NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церковь Святого Духа (Таллин)

Церковь Святого Духа, церковь Пю́хавайму (эст. Püha Vaimu kirik, Pühavaimu kirik) — церковь, находящаяся в историческом центре Таллина на улице Пюхавайму, исторический памятник и памятник архитектуры. Возведённая ещё в XIV веке, церковь Святого Духа является единственным сакральным сооружением, которое по сегодняшний день сохранило свой первозданный вид. Именно в ней были проведены первые проповеди на эстонском языке. В настоящее время принадлежит лютеранскому приходу, входящему в ЭЕЛЦ. История Первоначальное строение было заложено в начале XIII века. В начале XIV века к зданию было пристроена двухнефная продольная часть. В 1630-е годы был по проекту архитектора Г. Граффа сооружён кивер в стиле северного Возрождения (обновлён в 1688 году по проекту Д. Биккеля и А. Яна). Флюгер создан в 1688 году Д. Хюбенером. Во второй половине XIX века рассматривался вопрос о расширении и реконструкции церкви, но проект не был реализован. Вместо этого в Таллине была возведена новая Яановская церковь (1862—1867). С данной церковью связана память о двух пасторах XVI века, внёсших значительный вклад в культуру Эстонии: Георг Мюллер, автор проповедей на эстонском языке Балтасар Руссов, автор «Хроники Ливонской провинции» Шпиль церкви загорелся в 2002 году, был восстановлен в 2003 году. Реставрация следовала оригинальному решению. Архитектура В 1995 году церковь была внесена в Регистр памятников культуры Эстонии как исторический памятник и памятник архитектуры. При инспектировании 5 октября 2021 года состояние церкви было оценено как хорошее. В западной части здания имеется стройная восьмигранная консольная башня в стиле Тевтонского ордена. На северном фасаде здания находятся резные часы в стиле барокко, созданные в 1684 году К. Аккерманом. Интерьер В церкви имеются: средневековый готический резной алтарь с изображением апостола Андрея (1513, памятник культуры) створчатый алтарь (1483, памятник культуры) ренессансная кафедра (1597, памятник культуры) люстры и бра в стиле возрождения и барокко. живописные эпитафии в стиле барокко См. также Список самых высоких сооружений Эстонии Список самых высоких зданий Таллина Литература Таллин / Ред. колл.: Л. Вальт, Л. Раудтитс, М. Михкельсоо. — Краткий энциклопедический справочник. — Таллин: «Валгус», 1980. — С. 309. Примечания Ссылки Страница прихода на сайте «Храмы странников» (рус.) Страница прихода на официальном сайте ЭЕЛЦ (эст.)
Helgeandskyrkan, Tallinn

Helige Andes kyrka eller Helgeandskyrkan, estniska: Püha Vaimu kirik eller Pühavaimu kirik, är en kyrkobyggnad i Tallinns Gamla stad. Kyrkan är den minsta av Tallinns bevarade medeltida kyrkor, ursprungligen ett kapell tillhörande stadens Helgeandshus. Kapellet utvidgades till en kyrkobyggnad omkring år 1300, med ett tvåskeppigt långhus. Kyrkan färdigställdes omkring 1380. Det smala västtornet i barockstil uppfördes i slutet av 1600-talet och ersatte då ett tidigare renässanstorn. Till kyrkans bevarade inredning hör bland annat ett gotiskt medeltida krucifix och ett altarskåp utfört 1483 av Bernt Notke. På den norra ytterväggen finns Tallinns äldsta bevarade ur, skapat av barockkonstnären Christian Ackermann 1684. Urtavlans motiv visar en sol omgiven av de fyra evangelisterna. I kyrkan firade Tallinns råd högmässa före sina sammankomster i rådhuset. 1531 hölls här de första predikningarna på estniska. Till de historiska kyrkohedarna i församlingen hör Johann Koel, som översatte Luthers katekes till folkspråket estniska 1535, samt krönikören Balthasar Russow. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Heiliggeistkirche (Tallinn), 4 mars 2019. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Helgeandskyrkan, Tallinn.
Церква Святого Духа (Таллінн)

