od drugih; zdaj jih je ohranjenih približno 200. Zaradi velikega števila posameznih figuric so nastale hipoteze, da bi lahko nastale po vzoru državljanov Tartuja; po drugi strani pa nekatere nosijo krone, kar namiguje, da bi lahko upodobili nekoga drugega. Od leta 1999 ima cerkev sv. Janeza dva nova zvonova z imenom Peetrus in Paulus po dveh mestnih zavetnikih (sv. Peter in sv. Pavel). Cerkev sv. Janeza v Tartuju je najbolj severovzhodna točka na evropski poti opečne gotike. Sklici Zunanje povezave Church website Arhivirano 2013-09-19 na Wayback Machine. (in English). Aus der Geschichte der Jaani-Kirche (deutsch) Grußwort von Bundespräsident Horst Köhler zur Einweihung der Johanneskirche in Tartu/Estland am 29. Juni 2005
Sankt Johannes kyrka, Tartu

Sankt Johannes kyrka (estniska: Jaani kirik) är en kyrkobyggnad i Tartu i Estland. De äldsta delarna av Sankt Johannes kyrka är från 1300-talet, och kyrkan var ursprungligen en katolsk kyrka. Det fanns en tidigare kyrkobyggnad på samma plats åtminstone från första hälften av 1200-talet. Arkeologiska undersökningar har indikerat att det skulle kunna ha funnits en träkyrka på platsen redan på 1100-talet, vilket i så fall var från den allra tidigaste kristna tiden i landet. Den röda tegelbyggnaden har genomgått ett stort antal betydande förändringar under åren, till exempel efter Stora nordiska kriget och efter Slaget om Tartu. Dess barockkapell tillkom 1746 och 1769. Kyrkan tillhör Estniska evangelisk-lutherska kyrkan. Den stora stadsbranden i Tartu 1775 började nära kyrkan, men både kyrkan och det närbelägna Uppsala maja klarade sig från branden. På utsidan av kyrkan finns figuriner av terracotta. Från början fanns mer än ett tusen handgjorda och individuella statyetter, av vilka omkring 200 är bevarade. Bildgalleri Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, St. John's Church, Tartu, 26 november 2016. Externa länkar Sankt Johannes kyrkas webbplats
Salinõmme

Salinõmme (deutsch Sallinömm) ist ein Dorf (estnisch küla) in der Landgemeinde Hiiumaa (bis 2017: Landgemeinde Pühalepa). Es liegt auf der zweitgrößten estnischen Insel Hiiumaa (deutsch Dagö). Beschreibung und Geschichte Salinõmme hat heute 29 Einwohner (Stand 31. Dezember 2011). Es liegt fünf Kilometer südlich von Suuremõisa. Das Dorf liegt auf der gleichnamigen Halbinsel (Salinõmme poolsaar). Östlich liegt die Bucht von Salinõmme (Salinõmme laht), westlich die Buch von Soonlepa (Soonlepa laht). Der Wacholder prägt die naturbelassene Landschaft. Noch Ende des 19. Jahrhunderts war die Halbinsel eine kleine Insel, die schließlich durch die natürliche Hebung des Landes mit der Insel Hiiumaa verbunden wurde. Der Ort wurde erstmals 1565 unter dem Namen Salomäe by urkundlich erwähnt. Während der schwedischen Herrschaft über Hiiumaa wurde dort von 1582 bis 1594 Meersalz gewonnen – wenn auch in bescheidenem Umfang, da der Salzgehalt nicht sehr hoch ist. Vom Wort „Saline“ leitet sich auch der Name des Dorfes ab. Inselschutzgebiet Hiiumaa In Salinõmme liegt das Verwaltungszentrum für das 1971 geschaffene Inselschutzgebiet Hiiumaa. Für Ornithologen wurde ein Beobachtungsturm errichtet. Daneben gibt es im Salinõmme einen kleinen Fischereihafen und ein Gästehaus. Weblinks Gästehaus Salinõmme Einzelnachweise
Salinõmme

Salinõmme es una localidad del condado de Hiiu, Estonia, con una población censada a final del año 2011 de 29 habitantes. Se encuentra ubicada en la isla de Hiiumaa (archipiélago Moonsund), al noroeste del país, junto a la costa del mar Báltico y a poca distancia al norte de la isla de Saaremaa.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Salinõmme.
Salinõmme

