NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kathedrale von Shrewsbury

Die Kathedrale von Shrewsbury (Cathedral Church of Our Lady Help of Christians and St. Peter of Alcantara) in der mittelenglischen Stadt Shrewsbury ist die Bischofskirche des römisch-katholischen Bistums Shrewsbury. Sie wurde ab 1853 nach einer Entwurfszeichnung von Augustus Welby Northmore Pugin († 1852) unter Leitung von dessen Sohn Edward Welby Pugin erbaut und 1856 durch Kardinal Wiseman geweiht. Geschichte Die ca. 75.000 Einwohner zählende Stadt Shrewsbury wurde bei der Wiederherstellung der katholischen Hierarchie in England und Wales im Jahr 1850 Bischofssitz. Die Finanzkraft der überwiegend aus irischen Zuwanderern bestehenden katholischen Gemeinschaft reichte, trotz der als Initiatoren und Stifter maßgeblich beteiligten Earls of Shrewsbury, für die ursprünglich geplante repräsentative Kathedrale mit hohem Turm nicht aus. Architektur Die realisierte Kirche im neugotischen Stil ist eine dreischiffige, fünfjochige Basilika mit eingezogenem, rechteckigem Chor. Über der Portalfassade befindet sich ein Dachreiter mit dem Geläut. Ausstattung Von den zahlreichen Maßwerkfenstern sind die großflächigen in der Portal- und der Altarwand die bemerkenswertesten; die Glasbilder, großteils von Margaret Rope, zeigen Szenen aus der Heilsgeschichte und englische Märtyrer. Der Hochaltar hat ein figurenreiches Sandstein-Retabel. Im Chorbogen steht eine Kreuzigungsgruppe. Die Wände sind seit der letzten Neugestaltung von 1984 weiß getüncht, die Kanten sind farbig gefasst. Orgel Die Orgel wurde im Jahr 1975 von der Orgelbaufirma N. P. Mander erbaut. In dem Instrument wurden zwei Register aus der Orgel der St. Paul’s Kathedrale eingebaut. Das Instrument hat Register auf zwei Manualen und Pedal. Die Spiel- und Registertrakturen sind elektro-pneumatisch. Koppeln: II/I, I/P, II/P Einzelnachweise Weblinks About the Cathedral (Netzpräsenz der Kathedrale) Welcome (Netzpräsenz der Diözese) Eintrag auf British Listed Buildings
Catedral de Nuestra Señora Auxiliadora y San Pedro de Alcántara (Shrewsbury)

La catedral de Nuestra Señora Auxiliadora y San Pedro de Alcántara​ (en inglés: Cathedral Church of Our Lady Help of Christians and Saint Peter of Alcantara) comúnmente conocida como la catedral de Shrewsbury,​ es una catedral católica en Shrewsbury,​ Inglaterra en el Reino Unido. Es la sede episcopal de la diócesis de Shrewsbury, que cubre los condados históricos de Shropshire y Cheshire. La construcción de la catedral fue encargada originalmente por John Talbot, 16.º conde de Shrewsbury, y el arquitecto previsto fue Augustus Pugin, pero los dos hombres murieron en 1852 antes de que el trabajo comenzara. El sobrino que lo sucedió, el 17.º conde, Bertram Talbot, ofreció financiar la construcción de la catedral en la que se basa la nueva diócesis de Shrewsbury. El diseño de la catedral fue tomado por Edward Pugin (el hijo de Augustus). En 1856 la catedral fue terminada e inaugurada por el cardenal Wiseman. El 30 de octubre de 1956, una misa se realizó en la catedral para conmemorar su centenario. Véase también Iglesia católica San Pedro de Alcántara Referencias
Cathédrale de Shrewsbury