Церква Святого Духа (ест. Püha Vaimu kirik) — це середньовічна лютеранська церква у Старому місті Таллінна, Естонія. Вона розташована за Ратушною площею, на вулиці Пюхавайму, навпроти Великої гільдії та «Maiasmokk», найстарішого кафе міста. У складі Старого міста включена до Світової спадщини ЮНЕСКО. Історія Будівництво церкви ймовірно було розпочато у першій половині 13-го ст., а перша письмова згадка про неї — у 1319 році. Церква не розташована на схід, що може вказувати на існування забудови довкола неї на час будівництва та необхідності вписуватись у розташування вулиць. Спочатку церква, присвячена Святому Духу, була частиною більшого комплексу притулку для літніх та немічних і, крім головного входу з північної сторони, мала вхід з двору притулку, з півдня. Найстарішою частиною церкви є хор, до якого нава була додана наприкінці 13-го — початку 14-го сторіччя. Оригінальна дерев'яна стеля була замінена у 1360 році, коли були додані наявне склепіння, вежа та великі готичні вікна. У 1630 році вежа набула поточного вигляду, хоча він і є реконструкцією після пожеж 1684 та 2002 рр. Церква Святого Духа була першою в Естонії, де почали проводитись служби естонською, і перші витримки Катехізису, надруковані естонською, були надруковані тут у 1535 році. Хронік Бальтазар Руссов (1536–1600) був пастором церкви. Архітектура Церква має простий екстер'єр, покритий білою штукатуркою, та увінчаний ступінчастими фронтонами; вежа у плані восьмикутна, увінчана реконструйованим ренесансним шпилем; має лише декілька, але досить великих готичних вікон з витонченим різьбленням по каменю. Вітражі у вікнах створені наприкінці 20-го сторіччя. Цінною деталлю екстер'єру також є витончений годинник роботи Крістіана Акермана(кінець 17 ст.).. План інтер'єру досить незвичний — хор розташований асиметрично на північ, та двонавний основний простір. Серед оздоблення інтер'єру особливо виділяється головний вівтар роботи Бернта Нотке. Він датується 1483 роком та зображує на центральній панелі сходження Святого Духа на 12 апостолів на День Святої Трійці. Поруч з вівтарем розташована пам'ятна дошка на честь британських моряків, які загинули під час операцій ВМФ Великої Британії на Балтиці (1918–1919 рр.). Галереї церкви багато прикрашені сценами з Біблії, які створені десь у середині 17-го ст. ймовірно різними художниками. Наявний орган церкви датується 1929 роком. Галерея Примітки Подальше читання Miljan, Toivo (2004). Historical Dictionary of Estonia. Scarecrow Press. с. 426. ISBN 9780810865716.
Villa Luther

Villa Luther (estniska: Lutheri Villa) är ett bostadshus i distriktet Kesklinn i Tallinn i Estland. Byggnaden ritades av Sankt Petersburgarkitekterna Nikolaj Vassiljev och Alexej Bubyr för familjen Luther, som ägde det 1880 grundade fanér-, plywood- och möbelföretaget A.M. Luther. Den uppfördes 1910 vid Pärnuvägen i Tallinn i anslutning till företagets fabriksområde. På fabriksområdet fanns också brandstation, vattentorn, arbetarbostäder och gemenskapslokalerna i A.M. Luthers folkets hus. Efter att ha varit direktörsbostad för Christian Wilhelm Luther ett tjugotal år, hyrdes huset på 1930-talet till den italienska ambassaden. Byggnaden nationaliserades 1940 och inreddes till en barnklinik. Interiören förstördes av bombningar 1944 och efter andra världskriget utnyttjades huset som flerbostadshus för att sedan åter bli barnklinik 1956. På 1970-talet restaurerades huset för att bli kontor för Tallinns registratur, som bland annat har hand om äktenskapsregistrering. Byggnaden är sedan 1997 ett byggnadsminne. Källor Timo Aava, Eero Kangor och Claudia Valge: Ühe Ajaloolise hoone stiilipohine restaureerimine, okänt datum Externa länkar Bild
Kaevatsi laid

