NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Замок Норем

Замок Норем, також Замок Норхем (англ. Norham) — замок, розташований на півночі Англії в графстві Нортумберленд недалеко від південних кордонів Шотландії. Історія замку Єпископи Даремські Норем був побудований в 1121 Ранульфом Фламбардом, єпископом Даремським, який планував таким чином захистити кордони від «розбійників і шотландців». Обороноздатність замку незабаром була перевірена на ділі — в 1136 році замок захопив шотландський король Давид I. Однак через деякий час єпископу Даремському вдалося повернути замок назад. У 1138 році шотландці знову взяли замок, пошкодивши велику частину будівель. У 1157—1170 роках новий єпископ Даремський, Х'ю де Пуазет, заново відбудував Норхем, перетворивши його в грандіозну за розмірами фортецю. У 1208—1212 роках король Іоанн Безземельний додатково укріпив замок, завдяки чому Норем витримав 40-денну облогу, яку зробив шотландський король Олександр II. У 1291 році в замку зупинявся Едуард Довгоногий. Під час воєн за незалежність, шотландці вторгалися на територію Англії 1311 і 1312 роках, проте Норхем вони вважали неприступним і обходили його стороною. У 1318 році Норем осадив Роберт Брюс. Облога тривала майже рік, і Брюсу вдалося тимчасово захопити лише невеликий зовнішній дворик. Шотландці знову опинилися біля стін Норхема в 1319 році. На цей раз облога тривала сім місяців і знову ні до чого не привела. Ще одна невдала спроба облоги була зроблена в 1322 році. Підкорити Норем вдалося лише в 1327 році, проте в наступному році між Англією та Шотландією був укладений Нортгемптонський мирний договір, згідно з яким замок повинен був знову відійти єпископу Даремському. Графи Ворікські У 1464 році замок перейшов у власність графа Воріка. Ворік значно зміцнив замок, але в 1497 році його взяли в облогу шотландці. Під час облоги вони використовували знамениту гармату — Монс Мег, але, незважаючи на сильні руйнування в результаті обстрілу, Норем вистояв. Замок ледь встигли відновитися після цієї облоги, як в 1513 році у його стін знову опинилася шотландська армія. В результаті артилерійського обстрілу замок був сильно пошкоджений. Але незабаром шотландці зазнали нищівної поразки в битві при Флоддені, в якій загинуло близько п'яти тисяч чоловік, включаючи короля Якова IV. Після битви єпископ Даремський відновив замок. У 1559 році єпископ Даремський відмовився присягнути на вірність королеві Єлизаветі I, і королівські війська захопили Норем. Протягом наступних століть замок поступово занепадав. Змінивши безліч власників, Норем в 1923 році перейшов під опіку держави. Інформація для відвідувачів Замок відкритий з квітня по вересень щодня з 10:00 до 18:00 години. Галерея Див. також Список замків Англії Примітки Посилання Стаття про замок на Undiscoveredscotland.co.uk [Архівовано 14 квітня 2021 у Wayback Machine.] (англ.)
Hollingworth Lake

Hollingworth Lake är en sjö i Storbritannien. Den ligger i riksdelen England, i den centrala delen av landet, 270 km nordväst om huvudstaden London. Hollingworth Lake ligger 190 meter över havet. Trakten runt Hollingworth Lake består i huvudsak av gräsmarker. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hollingworth Lake.
Southwark (stanice metra v Londýně)

Southwark je stanice londýnského metra, otevřená 20. listopadu 1999. Stanice je v TravelZone 1. Nachází se na lince: Jubilee Line (mezi stanicemi Waterloo a London Bridge) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Southwark na Wikimedia Commons
Southwark Station

