Oriel College

Oriel College [(/ˈɔːriəl/)] är ett college vid Oxfords universitet i England. Beläget vid Oriel Square har skolan den särskilda utmärkelsen att vara den äldsta kungliga stiftelsen i Oxford (en titel som tidigare hävdades av University College, vars anspråk på att ha grundats av kung Alfred den store inte längre främjas). Som erkännande för denna kungliga koppling har skolan historiskt även varit känd som King's College och King's Hall. Den regerande monarken i Storbritannien (sedan 2022, Charles III) är den officiella beskyddaren av skolan. Den ursprungliga medeltida grundläggningen som kungjordes 1324 av Adam de Brome, under beskydd av kung Edvard II av England, var House of the Blessed Mary of Oxford, och colleget fick ett kungligt privilegiebrev 1326. År 1329 gav ytterligare en kunglig gåva av ett herrgårdshus, La Oriole, så småningom upphov till det vanliga namnet. Den första utformningen tillät en prorektor och tio fellows, kallade "scholars", och colleget förblev en liten grupp forskarstuderande fram till 1500-talet, då man började anta grundutbildningsstudenter. Under det engelska inbördeskriget var Oriel värd för högt uppsatta medlemmar av kungens Oxfordparlament. Collegets huvudområde omfattar fyra medeltida salar (hall): Bedel Hall, St Mary Hall, St Martin Hall och Tackley's Inn, där den sistnämnda är den äldsta bevarade medeltida salen i Oxford. Skolan har nästan 40 fellows, cirka 300 grundutbildningsstudenter och cirka 250 forskarstuderande. Oriel var det sista av Oxfords manscollege att anta kvinnor, vilket skedde 1985 efter mer än sex århundraden som en helt manlig institution. Idag har dock studentkåren nästan lika många män som kvinnor. Oriels framstående alumner inkluderar två Nobelpristagare; framstående fellows har inkluderat grundarna av Oxfordrörelsen. Bland Oriels mer anmärkningsvärda ägodelar finns en målning av Bernard van Orley och tre medeltida silverbrickor. Från och med läsåret 2020–21, var skolan rankad som tjugonde i akademiska prestationer av trettio colleges i Norringtontabellen, efter att ha toppat tabellen 2015–16. Historia Medeltiden Den 24 april 1324 erhöll rektorn för universitetskyrkan, Adam de Brome, tillstånd från kung Edvard II att grunda ett "visst college av lärda som studerar olika discipliner till Jungfru Marias ära" och att donera det till ett värde av £30 per år. Brome köpte två fastigheter 1324, Tackley's Hall på södra sidan av High Street och Perilous Hall på norra sidan av Broad Street, och som investering köpte han även utnämningsrätt till en kyrka i Aberford. Bromes grundande bekräftades i ett privilegiebrev daterat den 21 januari 1326, där kronan, representerad av Lordkanslern, skulle utöva beskyddarens rättigheter; ett ytterligare privilegiebrev upprättat i maj samma år gav Henry Burghersh, biskop av Lincoln, rättigheterna som beskyddare, eftersom Oxford vid den tiden tillhörde stiftet Lincoln. Under Edvards beskydd omdirigerade Brome universitetskyrkans intäkter till sitt college, som därefter ansvarade för att utse kyrkoherden och tillhandahålla fyra kaplaner för att fira de dagliga gudstjänsterna i kyrkan. Colleget tvekade inte att söka kunglig gunst igen efter Edvard II:s avsättning, och Edvard III bekräftade sin fars gunst i februari 1327, men de ändrade stadgarna med biskopen av Lincoln som beskyddare förblev i kraft. År 1329 fick colleget genom kungligt tillstånd ett stort hus som tillhörde kronan, känt som La Oriole, på platsen där nu First Quad ligger. Det är från denna egendom som högskolan fick sitt gemensamma namn "Oriel". Namnet användes från omkring 1349. Ordet syftade på ett oratoriolum, eller orielfönster, som utgör ett kännetecken för den tidigare egendomen. I början av 1410-talet deltog flera fellows från Oriel i oroligheterna som följde med ärkebiskop Arundels försök att utrota den religiösa rörelsen Lollardy vid universitetet; den lollardiska tron att religiös makt och auktoritet kom genom fromhet och inte genom kyrkans hierarki väckte särskilt