Salinõmme (Duits: Sallinömm) is een plaats in de Estlandse gemeente Hiiumaa, provincie Hiiumaa. De plaats heeft de status van dorp (Estisch: küla). De plaats behoorde tot in oktober 2017 tot de gemeente Pühalepa. In die maand ging Pühalepa op in de fusiegemeente Hiiumaa. Bevolking Het dorp had 29 inwoners op 31 december 2011 en 20 inwoners op 31 december 2021. Ligging Salinõmme ligt aan de zuidkust van het eiland Hiiumaa op het schiereiland Salinõmme poolsaar. De oostkant van het schiereiland ligt aan de Baai van Soonlepa. Bij het dorp hoort een reeks onbewoonde eilandjes, waarvan Saarnaki laid, Hanikatsi laid, Kõverlaid en Ahelaid de grootste zijn. De eilandjes liggen, met een paar andere eilandjes in de buurt, in het natuurpark Hiiumaa laidude maastikukaitseala, dat in 1971 werd gesticht. Salinõmme heeft een haven, die vooral door vissers wordt gebruikt. Geschiedenis Salinõmme zelf was ook tot het eind van de 19e eeuw een eiland. Het werd een schiereiland doordat de zeestraat tussen Salinõmme en Hiiumaa dichtslibde. Het dorp stond bekend onder verschillende namen: Salmo by (1564), Sallomäeby, Salomä by of Salome by (1565), Salnim Holma (1609), Sallinaby (1688). De naam van het dorp kan afgeleid zijn van Saline, ‘zoutpan’. In de 16e eeuw werd hier zout gewonnen. Salinõmme was een ‘semi-landgoed’ (Duits: Beigut, Estisch: poolmõis), een landgoed dat deel uitmaakt van een groter landgoed, in dit geval Großenhof (Suuremõisa). In de jaren twintig van de 20e eeuw stond Salinõmme bekend als nederzetting. Rond 1939 werd de plaats officieel een dorp. Foto's
Kalvi

Kalvi (deutsch Pöddes) ist ein Dorf in der estnischen Landgemeinde Viru-Nigula (Kreis Ida-Viru). Es liegt im Norden des Landes am Finnischen Meerbusen und hat 39 Einwohner (Stand: 2020). Gutshaus Kalvi Die Vasallenburg in Kalvi wurde erstmals 1485 urkundlich erwähnt. Ihr damaliger Eigentümer Hans Lode verpfändete sie für einhundert Mark an den Tallinner Bischof Simon von der Borch. 1512 gingen die Grundstücke in das Eigentum von Dietrich Kalff über, von dem sich der Name des Ortes herleitet. Später wurde die Burg weitgehend nutzlos und zerstört. Aus den Überresten des Ostflügels wurde in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts ein massives frühklassizistisches Herrenhaus errichtet. Ab 1775 war dort der spätere Volksaufklärer und deutschbaltische Schriftsteller Friedrich Gustav Arvelius (1753–1806) als Hauslehrer angestellt. Das gesamte Ensemble des Gutshofs umfasste im 18. und 19. Jahrhundert dreizehn Gebäude. 1910 brannte das Herrenhaus allerdings vollständig ab. 1913 ließ der deutschbaltische Baron Nicolai von Stackelberg etwas nördlich des alten Herrenhauses ein neues Anwesen errichten. Es befindet sich auf einem Steilhang, ca. 50 m oberhalb der Ostseeküste. Die kraftvolle Fassade des dreistöckigen Herrenhauses war von der Gotik inspiriert. Daneben verarbeitete der Petersburger Architekt Wladislaw Karpowitsch auch Elemente des Jugendstils und des Barock. Die Gebäude wurden von einem zehn Hektar großen Park umgeben, in dessen östlichem Teil sich ein Teich mit einer kleinen Insel befand. Das Herrenhaus litt stark unter einem Großbrand im Jahr 1921, wurde aber wieder renoviert. Es hatte ein eigenes Elektrizitätswerk, Abwasserleitungen und eine Zentralheizung. 1940 wurde das Anwesen von den sowjetischen Besatzungsbehörden enteignet. Es diente danach als Erholungsheim für Bergarbeiter. Das Hauptgebäude wurde Anfang 2000 durch ein dänisches Unternehmen aufwändig renoviert und stilvoll zum Luxushotel mit Sauna- und Schwimmbereich umgebaut. Kalvi ist der Geburtsort von Reinhold Wilhelm von Essen (1722–1788), russischer Generalleutnant und Magnus Gustav von Essen (1758–1813), der russischer Generalleutnant und Militärgouverneur von Riga war. Weblinks Ausführliche Beschreibung (estnisch) Luxushotel Kalvi (estnisch und englisch) Gutshof Kalvi (deutsch)
Kalvi

Kalvi is a village in Viru-Nigula Parish, Lääne-Viru County, in northeastern Estonia. It is located about 4 km (2 mi) north of the Tallinn–Narva road (part of E20), 5 km (3 mi) northwest of Aseri and 7 km (4 mi) northeast of Viru-Nigula, on the coast of the Gulf of Finland. Kalvi has a population of 51 (as of 1 January 2012). Kalvi is best known for its Medieval manor. It was first mentioned in 1485. The owners von Lodes had built there one of the grandiosest vassal fortresses in Estonia. Ca. 30 m wide trapezoid-shaped castellum type fortress was probably built in the beginning of the 15th century. It is also possible that the manor had existed already in 13th–14th centuries. A new Early-Classical main building was erected on the eastern wing of the fortress, by the von Essens. In 1910, it burned down and was replaced by a new luxurious eclectic main building nearby in 1913. The manor was owned by the von Stackelbergs until 1940. Nowadays, a hotel and a restaurant operate in the building. Russian military commander Magnus Gustav von Essen (1759–1813) was born in Kalvi Manor. Soviet Estonian political leader Johannes Käbin (1905–1999) was born in Kalvi before emigrating to Russia. Politicians Anna Leetsmann and Johannes Jaanis were also born in Kalvi. Gallery References External links Kalvi Manor at Estonian Manors Portal
Kalvi