Southwark Station er en London Underground Jubilee line-station i distriktet Southwark på hjørnet af Blackfriars Road og The Cut. Den ligger mellem Waterloo og London Bridge Stationer og er i tekstzone 1. Den blev åbnet den 20. november 1999 som del af forlængelsen af Jubilee line. Stationen ligger lidt vest for det historiske Southwark, der betjenes af Borough Station og London Bridge Station. De oprindelige planer for forlængelsen indeholdte ikke en station mellem Waterloo og London Bridge. Southwark Station blev tilføjet efter lobbyisme af det lokale byråd. Selvom den ligger tæt på Waterloo og ikke nær Bankside-attraktionerne, som den var tiltænkt at betjene, og den eneste tog-skiftemulighed er til Waterloo East fjerntogsstation matcher passagertallene andre mindre centrale stationer. Den har endda over dobbelt så mange passagerer som den nærliggende Borough Station og omkring tre gange så mange som Lambeth North. Historie Southwark Station blev designet af Richard MacCormac fra MJP Architects. Den ligger på en lille grund og perronerne er nedenunder den Victorianske fjerntogsviadukt mellem Waterloo East og London Bridge Stationer. Grunden medførte signifikante tekniske og arkitektoniske besværligheder, der blev løst ved at anlægge to forhaller på forskellige niveauer. De to perroner har perronafskærmning og er forbundet i hver ende til den lave forhal, der er en simpel tunnel mellem perronerne, som er oplyst af "fyrtårne" i glas og stål i hver ende, og er beklædt med vægpaneler i rustfrit stål, bevidst efterladt upoleret. Trapper fører op til en sektion med højt gulv i tunnelens central område, hvorfra smalle rør-agtige rulletrappeskakte går sidevejs (mod syd) til den højere liggende forhal. Den øvre forhal er stations omdrejningspunkt. Det er et 16 m højt rum med glastag, der får dagslys langt ind i stationen. Den er beklædt med en spektakulær 40 m lang glasvæg, der består af 660 specielt udskårne stykker af blåt glas, der var designet af kunstneren Alexander Beleschenko. Væggen er en af forlængelsens mest hyldede arkitektoniske genstand, og har vundet kritikeres respekt og et antal priser. Stationens arkitekt, Richard MacCormac, sagde designet af denne og den nedre forhal var inspireret af værker af den preussiske arkitect Karl Friedrich Schinkel. En ende af den øvre forhal har forbindelse til Waterloo East Station og den anden ende til stationens beskedne lave indgangsbygning, der er udtænkt som grundlag for et fremtidigt kommercielt byggeri. Galleri Nærliggende seværdigheder Globe Theatre Young Vic-teatret Old Vic-teatret Tate Modern Referencer
Southwark (London Underground)

Southwark ist eine unterirdische Station der London Underground im Stadtbezirk London Borough of Southwark. Sie liegt in der Travelcard-Tarifzone 1, an der Kreuzung von Blackfriars Road und The Cut. Im Jahr 2014 nutzten 14,15 Millionen Fahrgäste diese von der Jubilee Line bediente Station. Es besteht eine direkte Verbindung zum Bahnhof Waterloo East. Sehenswürdigkeiten in der Nähe sind das Globe Theatre und das Tate Modern. Das historische Zentrum von Southwark liegt nicht hier, sondern weiter südöstlich bei der Station Borough. Die Eröffnung der Station erfolgte am 24. September 1999. Im Gegensatz zu den meisten anderen Stationen an der östlichen Verlängerung der Jubilee Line in Richtung Docklands und Stratford war hier nicht genügend Platz vorhanden, um in großem Stil architektonische Maßstäbe zu setzen. Das vom Architekturbüro MacCormac Jamieson Prichard entworfene Eingangsgebäude ist eher flach; in Zukunft soll es zu einem Bürogebäude aufgestockt werden. Darüber hinaus musste die Station unter und um einem viktorianischen Eisenbahnviadukt gebaut werden. Dies erforderte den Bau von zwei Hallen auf verschiedenen Ebenen. Die an der Oberfläche gelegene erste Halle bildet das Kernstück der Station. Durch das 15,95 Meter hoch gelegene Glasdach fällt Tageslicht, das auch die untere Ebene erhellt. Auf einer Seite befindet sich eine 39,9 Meter lange Glaswand, in der 660 kunstvoll geschliffene blaue Glasstücke eingelassen sind, die vom Künstler Alexander Beleschenko geschaffen wurden. Von dieser Halle aus führen röhrenartige Rolltreppenschächte hinunter zur zweiten Halle auf der Höhe der Bahnsteige. An beiden Enden der Halle befinden sich zwei „Bojen“ aus Glas und Stahl. Die Wände bestehen aus rostfreiem Stahl, die absichtlich nicht auf Hochglanz poliert wurden. Gemäß dem verantwortlichen Architekten Richard MacCormac soll das Design auf Entwürfe von Karl Friedrich Schinkel zurückgehen, einem der bedeutendsten preußischen Architekten des 19. Jahrhunderts. Wie in den im Jahr 1999 eröffneten Tunnelstationen der Jubilee Line-Verlängerung sind auch die Bahnsteige in Southwark durch Bahnsteigtüren von den Gleisen getrennt. Weblinks Einzelnachweise
Southwark (métro de Londres)