La cathédrale de Shrewsbury (de son nom complet : cathédrale Notre-Dame-Auxiliatrice-Secours-des-chrétiens-et-de-Saint-Pierre d'Alcántara) est une cathédrale catholique romaine située à Shrewsbury, en Angleterre. Sous le patronage de N.-D. Secours-des-chrétiens et de Pierre d'Alcántara, elle est le siège du diocèse de Shrewsbury, qui couvre les comtés de Shropshire et de Cheshire, et des parties de Grand Manchester, Merseyside et Derbyshire. Histoire Augustus Welby Pugin conçut la cathédrale, achevée en 1856. Il avait prévu un grand bâtiment avec un clocher assez élevé, mais ces modèles n'ont pas pu être réalisés en raison de la faiblesse des fondations du site. Le clocher a été abandonné et le bâtiment réduit, entraînant son développement tel qu'il est aujourd'hui. Le comte de Shrewsbury, Bertram Arthur Talbot (en), a financé la construction mais il est mort trois mois avant la fin des travaux. En 1984, la cathédrale a été réordonnée, ce qui l'a remise en conformité avec la liturgie. La pierre locale de Grinshill a été utilisée pour le nouvel autel que l'évêque Joseph Gray a consacré en 1985. Architecture et décoration L'église, réalisée dans le style néo-gothique, possède trois nefs et cinq travées avec un chœur rectangulaire encastré. Au-dessus de la façade du portail se trouve une flèche avec un carillon. Parmi les nombreuses fenêtres à tracerie, les plus remarquables sont celles de grande taille du mur du portail et de l'autel ; les vitraux, en grande partie de Margaret Agnes Rope (en), représentent des scènes de l'histoire du salut et des martyrs anglais. Le maître-autel possède un retable en grès riche en figures. Dans l'arc du chœur se trouve un groupe de Crucifixion. Depuis le dernier réaménagement de 1984, les murs ont été blanchis à la chaux et les bords colorés. Source (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Shrewsbury Cathedral » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Diocèse de Shrewsbury Liste des évêques catholiques de Shrewsbury Liste des cathédrales de Grande-Bretagne Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : National Heritage List for England Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Angleterre Portail du catholicisme Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Katedra Matki Bożej Wspomożenia Wiernych i św. Piotra z Alkantry w Shrewsbury

Katedra w Shrewsbury (ang. Cathedral Church of Our Lady Help of Christians and Saint Peter of Alcantara) – katedra rzymskokatolicka w Shrewsbury. Główna świątynia diecezji Shrewsbury. Mieści się przy Town Walls. Budowa świątyni zakończyła się w 1856, konsekrowana w 1856. Projektantem świątyni był Edward Welby Pugin. Reprezentuje styl neogotycki. Nie posiada wieży. Bibliografia Strona katedry
Шрусберийский собор

Шрусберийский собор, полное название — Собор Пресвятой Девы Марии Помощницы Христиан и Святого Петра из Алькантры (англ. The Cathedral Church of Our Lady Help of Christians and Saint Peter of Alcantara) — католический собор епархии Шрусбери. Находится в городе Шрусбери, графство Шропшир, Англия. Включён в список культурного наследия II* степени. Вмещает 300 человек. История Изначало строительство собора было инициировано Джоном Толботом, 16-м графом Шрусбери, а предполагаемым архитектором был Огастес Уэлби Нортмор Пьюджин; они оба умерли в 1852 году до того, как работы успели начать. Бертрам Толбот, 17-й граф Шрусбери, и племянник предыдущего предложил профинансировать строительство собора для новой епархии Шрусбери. За проект собора отвечал Эдвард Уэлби Пьюджин (сын Огастеса). Первоначально планировалось возвести собор большего размера с высоким шпилем, однако через два года после начала постройки очень близко к фундаменту здания был обнаружен пласт песка, поэтому от шпиля пришлось отказаться, а здание уменьшить в размере. Граф Шрусбери согласился покрыть расходы на строительство небольшой церкви (4 000 фунтов стерлингов), но умер за три месяца до завершения работ. В 1856 году собор, посвящённый святой Марии и Петру из Алькантры, был завершён и открыт кардиналом Уайзмэном. 30 октября 1956 года в соборе была отслужена месса в честь его столетия. Мессу отслужили архиепископ Бирмингема Фрэнсис Гримшоу, епископ Шрусбери Джон Мерфи, епископ Плимута Сирил Рестио, епископ Ноттингема Эдвард Эллис, епископ Клифтона Джон Руддерхем и епископ Меневии Джон Петит. В 1984 году собор был перестроен в соответствие с требованиями Второго Ватиканского собора. Местный гринсхиллский камень был использован для нового алтаря, который в 1985 году был освящён епископом Джозефом Греем. В 2019 году епископ Марк Дэвис принял решение восстановить интерьер собора в первоначальном виде. Примечания Ссылки Официальный сайт (англ.)
Giuseppe Zanotti