Kaevatsi laid ist eine estnische Ostsee-Insel am sogenannten Väinameri. Sie liegt östlich der zweitgrößten estnischen Insel Hiiumaa (deutsch und schwedisch Dagö). Lage und Beschreibung Die Insel Kaevatsi (Kaevatsi laid) ist 2,6 km lang und im Norden bis zu 720 Meter breit. Sie hat eine Fläche von 1,4 Quadratkilometern. Der nördliche Teil der Insel erhebt sich bis zu 7,7 Meter über den Meeresspiegel. Verwaltungsmäßig gehört Kaevatsi laid zum Dorf Sarve in der Landgemeinde Hiiumaa. Die Insel liegt 250 Meter von der Spitze der Halbinsel Sarve entfernt. Die Inseln Kaevatsi laid und Saarnaki laid bilden einen natürlichen Schutz für die Einfahrt zum Hafen von Sarve. Das Meer zwischen der Halbinsel und Kaevatsi laid ist seicht. Zu manchen Zeiten ist es möglich, die Insel zu Fuß zu erreichen. Kaevatsi wird von zahlreichen kleinen Inselchen umgeben, von denen die wichtigsten Võrkrahu, Põtkurahu und Paasrahu sind. Die Vegetation der Insel wird vom Wacholder geprägt. Um Kaevatsi laid befindet sich das Inselschutzgebiet Hiiumaa, dem die Insel allerdings nicht angehört. Besiedlung Bereits im Jahr 1564 soll es zwei Gehöfte auf Kaevatsi laid gegeben haben. Andere Quellen datieren die erste urkundliche Erwähnung unter der schwedischen Bezeichnung Swinholm auf das Jahr 1567. Im 18. Jahrhundert gab es auf der Insel einen Kalksteinbruch sowie eine Windmühle. 1970 lebten auf der Insel noch sieben Menschen. Seit 1974 ist die Insel unbewohnt. Die verlassenen Gebäude sind noch zu erhalten. Die ehemaligen Einwohner tragen meist heute noch den estnischen Familiennamen Kaevats. Literatur Haide-Ene Rebassoo: Laidude raamat. Valgus, Tallinn 1972, S. 93–95. Einzelnachweise
Kaevatsi

Kaevatsi (also, Kaevatsi laid) is an uninhabited island belonging to the country of Estonia. Kaevatsi is located in the Väinameri strait, Hiiumaa Parish, 0.4 km southeast of the Sarve peninsula, and is administratively, part of the village of Sarve. Prior to the 2017 administrative reform of Estonian municipalities, it was part of Pühalepa Parish. Kaevatsi is 2.6 km long and 720 meters wide at the northernmost point. It has an total area of 1.4 square kilometers. The northern part of the island rises up to 7.7 meters above sea level. Kaevatsi is part of the Väinameri Conservation Area. Kaevatsi is covered in juniper stands and is cultivated and used as pasture land, though there are no permanent residents. Kaevatsi was first mentioned in print in 1564 and 1567 under the Swedish name Swinholm, and consisting of two farms. In 1577, it was mentioned in print as Kaiatze. In 1970, the island had 7 inhabitants, but by 1974, the island was empty of permanent residents. The buildings on Kaevatsi are still well preserved. See also List of islands of Estonia References
Udriku laid

Udriku laid ist eine unbewohnte Insel, 220 Meter von der größten estnischen Insel Saaremaa entfernt. Die Insel liegt in der Landgemeinde Saaremaa im Kreis Saare. Sie liegt in der Bucht Udriku laht. Die Insel wird zwar vom Kahtla-Kübassaare hoiuala umschlossen, gehört aber zum Kübassaare maastikukaitseala Udriku laid ist 1,5 Kilometer lang, 630 Meter breit und 84 Hektar groß und ist somit die größte Insel auf dem Gebiet des Kahtla-Kübassaare hoiuala. Der Norden der Insel heißt Suuregi laid. Einzelnachweise
Udrikulaid

Udrikulaid is an island belonging to the country of Estonia. The island is located in Muraja Bay between Muraja and Kübassaare peninsula, 300 metres from Kübassaare peninsula. The island covers an area of 83.6 hectares and has a maximum height of 5 m. The coastline of the island is 9.3 km long. The island is up to 5 m high. It is covered with grass and scrub and has fields. The island has been inhabited in the past. In the summer of 2004, the actors of the Ugala Theatre prepared the story "Weapons face to face" by Peet Vallaku on the islet. The island is part of the Kahtla-Kübassaare nature reserve and is under nature protection. References See also List of islands of Estonia
Udriku laid