Southwark est une station de la Jubilee line du métro de Londres, en zone 1. Elle est située sur la Blackfriars Road, à Bankside, sur le territoire du borough londonien de Southwark. Situation sur le réseau Histoire Services aux voyageurs Accès et accueil Desserte Intermodalité Projets À proximité Blackfriars Bridge Millennium Bridge Tate Modern Notes et références Voir aussi Articles connexes Métro de Londres (London Underground) Transport for London Liste des stations du métro de Londres Liste des stations fermées du métro de Londres Jubilee line Liens externes (en) « Southwark Underground Station », sur Transport for London. Portail du métro Portail de Londres
Southwark metróállomás

A Southwark a londoni metró egyik állomása az 1-es zónában, a Jubilee line érinti. Története Az állomást 1999. november 20-án adták át a Jubilee line részeként. Forgalom Átszállási kapcsolatok Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Southwark tube station című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források "Az állomás a TfL honlapján". TfL. Hozzáférés: 2017. augusztus 3..
Southwark (stacja metra)

Southwark – podziemna stacja metra w Londynie, położona w dzielnicy Southwark. Jest jedną z najmłodszych stacji w całej sieci – została zbudowana w ramach projektu przedłużenia Jubilee Line i otwarta 20 listopada 1999. Projektantami byli architekci z pracowni MacCormac Jamieson Pritchard. Cechą wyróżniającą obiektu jest podziemna ściana z niebieskiego szkła, licząca 40 metrów długości. Autorem tej instalacji jest Alexander Beleschenko. Obecnie ze stacji korzysta ok. 8,52 mln pasażerów rocznie. Należy do pierwszej strefy biletowej. Przypisy
Саутуарк (станция метро)

Саутуарк (англ. Southwark tube station) — станция закрытого типа Юбилейной линии лондонского метро, расположенная под перекрёстком улиц Блэкфрайарс Роад (англ. Blackfriars Road) и Кат (англ. The Cut). Находится в первой тарифной зоне между станциями Ватерлоо и Лондон-бридж. Открыта 20 ноября 1999 года в рамках продления Юбилейной линии. Станция находится западнее исторического боро Саутуарк, который обслуживается станциями «Боро» и «Лондон-бридж». Вход на станцию находится напротив заброшенной железнодорожной станции «Блэкфрайарс Роад» (англ. Blackfriars Road). Первоначальный план продления Юбилейной линии не предусматривал строительства новой станции между станциями под вокзалом Ватерлоо и Лондонским мостом. Станция «Саутуарк» была добавлена после лоббирования местного совета и фактически расположена рядом с границей района с Ламбетом на Джоан-стрит. Несмотря на то, что станция находится недалеко от Ватерлоо она не имеет шаговой доступности с достопримечательностями района Бэнксайд, которые могла бы обслуживать, к тому же пересадка на железную дорогу находится на одноимённой станции под лондонским Восточным вокзалом Ватерлоо. Пассажиропоток в целом соответствует таковому на других второстепенных станциях центральных линий лондонского метрополитена. Тем не менее, он вдвое превышает трафик близлежащей станции «Боро» и примерно в три раза больше, чем на «Ламбет Норт». Иллюстрации Примечания
Саутерк (станція метро)