Kalvi est un village de la Commune d'Aseri du Comté de Viru-Est en Estonie. Géographie Il est situé à environ 4 km au nord de la route de Tallinn–Narva, 5 km au nord-ouest d'Aseri et 7 km nord-est de Viru-Nigula, sur la côte du Golfe de Finlande. Population Il compte 33 habitant au recensement de 2011 selon le site du village. Au 31 décembre 2011, il compte 51 habitants. Notes et références Voir aussi Articles connexes Communes d'Estonie Liens externes Manoir de Kalvi Von Stackelberg Portail de l’Estonie
Kalvi

Kalvi is een plaats in de Estlandse gemeente Viru-Nigula, provincie Lääne-Virumaa. De plaats heeft de status van dorp (Estisch: küla) en telt 36 inwoners (2021). Kalvi hoorde tot in oktober 2017 bij de gemeente Aseri. In die maand werd Aseri bij de gemeente Viru-Nigula gevoegd. De plaats ligt aan de Finse Golf.
Charles's Church, Tallinn

Charles's Church (Estonian: Kaarli kirik) is a Lutheran church in Tallinn, Estonia, built 1862–1870 to plans by Otto Pius Hippius. It is Tallinn's grandest 19th-century church. Tõnismägi hill has been the location of a chapel probably since the 14th century. In 1670, during the time of Swedish rule, the Swedish King Charles XI commissioned the construction of a church on the site, for the use of the Estonian and Finnish population of Tallinn (as opposed to the Baltic German population). The church was named after the king. In 1710, during the Great Northern War, this first wooden church was burnt down. In the 19th century, reconstruction plans were put forward. Donations of money were started in the 1850s, and the cornerstone of the new church was laid in 1862. The church, still incomplete, was inaugurated in 1870. The two towers on the west side were enlarged in 1882. The church is designed in the tradition of Western European cathedrals, with two western towers flanking a rose window, and built in a Romanesque Revival style. The church has a Latin cross plan, and is in effect a hall church, the ceiling being held aloft without the use of pillars (according to a solution thought out by Hippius in collaboration with Rudolf von Bernhardt). The apse is decorated by a fresco by Johann Köler, the first fresco in Estonia made by an ethnic Estonian. The church still houses the bells of the original, wooden church, cast in Stockholm in 1696. References External links Media related to Charles's Church, Tallinn at Wikimedia Commons
Église Charles de Tallinn

L'église Charles (estonien : Kaarli kirik) est une église évangélique-luthérienne de Tallinn en Estonie. Histoire L'église est située sur Toompea entre la Place de la Liberté et la Bibliothèque nationale d'Estonie. L'édifice conçu par Otto Pius Hippius est construit entre 1862 et 1870. C'est la plus grande église du XIXe siècle à Tallinn. Une chapelle existait sur Tõnismägi puis le XIVe siècle. En 1670, à l'époque du duché d'Estonie, le roi Charles XI de Suède ordonne la construction d'une église en bois à cet endroit à destination des populations finnoise et estonienne de Tallinn (en opposition à la population germano-balte). L'église porte le nom du roi. En 1710, durant la grande guerre du Nord, cette église en bois est incendiée. Au XIXe siècle, on trace les plans pour la reconstruction de l'église, des dons sont récoltés à partir des années 1850 et la première pierre du nouvel édifice est posée en 1862. L'église non terminée est inaugurée en 1870. Les deux tours de la façade orientale sont agrandies en 1882 L'église est conçue selon la tradition des cathédrales d’Europe occidentale, dans un style néo-roman, avec deux tours flanquant une rosace. L'église est une église-halle en forme de croix latine, le plafond étant suspendu sans utilisation de piliers . L'abside est décorée d'une fresque de Johann Köler qui est la première fresque en Estonie réalisée par un Estonien. L'église héberge encore les cloches, fondues à Stockholm en 1696, de l'ancienne église en bois. Bibliographie (et) Egle Tamm et Tiina-Mall Kreem, Eesti kirikud II. Tallinna Kaarli Kirik, Tallinn, 2007, 248 p. (ISBN 978-9985-9768-7-6) Galerie Notes et références Voir aussi Liens internes Liste d'églises en Estonie Liens externes (et + fi + en + ru) Site officiel Portail de l’architecture chrétienne Portail de Tallinn Portail du protestantisme