Udriku laid is een onbewoond eiland binnen de territoriale wateren van Estland. Het ligt ten zuidoosten van het veel grotere eiland Saaremaa. Bestuurlijk valt het onder de plaats Muraja in de gemeente Saaremaa. Geografie Het eiland heeft een oppervlakte van 0,84 km². Het is 1,5 km lang en 630 meter breed. Het hoogste punt ligt 5 meter boven de zeespiegel. Ten noorden van het eiland ligt de baai Udriku laht. Het eiland ligt in zijn geheel in het natuurpark Kübassaare maastikukaitseala, vernoemd naar het nabijgelegen schiereiland (en plaats) Kübassaare. Het eiland is begroeid met grasland en struiken. Geschiedenis De oudste vermelding van het eiland dateert uit 1653 onder de naam Uddarick. Het eiland werd gebruikt als weidegrond, oorspronkelijk door het landgoed van Neuenhof (Uuemõisa), en vanaf het eind van de 18e eeuw door het landgoed van Müllershof (Kingli).
Umblu

Umblu — estońska wyspa położona w Zatoce Fińskiej w obszarze krajobrazu chronionego Zatoki Kolga na północy Estonii. Wyspa znajduje się w odległości jednego kilometra od stałego lądu. Administracyjnie należy do gminy Jõelähtme w prowincji Harju. Stanowi własność prywatną byłego premiera Estonii Tiita Vähi. Wyspa jest niezamieszkana. Dwa kilometry na wschód od niej leży wyspa Pedassaar. Przypisy Bibliografia Mart Reiman. Kolga lahe väikesaared. „Eesti Loodus”, s. 43-44, 5 / 2005. Tartu. ISSN 0131-5862. [dostęp 2024-02-29]. (est.).
Umblu

Umblu är en ö utanför Estlands nordkust vid Finska viken. Den ligger i kommunen Jõelähtme vald i Harjumaa, 30 km öster om huvudstaden Tallinn. Den ligger i bukten Kolga laht, söder om ön Rohusi och väster om ön Pedassaar. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från estniskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Fotnoter
Uuemaarahu

Uuemaarahu is a small, Baltic Sea islet comprising 0.0234 hectares belonging to the country of Estonia. Uuemaarahu lies 1 kilometer to the southeast of the island of Hellamaa in the Väinameri Strait. It belongs to the administrative municipality of Pühalepa Parish, Hiiu County (Estonian: Hiiu maakond) and is part of the Hiiumaa Islet Landscape Reserve. Other islands nearby include Uuemererahu, Kadakalaid, Ramsi, Hõralaid and Vohilaid. The islet is an important moulting area for an abundant variety of birds such as: the mute swan, the great black-backed gull, the common gull, the oystercatcher, the Arctic tern, the common eider, the greylag goose, the common goldeneye, the mallard, the goosander, the ruff, the black-tailed godwit, and the barnacle goose. See also List of islands of Estonia References Furthure reading Eelis. Keskkonnainfo. Infoleht
Uuemaarahu

Uuemaarahu é uma pequena ilha do Mar Báltico que pertence à Estónia. Uuemaarahu encontra-se a 1 km a sudeste da ilha de Hellamaa no Estreito de Väinameri. Pertence ao município administrativo de Pühalepa, condado de Hiiu (estoniano: Hiiu maakond) e faz parte da reserva da paisagem do ilhéu de Hiiumaa. O ilhéu é uma importante área de muda para uma abundante variedade de aves, tais como o cisne branco, o alcatraz-comum, a gaivota-parda, o ostraceiro, a andorinha do ártico, o êider-edredão, o ganso-bravo, o pato-real, o mergulhão, a philomachus pugnax, o maçarico-de-bico-direito, e o ganso-de-faces-brancas. Referências
Väo Power Plant