Саутерк (англ. Southwark) — станція лінії Джубилі Лондонського метро, розташована у районі лондонського боро Саутерк під рогом Блекфрайерс-роуд та Зе-Кат, між станціями Ватерлоо та Лондон-брідж. Станція розташована у 1-й тарифній зоні. Пасажирообіг на 2017 рік — 16.71 млн осіб Станція була відкрита 20 листопада 1999 року. як частина розширення лінії Джубилі. Через дорогу від входу в станцію — закритий вокзал залізничної станції Блекфрайерс-роуд. Пересадки Автобуси оператора London Buses маршруту: 45, 63, 388 та нічних маршрутів N63, N89 Існує пряме сполучення з вокзалом станції Ватерлоо-Іст Примітки
Александра Стейдиъм

Александра Стейдиъм (на английски: Alexandra Stadium, произношение Алигзандра Стейдиъм) е мултифункционален стадион в Крю, Англия. Предишното му име е Грести Роуд (Gresty Road), наречен на името на улицата, на която се намира. Най-често се използва за провеждане на футболни мачове и е седалище на местния футболен клуб Крю Александра. Стадионът е построен през 1906 г., но е претърпял сериозен ремонт пред 1990-те години. Има капацитет от 10 153 места. Външни препратки The Alexandra Stadium Архив на оригинала от 2005-05-07 в Wayback Machine. Crewe Alexandra FC 53.087419, -2.435747
Alexandra Stadium

Das Alexandra Stadium (auch bekannt als Gresty Road, durch Sponsoringvertrag offiziell Mornflake Stadium) ist ein Fußballstadion in der englischen Stadt Crewe, Cheshire, Vereinigtes Königreich. Es ist die Spielstätte des Fußballvereins Crewe Alexandra. Die Anlage wurde 1898 eröffnet und bietet 10.153 Sitzplätze. Geschichte Den größten Zuschauerandrang erlebte das Alexandra Stadium am 30. Januar 1960, als 20.000 Zuschauer zur Partie der vierten Hauptrunde im FA Cup 1959/60 gegen Tottenham Hotspur anwesend waren. Bis zu Beginn der Spielzeit 1999/2000 bestand das Stadion fast ausschließlich aus Stehplätzen und wurde daraufhin für mehrere Millionen Pfund modernisiert. Zwischen 2006 und 2009 besuchten durchschnittlich etwa 5500 Zuschauer die Heimspiele von Crewe Alexandra. 2007 verkaufte der Verein die Namensrechte einer Tribüne an eine lokale Firma. Im Juni 2021 wurde der langjährige Trikotsponsor Mornflake, Hersteller von Frühstücksflocken, bis zur Saison 2023/24 auch Namensgeber des Stadions. Es trägt den Namen Mornflake Stadium. Im Dezember 2023 verlängerten die Partner die Vereinbarung. Über die Dauer wurden keine Angaben gemacht. Mit dem alten Vertrag soll Crewe Alexandra 500.000 £ pro Jahr erhalten haben. Weblinks The Alexandra Stadium (Memento vom 27. September 2012 im Internet Archive) (englisch) footballgroundguide.com: Crewe Alexandra – Alexandra Stadium (englisch) Einzelnachweise
Gresty Road

Gresty Road également connu comme Alexandra Stadium est un stade de football localisé à Crewe, dans le Cheshire en Angleterre. C'est le stade qui accueille les rencontres à domicile du Crewe Alexandra FC. Histoire Le stade a été mis en service en 1906 en remplacement d'un autre stade sur la même rue qui devait faire place à une nouvelle voie ferrée, le club de Crewe Alexandra y dispute ses matchs à domicile. Le record d'affluence, dans le stade entièrement équipé de places assises, date du 12 mars 2002 lors de la visite de Manchester City avec 10 092 spectateurs. En 2021, le sponsor principal de l'équipe de Crewe donne également son nom au stade, Mornflake Stadium Notes et références Liens externes Ressource relative au sport : StadiumDB Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’Angleterre
Gresty Road

Het Alexandra Stadium, ook wel bekend als Gresty Road, is een stadion in de Engelse plaats Crewe. Het stadion biedt plaats aan 10.118 toeschouwers. De vaste bespeler van het stadion is de voetbalclub Crewe Alexandra. Op zondag 31 mei 2015 was het stadion het decor van de vriendschappelijke interland tussen Noord-Ierland en Qatar (1-1). Tribunes
Alexandra Stadium