känslor i Oxford, där dess förespråkare John Wycliffe hade varit chef för Balliol College. Trots provostens auktoritet utkämpade Oriels fellows blodiga strider med andra lärda, dödade en av kanslerns tjänare när de attackerade hans hus och var framträdande bland den grupp som hindrade ärkebiskopen och hånade hans åsikter. År 1442 godkände Henrik VI en överenskommelse där staden skulle betala colleget £25 per år från fee-gården (en typ av feodal skatt) i utbyte mot förfallen egendom, som påstås vara värd £30 per år, vilken college inte hade råd att underhålla. Arrangemanget avbröts 1450. Inbördeskriget och framåt År 1643 infördes en allmän skyldighet på Oxfords colleger att stödja rojaliströrelsen under det engelska inbördeskriget. Kungen begärde att få Oriels silversamling, och nästan hela den gavs. Samma år beskattades colleget till £1 av den veckovisa summan £40 som lades på collegerna och halls för stadens befästning. När Oxfordparlamentet samlades under inbördeskriget 1644, inhyste Oriel den verkställande kommittén för Privy Council, där parlamentet hölls i det närbelägna Christ Church. Efter rojalisternas nederlag granskades universitetet noggrant av parlamentarikerna, och fem av de arton Oriel-fellows avsattes. Beskyddarna valde på egen hand ledamöter mellan 1648 och oktober 1652, då John Washbourne valdes utan referenser. Skolans självständighet i detta avseende verkar ha återställts. År 1673 klagade James Davenant, en fellow sedan 1661, till William Fuller, dåvarande biskop av Lincoln, över provost Says agerande vid valet av Thomas Twitty till fellowship. Biskop Fuller utsåg en kommission som inkluderade vicekanslern Peter Mews; dekanus vid Christ Church, John Fell; och rektorn för Brasenose, Thomas Yates. Den 1 augusti rapporterade Fell till biskopen att: När denna djävul av köp och försäljning väl blir utkastad, hoppas jag att ers nåd ser till att han inte återvänder, annars för han in sju värre än sig själv i huset efter att det sopats och garnerats. Den 24 januari 1674 utfärdade biskop Fuller ett dekret som behandlade kommissionärernas rekommendationer – en majoritet av alla fellows skulle alltid vara närvarande vid ett val, så provosten kunde inte driva fram ett val i ett glest befolkat möte, och fellows skulle antas omedelbart efter sitt val. Den 28 januari fick provost Say en rekommendation från kungen för Twittys val, men den drogs tillbaka den 13 februari, efter att rektorn vägrat att svära in Twitty vid universitetet och biskopens protester vid hovet. Under tidigt 1720-tal inleddes en konstitutionell kamp mellan provosten och fellows, som kulminerade i en rättstvist. År 1721 valdes Henry Edmunds till fellow med 9 röster mot 3; hans val avvisades av provost George Carter, och med överklagande av bekyddaren Edmund Gibson, då biskop av Lincoln. Provosten fortsatte att avvisa kandidater, vilket ökade missnöjet bland ledamöterna, tills en begäran om missbruk mot biskopen av Lincoln behandlades mellan 1724 och 1726. De övriga ledamöterna, ledda av Edmunds, överklagade med hänsyn till de ursprungliga lagarna och hävdade kronan som Beskyddare, vilket gjorde Gibsons beslut ogiltiga; Provost Carter, som stöddes av biskop Gibson, hänvisade till den andra versionen och hävdade att biskopen av Lincoln var Beskyddare. Juryn beslutade till fellows fördel och stödde Edvard II:s ursprungliga stadga. I ett privat tryck från 1899 listar prorektor Shadwell tretton fester (Gaudies) som skolan höll under 1700-talet; vid slutet av 1800-talet hade alla utom två, Festen för den obefläckade avlelsen och Jungfru Marias rening, upphört att firas. Modern tid I början av 1800-talet hade Oriel ett rykte som tidens mest lysande college genom reformivrarna John Eveleigh och Edward Copleston. Det var centrum för "Orielnoetikerna" – liberale präster som Richard Whately och Thomas Arnold var fellows, och under 1830-talet bildade två intellektuellt framstående fellows vid Oriel, John Keble och Saint John Henry Newman, stödda av Canon Pusey (också en