The Väo Power Plant (also known as Tallinn Power Plant) is a biomass and peat-fired combined heat and power plant in Tallinn, Estonia. It's located in the eastern end of Tallinn in Väo, in a depleted part of Väo limestone quarry. The plant supplies district heating to Lasnamäe and the central districts of Tallinn. Construction started in 2007 and the power plant was commissioned in 2009. Originally, the project was started by Estonian businessman Urmas Sõõrumaa and was sold then to an affiliate of Dalkia. Since 2011 majority stake is owned by Estonian businessman Kristjan Rahu company Utilitas. The power plant has capacity of 25 MW of electrical power and 49 MW of heat. It is fired by wood chips and peat. It has he a 70-metre (230 ft) high flue gas stack, supplied by Finnish company Noviter. The main contractor was KMG Inseneriehitus, turbine was provided by Siemens, fuel handling system provided by BMH Technology Oy, boiler was provided by Noviter and Metso. In 2014, construction of the Väo 2 power plant with 21.4 MW of electrical power and 76.5 MW of heat capacity started. Like Väo 1, it is fired by wood chips and peat. The main contractor was Axis Technologies. The turbine was supplied by MAN SE. The plant was commissioned in 2016. A 1.1 GWh hot water storage tank started in 2026. See also Energy in Estonia References External links Official website (in Estonian)
Centrale électrique de Väo

La centrale électrique de Väo (en estonien : Väo élektrijaam) ou centrale électrique de Tallinn (en estonien : Tallinna elektrijaam) ou centrale de cogénération de Väo (en estonien : Väo koostootmisjaam) est une centrale électrique située dans le quartier de Väo de l'Arrondissement de Lasnamäe à Tallinn en Estonie. Présentation La centrale de cogénération est située dans la partie vide de la carrière de calcaire de Väo, à l'est de Tallinn. La centrale fournit de la chaleur aux zones de Lasnamäe et du centre-ville de Tallinn. La centrale électrique a une capacité de 25 MW d’énergie électrique et de 49 MW de chaleur. Elle est alimentée par des copeaux de bois et de la tourbe. EIle a une cheminée de gaz de combustion de 70 mètres de hauteur, fournie par la société finlandaise Noviter. Le maitre d'œuvre était KMG Inseneriehitus, la turbine a été fournie par Siemens, le système de manutention du carburant fourni par BMH Technology Oy, la chaudière était fournie par Noviter et Metso. Histoire La construction de la centrale Väo 1 a commencé en 2007 et devait s'achever d'ici 2009. Initialement, le projet a été lancé par l'entrepreneur estonien Urmas Sõhrumaa, qui a ensuite cédé sa participation à Dalkia. Depuis 2011, l'homme d'affaires estonien Kristjan Rahu détient la majorité des parts de l'entreprise. En 2014, la construction de la centrale électrique Väo 2, d'une puissance électrique de 21,4 MW et d'une capacité thermique de 76,5 MW, a débuté. Comme Väo 1, elle est alimentée par des copeaux de bois et de la tourbe. Le maître d’œuvre était Axis Technologies. La turbine a été fournie par MAN SE. La centrale a été mise en service en 2016. Galerie Références Voir aussi Liens externes Liens internes Énergie en Estonie Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de Tallinn
Tallinn Baltic Station

Baltic Station (Estonian: Balti jaam) is the main railway station in Tallinn, Estonia, and the largest railway station in Estonia. The majority of trains in Estonia start or terminate at this station. Baltic Station is located in central Tallinn, and is situated immediately northwest of the city's Old town (Estonian: Tallinna vanalinn). It stands close to a large market called the Baltic Station Market (Balti Jaama Turg). The first station opened in 1870 when a railway line connecting Saint Petersburg with Paldiski via Tallinn was opened. The station was completely reconstructed between 1960–1966, and in 2005, the station building was completely renewed. History The first railway station in Tallinn was built at the end of the 1860s by the Baltic Railway Company as part of a 400 km (250 mi) long Saint Petersburg-Tallinn-Paldiski railway line. The first main building was completed in 1870. It was a two-storey building constructed from limestone with tower-like extrusions. During the 1 December 1924 communist coup d'état attempt in Estonia, Karl Kark, the then Minister of Transportation was assassinated by gunshot by pro-Soviet insurgents at the Tallinn Baltic Station. During World War II in 1941, the station building was set on fire by the Soviet Red Army. Shortly after the war, in 1945, the building was partially renovated. During 1960–1966, the station was completely reconstructed. Since the 1990s, the commuter trains 20x20m waiting pavilion has been used as a market. In 2005, the station building was completely renewed and Hotel Shnelli and the headquarters of Estonian Railways (Eesti Raudtee) were completed nearby. Layout The station has seven platforms, of which two are situated apart from the rest and have been serving Elron's long-distance route to Viljandi. Platforms closer to the station building are mostly used by the commuter trains or long-distance routes to Tartu or Narva. Gallery See also List of railway stations in Estonia Rail transport in Estonia Public transport in Tallinn Ülemiste railway station References Tallinn Encyclopedia (part I), 2004. Page 30. ISBN 9985-70-168-2. External links Official website
Estación del Báltico