The Alexandra Stadium (inaczej Gresty Road, The Crest lub The Station) – stadion piłkarski, położony w Crewe (Anglia). Został on zbudowany w 1906 roku. Na co dzień gra tutaj Crewe Alexandra. Stadion ten ma wymiary 100 x 66 jardy i może pomieścić 10 118 osób. Linki zewnętrzne Alexandra Stadium na oficjalnej stronie klubu (ang.)
Грести Роуд

Александра Стэдиум (англ. Alexandra Stadium; также часто Грести Роуд (англ. Gresty Road), реже The Crest, The Stainton) — футбольный стадион в Кру, графство Чешир, Англия вместимостью 10 153 человека. Домашний стадион команды Кру Александра. История Клуб Кру изначально играл на Alexandra Recreation Ground (мультиспортивной площадке), находящейся на Грести Роуд и расположенной к северу от текущего местоположения. В 1906 году освободилось место для строительства новых железнодорожных линий, и был построен стадион. После пожара, новая Главная трибуна была построена на южной стороне в 1932 году; на ней 30 января 1960 года был установлен рекорд посещаемости в 20 000 человек на матче Кубка Англии против Тоттенхэма. В 1984 году на стадионе прошёл первый полуфинал Евро-1984 среди женщин между женскими сборными Англии и Дании. В 1990-е годы стадион был реконструирован, трибуны стали окружать поле со всех четырёх сторон. 31 мая 2015 года на стадионе состоялся первый международный товарищеский матч между сборными Северной Ирландии и Катара. Трибуны The Air Products Stand (ранее Рейлтрек Стенд (Railtrack Stand) до изменения спонсорства) — построена до сезона 1999—2000 годов на сумму 5,2 млн £. Трибуна вмещает 6809 зрителей, также там находятся служебные помещения клуба. The Mark Price Stand (также Gresty Road End), вмещает 982 зрителей и четыре места для зрителей с ограниченными возможностями. The Wulvern Housing Stand (также Railway End), вмещает 682 зрителей. The Whitby Morrison Ice Cream Vans Stand (изначально Popular Side), вмещает 1680 зрителей. Примечания
St John the Evangelist, Great Stanmore

St. John the Evangelist Church, Great Stanmore is an Anglican church located in Great Stanmore (now simply Stanmore), in Harrow, Greater London, England. The name has been held by two churches: a red-brick church dating to 1632, now abandoned and in ruins, and its replacement, a stone church dating to 1850, which remains in use. Both buildings are separately Grade II* listed. History The original Stanmore church, located on Old Church Lane, was consecrated in the name of St. Mary. It remained the village church until 1632, when it was replaced. It was later taken down, although some faint images that were assumed to show its tower are known from landscapes of the area. As of the late twentieth century, a single tomb survived in the back garden of a local house. The 1632 church, located nearer to what had become the village centre, was paid for by merchant Sir John Wolstenholme and consecrated by William Laud, then Bishop of London. It is in red brick. With growing population and changing artistic tastes, a third church building was constructed in 1850. The 1632 church was then partially demolished and became a ruin. The present church is built of Kentish rag and Bath stone, and was designed in an Early Decorated Gothic style by the Surrey architect Henry Clutton. It was built by the Lambeth builder George Myers. The church of Saint Mary the Virgin in Ewell had just been completed by Clutton and formed a prototype for St John's. The new church cost £7,855; £1,000 of which had been donated by its rector, Douglas Gordon. Gordon was the son of George Hamilton-Gordon, the Earl of Aberdeen, who became Prime Minister two years later; his lordship had also donated £2,000 and would ultimately be buried at the church. It was consecrated on 16 July 1850 by the Bishop of Salisbury, Edward Denison. The land on which the church stands was donated by Colonel Hamilton Tovey Tennent. The foundation stone for the new church was laid by the Earl of Aberdeen in the presence of Queen Adelaide, the widow of King William IV. The former queen was living at Bentley Priory at the time, and this was her last public appearance. Queen Adelaide donated the font to the church and the east window was later dedicated to her memory. Burials at the church include the Earl of Aberdeen in a family vault, and writer W. S. Gilbert and his wife Lucy Agnes. References Bibliography Scott, Peter G. (Ed.) (2000) The Parish Church of Saint John the Evangelist, Hartest Productions. External links Official website
Pembroke Lodge