Oriel-fellow initialt, senare vid Christ Church) och andra, en grupp känd som Oxfordrörelsen, alternativt som "Traktarierna", eller i familiär form som "Puseyiterna". Gruppen ogillade dåvarande Engelska kyrkan och sökte återuppliva den tidiga kristendomens anda. Spänningar uppstod på colleget eftersom provosten Edward Hawkins var en beslutsam motståndare till rörelsen. Under första världskriget byggdes en mur som skiljde Tredje innergården från Andra innergården för att inhysa medlemmar från Somerville College i St Mary's Hall medan deras collegebyggnader användes som militärsjukhus. Vid den tiden separerade Oxford manliga och kvinnliga studenter så långt det var möjligt. Vera Brittain, en av studenterna från Somerville, mindes en rolig händelse under sin tid där i sin självbiografi Testament of Youth: [...] de få kvarvarande studenterna i den fortfarande manliga delen av Oriel drog inte onaturligt slutsatsen att det skulle vara en förstklassig "nyhet" att riva ner muren som skiljde dem från de noggrant bevakade unga kvinnorna i St. Mary Hall. Stor oro fyllde Somerville-lärarnas själar när de en morgon kom ner till frukost och upptäckte att en stor lucka plötsligt hade uppstått i det skyddande murverket, genom vilken en hysteriskt rolig skylt hade tryckts in: "VEM GJORDE DET HÄR HÅLET? "MÖSS!!" Under hela den dagen och följande natt turades alla, från rektorn och nedåt, om att sitta vakt vid hålet, av rädsla för att någon oregerlig ande skulle fly ut till de förbjudna äventyrliga männen på andra sidan. År 1985 blev skolan det sista helt manliga colleget i Oxford som började anta kvinnor för examen som grundstudenter. 1984 röstade studentföreningen med 23–4 röster för att ta emot kvinnliga grundutbildningsstudenter från 1986. Ordföranden för studenterna ansåg att "skolans särdragande karaktär kommer att undermineras". En andra festdag lades till 2007 genom en donation från den tidigare studenten George Moody, som ska firas på eller nära Sankt Georgsdagen (23 april). Den enda kvarvarande högtiden var då Kyndelsmässodagen; den nya årliga middagen skulle kallas St. George's Day Gaudy. Vid middagen bärs smoking och klänning, och på donatorns begäran serveras normalt gås till huvudrätt. Byggnader och områden First Quad (Front Quad) Oriel Street-området förvärvades mellan 1329 och 1392. Inget finns kvar av de ursprungliga byggnaderna, La Oriole och den mindre St Martin's Hall i sydost. Båda revs innan den fyrkantiga innergården byggdes i hantverksmanieristisk stil under 1600-talet. De södra och västra sektionerna samt porttornet byggdes omkring 1620 till 1622. Nord- och östra byggnaderna samt kapellbyggnaderna är från 1637 till 1642. Fasaden på östra delen bildar en klassisk E-form som omfattar collegekapellet, matsalen och källaren. Utsidan och insidan av områdena kröns av ett alternerande mönster av dekorativa gavlar. Portbyggnaden har en vinkelrät portal och lutande gotiska fönster, med solfjädervalv vid ingången. Rummet ovanför har ett särskilt fint putsat tak och en skorsten av putsade karyatider och paneler, sammanflätade med nitband som växer ut i stora blommor. Matsalen I mitten av östra raden högtidlighåller portiken vid matsalens ingång byggnationen under Karl I:s regeringstid med inskriften Regnante Carolo, 'Karl, som kung', med versaler i genomborrad sten. Portiken byggdes helt om 1897, och ovanför den finns statyer av två kungar: collegets grundare Edvard II till vänster, och troligen antingen Karl I eller Jakob I, även om detta är omtvistat; ovanför dessa finns en staty av Jungfru Maria, efter vilken skolan officiellt är uppkallad. Toppen bryter med den jakobinska traditionen och har klassiska pilastrar, en sköld med girlanger och en segmentfronton. Matsalen har ett hammarbalktak och en öppning i mitten, som ursprungligen var en ventil för rök som steg upp från en öppen spis i golvets mitt. Träpanelerna ritades av Ninian Comper och restes 1911 på platsen för tidigare gotiska typer från 1800-talet, även om ännu tidigare paneler, från 