Ботанічний сад Кембриджського університету

Ботанічний сад Кембриджського університету — це ботанічний сад, розташований у Кембриджі, Англія, пов'язаний з кафедрою рослинництва (раніше Ботанічна школа) Кембриджського університету. Сад займає площу 16 гектарів (40 акрів). Ділянка майже повністю розташована на рівній поверхні, має наукову цінність, також високо цінується ентузіастами садівництва. Тут зібрана колекція із понад 8000 видів рослин з усього світу. Сад був створений для Кембриджського університету в 1831 році професором Джоном Стівенсом Генслоу (наставником Чарлза Дарвіна) і відкритий для громадськості у 1846 році. Історія Сад Вокера Після кількох невдалих спроб у XVI, XVII та на початку XVIII століть, Університетський ботанічний сад нарешті був заснований у Кембриджі у період між 1760 і 1763 роками. Він розташовувався не на місці сучасного саду, а в центрі міста — на приблизно 5 акрах землі, яку тоді займав «The Mansion House» старого августинського монастиря, а нині університетські будівлі. Саме доктор Річард Вокер з Триніті-коледжу, за порадою Філіпа Міллера з Аптекарського саду Челсі придбав цю власність за £1 600 і передав її Університету для використання ботанічним садом. Протягом кількох років сад був відомий як Вокерівський ботанічний сад, і в сучасному саду існує Вокерівське товариство, назване на честь його засновника. Сад Вокера був спроєктований і розвинений тодішнім професором ботаніки Томасом Мартином. Цей невеликий сад був задуманий як типовий ренесансний аптекарський сад, натхненний Челсійським аптекарським садом у Лондоні. У ньому вирощували трав’янисті рослини, що використовувалися для навчання студентів-медиків університету. Було збудовано оранжереї та лекційну залу для професора, і викладання ботаніки в Кембриджі, яке тоді перебувало у занепаді, на певний час отримало значний імпульс. Однак це покращення тривало недовго. Мартин залишив посаду у 1798 році й відвідував Кембридж лише зрідка, аж до своєї смерті в 1825 році. Близько 1790 року Джеймс Донн був призначений куратором, і в 1796 році він опублікував перше видання Hortus Cantabrigiensis — списку рослин саду, який досяг 13-го видання у 1845 році, вже після смерті Донна. Ботанічний сад У 1825 році Джон Стівенс Генслоу, викладач Чарлза Дарвіна в Кембриджі, змінив Мартина на посаді професора ботаніки й невдовзі усвідомив, що для ботанічного саду потрібна більша ділянка, розташована далі від центру міста. У 1831 році університет придбав нинішню територію площею близько 40 акрів на південь від міста, вздовж Trumpington Road, а у 1846 році було висаджено перше дерево. Первісно планувалося облаштувати під ботанічний сад усі 40 акрів, але, ймовірно, бракувало коштів, тож фактично було засаджено лише 20 акрів, а решту здали в оренду садівничим товариствам. Планування нового саду здійснював професор Генслоу за участі молодого Кардейла Бабінгтона. Земля була рівнинною й на перший погляд малопридатною для саду, проте планування виконали з великою майстерністю: старий гравійний кар’єр використали для створення озера з високим насипом, що спускався до води. Дерева й чагарники висаджували відповідно до їхньої ботанічної послідовності, у 1860-х роках було збудовано комплекс оранжерей, а приблизно в той самий час створено й рокарій — один із найперших у країні. Сад також давно відомий своїми численними цінними екземплярами рідкісних дерев. До 1870-х років основні елементи саду були сформовані, і він був готовий відіграти свою роль у великому розширенні ботанічного викладання та досліджень, що мало відбутися в Кембриджі. На початку XX століття значна частина піонерських досліджень Вільяма Бетсона, Чарлза Чемберлена Герста та Едіт Ребекки Сондерс у галузі генетики рослин проводилася саме в саду. Пізніше його використовували для досліджень із фізіології рослин Фредерік Блекман та Джордж Едвард Бріґґс, а також для вивчення фітопатології Фредерік Том Брукс та інші науковці. 25 липня 2019 року в саду було зафіксовано новий на той час температурний рекорд Великої Британії (пізніше перевершений у 2022 році) — 38,7 °C (101,7 °F), що перевищило попередній рекорд у 38,5 °C (101,3 °F), встановлений у Фейвешемі 10 серпня 2003 року. У період між 1954 роком і лютим 2022 року в Ботанічному саду росло «дерево Ісаака Ньютона». Це була яблуня сорту Flower of Kent, вирощена з живця того самого дерева, з якого, за словами Ньютона, впало яблуко, що надихнуло його на формулювання теорії гравітації. Дерево було повалене під час шторму «Юніс» 19 лютого 2022 року.. Дослідження Кафедру ботаніки в Кембриджському університеті було засновано 1724 року для Річарда Бредлі (1724–1732). Станом на 2016 рік посаду завідувача кафедри обіймали п’ятнадцять ботаніків, серед яких Джон Мартін (1733–1762), Джон Стівенс Генслоу (1825–1861) та Гаррі Маршалл Ворд (1895–1906). У 1991 році Ботанічну школу було перейменовано на Кафедру рослинництва. Сучасну будівлю кафедри рослинництва на кампусі Даунінг було зведено 1904 року, під час перебування Ворда на посаді, коли основними напрямами досліджень були морфологія, систематика, патологія та фізіологія. Серед морфологів того періоду були Агнес Арбер, Джон Корнер та Кеннет Роберт Спорн, чий філогенетичний підхід значно випереджав фундаментальні праці Віллі Генніга. У 1921 році університет призначив Гамфрі Гілберт-Картера першим науковим директором ботанічного саду, поєднавши цю посаду з кураторством гербарію. Він також опублікував перший путівник садом. Серед інших директорів саду були Джон Гілмор (1951–1973) та Макс Волтерс (1973–1983), який у 1981 році видав історію саду. Чинною директоркою є Беверлі Гловер (2013–) . Нещодавно збудована Лабораторія Sainsbury Кембриджського університету (SLCU), розташована на території саду, є висококооперативним і міждисциплінарним науково-дослідним інститутом. Зосереджуючись на регуляторних системах, що лежать в основі росту й розвитку рослин, лабораторія використовує найсучасніші наукові ресурси та прогностичні обчислювальні моделі для глибшого розуміння динамічних, самоорганізованих властивостей рослин. Її фінансування забезпечив Девід Сейнсбері, канцлер університету, а відкрила лабораторію Єлизавета II у квітні 2011 року. У будівлі також розміщено університетський гербарій, перенесений сюди у 2011 році. Куратори та директори ботанічного саду Наведені нижче особи були кураторами, а з 1921 року — директорами ботанічного саду. Особливості саду Див. також Список ботанічних садів Ботанічний сад Оксфордського університету Примітки Бібліографія Посилання Офіційний сайт