La estación del Báltico (en estonio: Balti jaam) es la principal estación de ferrocarril de Tallin, la capital de Estonia. Todos los trenes de cercanías, larga distancia e internacionales parten de la estación. El edificio original de la estación fue inaugurado en 1870, pero en 1966 se reconstruyó totalmente. La estación cuenta con siete plataformas, de las cuales dos están situados aparte del resto y sirven tanto para las rutas internacionales Tallin-San Petersburgo o Tallin-Moscú, realizadas por GoRail, como las rutas de larga distancia de Elron a Pärnu o Viljandi. Las plataformas más cerca del edificio de la estación son utilizadas principalmente por los trenes de cercanías o rutas de larga distancia a Tartu o Narva. Historia La estación se encuentra al noroeste del centro histórico (ciudad vieja) de Tallin. La primera estación ferroviaria de Tallin fue construido a finales de la década de 1860 como parte de una línea de ferrocarril entre San Petersburgo-Tallin-Paldiski de 400 km de largo. El primer edificio principal se completó en 1870. Era un edificio de dos pisos construido a partir de piedra caliza con la torre como extrusiones. Durante la Segunda Guerra Mundial, en 1941, el edificio de la estación fue incendiado por el Ejército Rojo y poco después de la guerra, en 1945, se realizaron algunas reformas. Entre 1960 y 1966, la estación fue reconstruida en un estilo completamente diferente. En 2005, el edificio de la estación fue completamente renovado, se construyó el Hotel Shnelli y se inauguró en las inmediaciones la sede de Ferrocarriles de Estonia (Eesti Raudtee). Imágenes Referencias Tallinn Encyclopedia (part I), 2004. Page 30. ISBN 9985-70-168-2. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación del Báltico. Sitio web oficial
Gare de Tallinn-Baltique

La gare de Tallinn-Baltique (estonien : Balti jaam) est une gare ferroviaire en cul-de-sac, origine des lignes de Tallinn à Narva et de Tallinn à Paldiski. Située dans le quartier de Kelmiküla à Talinn, la capitale de l’Estonie, son bâtiment voyageur est bordé au sud-est par Toompuiestee, un boulevard qui longe, par son autre côté, le centre historique, Vanalinn (signifiant « vieille ville »). C'est la principale gare de la ville. Situation ferroviaire Histoire La gare Baltique est mise en service le 5 novembre 1870 (24 octobre au calendrier de l'époque), lorsqu'est ouverte à l'exploitation la ligne de Paldiski à Saint-Petersbourg, via Tallinn des Chemins de fer de la Baltique. Elle dispose d'un bâtiment, conçu par l'architecte Rudolf Otto von Knüpffer (de), avec une façade symétrique et deux étages. Elle comporte notamment : un grand hall, une salle des billets, une salle pour les bagages, trois salles d'attente, première, seconde et troisième classe. Au deuxième étage on trouve des logements et les bureaux de la compagnie. Le bâtiment est entièrement reconstruit dans les années 1960. Service des voyageurs Accueil Desserte La gare a sept quais et elle dessert les lignes internationales Tallinn–Moscou et Tallinn–Saint Pétersbourg opérées par GoRail ou Elron, les lignes de longue distance de Tallinn à Pärnu, Narva et Viljandi ainsi que les trains locaux. Les lignes internationales et de longues distances sont: Elron Tallinn-Tartu-Valga Tallinn-Tartu-Koidula Tallinn-Narva Tallinn-Pärnu/Viljandi Tallinn-Aegviidu Tallinn-Riisipere/Paldiski GoRail Tallinn–Moscou Tallinn–Saint Pétersbourg Intermodalité Galerie de photographies Notes et références Voir aussi Articles connexes Transport ferroviaire en Estonie Liste de gares en Estonie Ligne de Tallinn à Narva Ligne de Tallinn à Paldiski Liens externes (et) « Balti Jaam », sur baltijaam.ee. Portail du chemin de fer Portail de Tallinn