1710, finns i köket. Bakom det High table finns ett porträtt av Edvard II. Under finns ett långsvärd som fördes till skolan 1902 efter att ha bevarats i många år på en av skolans egendomar i Swainswick, nära Bath. På vardera sidan finns porträtt av Sir Walter Raleigh och Joseph Butler. De andra porträtten runt matsalen inkluderar andra framstående medlemmar av Oriel såsom Matthew Arnold, Thomas Arnold, James Anthony Froude, John Keble, John Henry Newman, Richard Whately och John Robinson. År 2002 beställde skolan ett av de största porträtten av drottning Elizabeth II, som mäter 230 x 150 cm, från Jeff Stultiens att hänga i matsalen. Målningen avtäcktes året därpå. Glasmålningarna i fönstren visar vapensköldar för välgörare och framstående medlemmar av colleget. Tre av fönstren ritades av Ninian Comper. Fönstret vid ingången på östra sidan består av vapnen för Regius Professors of Modern History som varit ex officio fellows vid skolan. Kapellet Det nuvarande kapellet är Oriels tredje. Det första byggdes omkring 1373 på norra sidan av First Quadrangle. År 1566 låg kapellet på södra sidan av innergården, vilket visas i en teckning gjord för Elizabeth I:s besök i Oxford det året. Den nuvarande byggnaden invigdes 1642 och trots efterföljande restaureringar har den till stor del behållit sitt ursprungliga utseende. Den bronsfärgade talarstolen skänktes till colleget 1654. Den svartvita marmorbeläggningen är från 1677 till 1678. Förutom kyrkbänkarna i väster, som är från 1884, är paneler, bänkar och skärmar alla från 1600-talet, liksom altaret och de snidade altarskranken. Bakom altaret finns oljemålningen The Carrying of the Cross, även kallad Christ Falls, with the Cross, before a City Gate, av den flamländske renässansmålaren Bernard van Orley. Ett pendangverk till målningen finns i Scottish National Gallery. Orgeln är från 1716 och ritades ursprungligen av Christopher Schreider för St Mary Abbots Church. Den förvärvades av Oriel 1884. Ovanför kapellets ingång finns ett utrymme som fram till 1880-talet var ett rum på första våningen som ingick i en uppsättning rum som beboddes av Richard Whately och senare av Saint John Henry Newman. Whately sägs ha använt utrymmet som skafferi och Newman sägs ha använt det för sina privata böner – när orgeln installerades 1884 användes utrymmet för orgelbälgen. Väggen, som en gång skilde rummet från förkapellet, togs bort, vilket gjorde det tillgängligt från kapellet. Orgeln byggdes av J. W. Walker & Sons 1988. 1991 byggdes utrymmet bakom orgeln om till ett oratorium och minnesmärke över Newman och Oxfordrörelsen. Ett nytt glasmålat fönster, designat av Vivienne Haig och realiserat av Douglas Hogg, färdigställdes och installerades 2001. Under slutet av 1980-talet restaurerades kapellet omfattande med hjälp av donationer från Lady Norma Dalrymple-Champneys. Under arbetet sattes ljuskronan, som skänktes 1885 av provost Shadwell medan han fortfarande var fellow, tillbaka på plats, orgeln restaurerades, målningen restes bakom altaret och kapellet målades om. En lista över tidigare kaplaner och orgelstudenter placerades i förkapellet. Second Quad (Back Quad) Efterfrågan på fler boende för grundstudenter i början av 1700-talet ledde till att två fristående byggnader byggdes på det som ursprungligen var en trädgård. Den första byggnaden som uppfördes var Robinson Building på östra sidan, byggd 1720 av biskop Robinson på förslag av hans hustru, vilket inskriptionen över dörren beskriver. Dess tvillingblock, Carter-byggnaden, uppfördes på västra sidan 1729 som ett resultat av en donation. De två byggnaderna stod i nästan hundra år som fristående block i trädgården, och de arkitektoniska elementen från First Quad återkommer på dem, men här är de sju husgavlarna likadana. Mellan 1817 och 1819, var de sammanfogade upp till First Quad med sina nuvarande, ganska inkongruenta förbindelselänkar. I kopplingen till Robinson Building har två specialbyggda rum införlivats – Champneys Room, designad av Weldon Champneys