Pembroke Lodge è una magione in stile georgiano che si erge a Richmond Park, uno dei Parchi Reali della città di Londra. Si trova in una superficie collinare dalla quale si hanno splendide viste della valle del Tamigi. Copre undici acri. Fu costruita nel 1754, inizialmente pensata come umile abitazione. Fu poi allargata con l'aggiunta di quattro stanze principali. Nel 1787 l'edificio fu rilevato, per concessione di Giorgio III d'Inghilterra dalla Contessa di Pembroke, che la ampliò notevolmente e le diede la struttura attuale a cavallo tra il 1788 ed il 1796. Nel 1847, la regina Vittoria d'Inghilterra cedette Pembroke Lodge a Lord John Russell, poi importante Primo Ministro e nonno di Bertrand Russell, che ospitò nella sua abitazione molti personaggi di rilievo dell'epoca come Charles Dickens, Lord Alfred Tennyson, William Makepeace Thackeray e persino Giuseppe Garibaldi. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pembroke Lodge Collegamenti esterni Sito ufficiale, su pembroke-lodge.co.uk.
Catedral de Salisbury

La catedral de Salisbury es troba a la localitat anglesa de Salisbury, al comtat de Wiltshire, Anglaterra. La catedral destaca per l'excel·lènt arquitectura, característica del gòtic anglès antic, del qual és l'expressió més acabada i més pura. Arquitectura Hom afirma que el primer mestre d'obres de la catedral va ser Nicholas of Ely, si bé el títol d'arquitecte i creador de l'edificació s'atribueixen a Elias of Derham, que havia treballat en nombroses obres a la ciutat. En la construcció es van emprar calcària gris plata de Chilmark i marbre de Purbeck. El transsepte oest i la nau són impressionants per les seves dimensions. A l'interior, poden veure's magnífiques estàtues jacents, entre les quals destaca la de Guillerm Largaespasa, mort el 1226, el reliquiari de sant Osmond (mort el 1099) i el rellotge més antic en funcionament d'Anglaterra (vers 1386). A la capella de la Trinitat, la vidriera blava dedicada als Prisoners of Conscience (1980) és obra de Gabriel Loire, mestre vidrier originari de Chartres. Des de la teulada, s'observa una bonica vista sobre Old Sarum. El magnífic claustre, començat el 1263, és d'estil gòtic decorat. Conserva un fris que representa escenes de l'Antic Testament (restaurat en el segle xix) a la sala capitular i una de les quatre còpies originals de la Carta Magna del rei Joan al primer pis. Història La construcció va començar el 20 d'abril de 1220, durant el regnat d'Enric III, en traslladar-se el bisbat des d'Old Sarum essent bisbe Richard Poore. El nou edifici va ser advocat a la Verge Maria. El 1258 es van completar la nau, el creuer i el cor. L'espectacular façana oest es va acabar el 1265. El 1320, es va acabar de construir la torre i l'agulla. Amb una alçària de 123 m, l'agulla de la catedral de Salisbury és la més alta de tot Anglaterra. Tanmateix, l'agulla que havia de donar grandesa a la catedral es va convertir en un autèntic problema. Junt amb la torre, va afegir 6.500 tones al pes de l'edifici. Al llarg dels anys, s'han anat afegint diferents mitjans de subjecció per evitar que l'abadia s'esfondri per l'excés de pes, tal com va ocórrer amb l'abadia de Malmesmury. El 1790, l'arquitecte James Wyatt va realitzar alguns canvis significatius, i controvertits, a la catedral. Aquests canvis incloïen la substitució del cor originari, nombroses obres en el seu interior i la demolició de la torre de la campana que s'alçava una altura de 100 m a la zona nord-oest de l'edifici principal. Es diu que només el va fer enderrocar per poder vendre els materials per tal de sufragar les obres. Galeria d'imatges Referències