och Benefactors Room, ett panelklätt rum till minne av skolans välgörare. Ett gotiskt fönster tillfördes Carter Building 1826. Biblioteket Den norra delen av Second Quad inrymmer biblioteket och seniorrummen; designad i nyklassicistisk stil av James Wyatt, byggdes den mellan 1788 och 1796 för att rymma de böcker som baron Edward Leigh tidigare högste förvaltare vid universitetet och student vid Oriel, skänkte och som fördubblade bibliotekets storlek. Tvåvåningsbyggnaden har rustika valv på bottenvåningen och en rad joniska kolonner ovanför, som delar fasaden i sju avdelningar – bottenvåningen innehåller de första specialbyggda sällskapsrummen i Oxford, ovanför finns biblioteket. Den 7 mars 1949 spred sig en brand från bibliotekets tak. Över 300 tryckta böcker och manuskripten förstördes helt, och över 3 000 böcker behövde restaueras, även om huvudbyggnaden skadades lite och restaureringen tog mindre än ett år Third Quad (St Mary's Quad) De södra, östra och västra områdena av Third Quad innehåller delar av St Mary Hall, som införlivades i Oriel 1902. Mindre än ett decennium senare revs St Mary Halls byggnader på norra sidan för att ge plats åt Rhodes Building. Bedel Hall i söder slogs formellt samman med St Mary Hall år 1505. I södra delen finns delar av de medeltida byggnaderna kvar och är införlivade i trappuppgång tio – den raka, branta trappan och de korsvirkesbyggda väggarna härstammar från en ombyggnad av St Mary Hall från mitten av 1400-talet. Det tidigare kapellet, matsalen och Buttery från St Mary Hall, alla byggda 1640, är del av Junior Library. Sett från Third Quad kan kapellet, med sina gotiska fönster, anses vara prydligt byggt ovanpå matsalen, ett unikt exempel i Oxford på en sådan planritning. På östra sidan av gården finns en enkel rustik byggnad uppförd med korsvirke. Känd som "Dockhuset" uppfördes det av rektor King år 1743. År 1826 restes en utsmyckad byggnad i St Mary Hall i nygotisk stil, där den gamla porten till St Mary Hall inkorporerades med västra sidan av innergården. Designad av Daniel Robertson innehåller den två ganska utsmyckade fönster placerade asymmetriskt, en med sex lampor, den andra fyra. De är det bästa exemplet på den förarkeologiska gotiken i Oxford. Det stora fönstret på första våningen i norra änden var en gång rektorns salongsfönster. Delar av gatuväggen som ingår i denna byggnad visar spår av igensatta fönster från samma ombyggnadsperiod på 1400-talet som dagens trappauppgång nummer tio. Rhodesbyggnaden uppfördes 1911 med hjälp av 100 000 pund som donerats till skolan för detta ändamål av den tidigare studenten Cecil Rhodes. Den ritades av Basil Champneys och står på platsen för rektorsbostaden vid St Mary Hall på High Street. Champneys första förslag för byggnaden inkluderade en öppen arkad mot High Street, en kupolformad central detalj och ett balusterförsett bröstvärn. Vänsterblocket och stora delar av mitten skulle byggas till en ny rektorsbostad, och de fem fönstren på första våningen ovanför arkaden skulle lysa upp ett galleri som tillhörde bostaden. Colleget beslutade så småningom att behålla den befintliga rektorsbostaden och krävde detaljer "mer i enlighet med den stil som blivit traditionell i Oxford". Det blev den sista byggnaden i jakobinsk stil i Oxford. Trapporna i innergården är dekorerade med kartuscher liknande de som finns i First Quad, och vapensköldar för viktiga personer i skolans historia; Sir Walter Raleigh som var student från 1572 till 1574, John Keble som var fellow mellan 1811 och 1835, Edward Hawkins som var rektor från 1828 till 1882 och Gilbert White som var student från 1739 till 1743 och fellow från 1744 till 1793. Byggnaden mottogs inte särskilt väl. William Sherwood, borgmästare i Oxford och rektor för Magdalen College School, skrev: "Oriel [har] brutit sig ut från High, ... och förstörde därmed en mycket pittoresk grupp gamla hus, och, för att uttrycka det milt, knappast kompenserade oss för dess borttagning." Statyn av Cecil Rhodes Över huvudentrén mot High Street finns en staty av Oriel-alumnen Cecil Rhodes med Edvard VII och Georg V under. Dessa ingick i en grupp om sju statyer som beställdes för byggnaden av skulptören Henry Pegram. Inskriptionen lyder: "E Larga Wide MVnIfICentIa CaeCILII rhoDes", vilket, förutom att erkänna Rhodes generositet, är ett kronogram som anger byggdatumet 1911. Statyn har varit föremål för protester i flera år i kölvattnet av Rhodes Must Fall-rörelsen 2015. Hundratals demonstranter krävde återigen att statyn skulle tas bort i juni 2020, efter att Edward Colstons staty tagits bort i Bristol några dagar tidigare. Statyerna hade blivit måltavlor under protesterna som uppstod efter mordet på George Floyd i USA. Den 20 maj 2021 beslutade dock colleget att inte ta bort statyn trots att majoriteten av medlemmarna i en kommission som skulle besluta om dess framtida beslut rekommenderade borttagning. Oriel College hänvisade till kostnader och "komplexa" planeringsprocedurer. Ungefär 150 Oxford-föreläsare uppgav att de inte kommer att undervisa Oriel-studenter mer än vad som krävs i deras kontrakt i protest mot beslutet att behålla statyn. Island Site (O'Brien Quad) Detta är en konvex fyrkant av byggnader, avgränsad av High Street och korsningen mellan Oriel Street och King Edward Street i Oriel Square. Det tog sex hundra år att förvärva platsen och även om den innehåller undervisningsrum och Harris Lecture Theatre, är den till stor del avsatt för boende. [källa behövs] På High Street nr 106 och 107 var platsen för Tackley's Inn. Byggd omkring 1295 var det den första egendom som Adam de Brome förvärvade när han började grunda colleget 1324. Den bestod av en sal och rum som hyrdes ut till lärare, bakom en fasad med fem butiker, med lärarna ovanför och en källare med fem fack nedanför. Salen, som var öppen mot taket, var 10 meter lång, 6 meter bred och cirka 6 meter hög. I östra änden fanns en stor kammare med ytterligare en kammare ovanför. Byggnadens södra vägg, som finns kvar, var delvis av sten och innehåller ett stort fönster från tidigt 1300-tal. Källaren nedanför är från samma datum och är den bäst bevarade medeltida källaren i Oxford. Ursprungligen nåddes den via stentrappor från gatan, och har ett stenvalv uppdelat i fyra sektioner av två diagonala ribbor med snidade kragstenar. Nr 12 Oriel Street, nu trapphus 19 och 20, är den äldsta hyresfastigheten som förvärvats av skolan. Känd som Kylyngworths tilldelades den colleget 1392 av Thomas de Lentwardyn, fellow och senare prorektor, efter att tidigare ha hyrts ut till William de Daventre, Oriels fjärde rektor 1367. En bakre flygel till egendomen tillkom omkring 1600 och ytterligare arbeten på framsidan utfördes 1724–1738. 1985 renoverades Kylyngworths tillsammans med nr 10, 9 och 7 finansierat av en donation från Edgar O'Brien och £10 000 från Pilgrim Trust. King Edward Street byggdes av skolan mellan 1872 och 1873 då High Street 109 och 110 revs. De gamla verkstäderna på vardera sidan av vägen revs och byggdes om, och för att bevara kontinuiteten numrerades de nya verkstäderna 108 och 109–112. Vägen, som är uppkallad efter skolans grundare, öppnades 1873. På väggen på första våningen i nr 6 finns en stor metallplakett med ett porträtt av Cecil Rhodes; Under finns inskriptionen: I detta hus hade den ärade Cecil John Rhodes sin akademiska bostad år 1881. Detta minnesmärke restes av Alfred Mosely till erkännande för de stora insatser Cecil Rhodes gjort för sitt land. I mitten av innergården ligger Harris Building, tidigare Oriel Square tennis court, en tennisbana där Karl I spelade tennis med sin brorson prins Rupert i december 1642 och kung Edvard VII fick sin första tennislektion 1859. Byggnaden användes som föreläsningssal år 1923, och efter moderniseringen mellan 1991 och 1994, finansierad av Sir Philip och Lady Harris, innehåller den bostäder, ett seminarierum och skolans huvudföreläsningssal. Bronsplaketten i lobbyn hedrar hans far, kapten Charles William Harris, efter vilken byggnaden är uppkallad. Byggnaden invigdes av John Major, dåvarande premiärminister, den 10 augusti 1993. Rectory Road Platsen gränsar till Cowley Road och hette tidigare Nazareth House, ett äldreboende – Goldie Wing och Larmenier House är de bevarade byggnaderna. Nazareth House revs för att ge plats åt två specialbyggda studentbostäder, James Mellon Hall och David Paterson House. De två nya salarna invigdes av drottning Elizabeth II den 8 november 2000. Eftersom det ligger ungefär tio minuters promenad från college och är lugnare än stadens centrum, har det blivit det främsta boendet för Oriels doktorander och finalister. Platsen har egna gemensamma rum, squashbana, gymnastiksal och stödpersonal. Bartlemas Bartlemas är ett naturskyddsområde som omfattar de kvarvarande byggnaderna från ett leprasjukhus grundat av Henrik I. Det inkluderar idrottsanläggningarna för Oriel, Jesus och Lincoln Colleges, samt landskapsarkitektur för djurliv och småskalig stadsutveckling. År 1326 utsågs provosten Adam de Brome till föreståndare för St Bartholomew's. Ett leprasjukhus i Cowley Marsh överläts senare till skolan av Edvard III. Det användes alltmer som konvalecenthemt för sjuka medlemmar av skolan som behövde luftombyte. År 1649 återuppbyggde colleget huvudsjukhusområdet norr om kapellet, som förstörts under engelska inbördeskriget, som en rad av fyra fattighus, kallade Bartlemas House. Bartlemas Chapel och två bondgårdsstugor är de andra bevarade byggnaderna. Filminspelningar Oriel Colleges byggnader användes som inspelningsplats för Hugh Grants första film Privileged (1982), samt Oxford Blues (1984), True Blue (1991) och The Dinosaur Hunter (2000). TV-kriminalserien Kommissarie Morse använde skolan i avsnitten "Ghost in the Machine" (under namnet "Courtenay College"), "The Silent World of Nicholas Quinn", "The Infernal Serpent", "Deadly Slumber", "Twilight of the Gods" och "Death is now My Neighbour", och i uppföljaren Kommissarie Lewis användes Middle Common Room och Oriel Square. I ITV:s kriminaldrama Chancer användes den tredje innergården i avsnittet "Trust" (1990). Studentliv Boende erbjuds för alla grundutbildningsstudenter och för vissa nyutexaminerade, även om vissa boenden finns utanför platsen. Medlemmar förväntas i allmänhet äta middag i matsalen, där det hålls två sittningar varje kväll, Informal hall och Formal hall, utom på lördagar då inga sittningar hålls. 16 Mellan 2001 och 2010 valde Oriel-studenter att inte vara anslutna till Oxford University Student Union. Vid en studentfolkomröstning 2010 beslutade Junior common room att återansluta sig. Men 2013, i en ny folkomröstning, röstade Oriel JCR återigen för att bryta sig ur OUSU. Kultur Oriel har en egen dramaförening, Oriel Lions, som finansierar college- och Oxforduniversitetsföreställningar. Skolan har också en studentdriven tidning, The Poor Print, som publicerar ett brett innehåll, inklusive nyheter, poesi, fotografi, vetenskap, kommentarer, teckning, musik, evenemang och underhållning. Varje nummer är baserat på ett tema, beslutat av redaktörerna, och innehållet kommer från all medlemmar och skolans personal. Ursprungligen startad 2013, etablerades tidningen i sin nuvarande form under Michaelmas 2014 som en enbart online-tidskrift, med en tvåveckors tryckt utgåva som sedan introducerades 2015. Sport Krocket kan spelas på St Marys Quad på sommaren, liksom bowling på södra gräsmattan vid First Quad. Idrottsplatsen i Bartlemas används för en mängd olika sporter. Rodd Rodd på skolan drivs av Oriel College Boat Club och bedrivs från skolans egen båthus nära Christ Church Meadow. Oriel har ett rykte om sig med framgångar inom rodd, särskilt i de två intercollegeloppen Torpids och Eight Week. Från och med 2018 innehar Oriel 33 Torpids-titlar, flest av alla colleges. De innehar också 32 Summer Eights-titlar, näst efter Christ Church med 33. Från 1968 till 2018 vann Oriel 25 titlar. År 2006 tog Oriel den första dubbla titeln någonsin i Torpids, då de rodde som Head of the River i både herrarnas och damernas förstalag. År 2018 upprepade skolan denna seger. Det är fortfarande det enda college som uppnått dubbelseger i Torpids. Utöver Oxford-baserade tävlingar tävlar Oriel-besättningar i externa och regionala evenemang. År 2016 vann herrarnas första båt herrarnas åttamannatävling Fairbairn Cup, åter 2017 och hela tävlingen 2018. I Tom Brown at Oxford av Thomas Hughes skrivs Oriels seger i Head of the River Race 1842, där Oriel slog Trinity, om till Browns college "St Ambrose" som tog första plats, med "Oriel" på andra plats. Kända alumner Oriel har fostrat många framstående alumner, från statsmän och cricketspelare till industrimän.En framstående student på 1500-talet var Sir Walter Raleigh, en upptäcktsresande under Upptäcktsresornas epok. På forskarnivå kan skolan stoltsera med de främsta grundarna av Oxfordrörelsen som tidigare fellows: John Keble, Edward Bouverie Pusey och John Henry Newman. Skolan har fostrat många andra kyrkomaner, biskopar, kardinaler, guvernörer och två Nobelpristagare: Alexander Todd (Nobelpriset i kemi 1957) och James Meade (Sveriges riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne 1977). De professorsfellowships som innehas av Oriel är Regius Professor of Modern History, som för närvarande innehas av Lyndal Roper; Oriel and Laing Professor i tolkning av den heliga skriften, som för närvarande innehas av Hindy Najman; Nolloth Professor i kristen religionsfilosofi, som för närvarande innehas av Mark Wynn; och Nuffield-professorn i obstetrik och gynekologi. På 1700-talet lockade Oriel sina första transatlantiska studenter, söner till plantageägare i kolonin Virginia. En sådan student, Thomas Fairfax, 6:e Lord Fairfax av Cameron, "kom att ångra att han gav ett jobb till en ung lantmätare: George Washington". Anmärkningsvärda ägodelar Oriel har tre anmärkningsvärda medeltida silverföremål. Det första är en fransk bägare med lock i förgyllt silver. Tidigare uppskattningar om att den dateras till från 1460 till 1470 anses vara felaktiga, och omkring 1350, med senare dekoration, redovisades senare. Den köptes 1493 för £4.18 i den felaktiga tron att den tillhörde Edvard II. I en skolinventering daterad 21 december 1596 kallas den för Founder's Cup. Det andra anmärkningsvärda silververket är en dryckesskål av lönnträ med silverförgyllda fästen, daterad till 1470 till 1485. På kanten finns en rad grupperade pärlor, nedanför finns en inskription med svarta bokstäver: Vir racione vivas non quod petit atra voluptas sic caro casta datur lis lingue suppeditatur Människa, låt förnuftet i dina drycker vara din vägledare, och inte längtan efter förvrängd lust; Så ärlig näring kommer att tillhandahållas, och tungans strid trampas i dammet Denna typ av djupa dryckskärl var ganska vanliga under medeltiden, men de enda andra dryckesbägarna i Oxford är tre från 1400-talet och en stående bägare från 1529 till 1530, alla tillhörande All Souls. Det tredje är en kokosnötspokal, en av sex i Oxford; Oriel-pokalen har förgyllda silverfästen och dateras till första fjärdedelen av 1500-talet. Bland de senare silverföremålen finns två kannor, två patener och en nattvardskalk som dateras till 1640 till 1641. Bland de större föremålen återfinns Sanford- och Heywood-pokalerna, daterade 1654–1655 och 1669–1670, en rosenvattenkanna som donerades 1669, en punschskål från 1735 till 1736, samt den stora Wenman-bägaren som skänktes 1679, som rymmer en gallon och är den största i Oxford. Många av 1600- och 1700-talets bägare skänktes av allmogen som en form av inträdesavgift. Oriel har också en kopia av Magna Carta. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Oriel College, Oxford, 5 september 2016. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Oriel College. Officiell webbplats Oriel JCR – the undergraduate body of the college Oriel MCR – the graduate body of the college Virtual Tour Arkiverad 23 September 2015 Oriel College Boat Club The Oriel Lions – Oriel College Drama Society The Poor Print – Student-run publication of Oriel College