Giuseppe Zanotti (* 17. April 1957 in San Mauro Pascoli) ist ein italienischer Modemacher, der für seine skulpturalen, juwelenbesetzten Absätze, Luxus-Turnschuhe, Handtaschen, Schmuck und Leder-Konfektionsware bekannt ist. Biografie Zanotti wurde in San Mauro Pascoli geboren, eine Stadt mit Tradition in der Schuhherstellung. 1981 erwarb er die Schuhfabrik Vicini, eine kleine Werkstatt in San Mauro Pascoli mit 15 Mitarbeitern. Die erste Kollektion wurde 1994 in New York präsentiert. In der Folge wuchs das Unternehmen auf bald über 300 Beschäftigte. 2002 eröffnete Giuseppe Zanotti seine erste Boutique in Mailand. Es folgten Eröffnungen in New York, Paris, London, Moskau, Dubai, Stockholm und San Francisco. Schuhe Er ist bekannt für seine flachen, mit Juwelen verzierten Sandalen oder seine High Heels mit hohen, dünnen Absätzen bis 17 cm. Seine Schuhe werden daher häufig als „Schmuckschuhe“ beschrieben. U. a. entwarf er Schuhe für Pierre Balmain, Proenza Schouler, Thakoon Panichgul, Christopher Kane, Delfina Delettrez Fendi und Vera Wang. Weblinks Webseite von Giuseppe Zanotti Einzelnachweise
Giuseppe Zanotti

Giuseppe Zanotti (San Mauro Pascoli, 17 aprile 1957) è uno stilista italiano, specializzato nella creazione di calzature di lusso. Biografia Giuseppe Zanotti nasce a San Mauro Pascoli, una cittadina ubicata tra Cesena e Rimini, nota per la sua tradizione calzaturiera. I genitori hanno una gelateria ma nei primi anni ottanta lui preferisce lavorare come DJ frequentando ambienti eclettici e d'avanguardia della riviera romagnola. È in questi anni che ha inizio la sua carriera nella moda, incominciando a collaborare con piccoli artigiani come designer free-lance e, poco dopo, arrivando a lavorare per alcune delle più importanti case di moda. Nei primi anni novanta acquisisce il calzaturificio Vicini, un piccolo laboratorio di San Mauro Pascoli composto da 15 persone. La prima collezione viene presentata nel 1994 a New York, seguita dalla crescita dell'azienda che arriva a contare di lì a poco oltre 300 dipendenti. Nel 2002 Giuseppe Zanotti apre la sua prima boutique a Milano. Seguono aperture a New York, Parigi, Londra, Mosca, Dubai, Stoccolma, San Francisco fino a raggiungere nel 2018 più di cento punti vendita monomarca nel mondo. Ha disegnato scarpe per marchi come Pierre Balmain, Proenza Schouler, Thakoon Panichgul, Christopher Kane, Delfina Delettrez e Vera Wang. Le sue calzature dal design particolare (con gioielli usati come decorazioni) sono calzate da Madonna, Beyoncé, Jennifer Lopez, Penélope Cruz, Charlize Theron. Nel 2010 la sua prima collezione di gioielli,, nel 2012 si allarga al mondo maschile producendo scarpe di ispirazione hip-hop,, nel 2014 cede il 30% dell'azienda a L Catterton, fondo di private equity partecipato dal colosso francese LVMH con l'obiettivo di crescere: nel 2008 l'azienda fatturava 78 milioni, nel 2016 il doppio. Anche i dipendenti sono più che raddoppiati: 760 nel 2017. Riconoscimenti È stato nominato Designer of the Year tre volte (2000, 2007, 2009) da Fairchild e ha vinto il Marie Claire Prix d'Excellence de la Mode per la migliore collezione di calzature nel 2010. Note Altri progetti Wikiquote contiene citazioni di o su Giuseppe Zanotti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Giuseppe Zanotti Collegamenti esterni Sito ufficiale, su giuseppezanottidesign.com.
Ravenglass (římské lázně)

Římské lázně Ravenglass (také známé pod názvem Walls Castle) je zřícenina starověkých římských lázní ve vesnici Ravenglass v hrabství Cumbria na severozápadě Anglie. Lázně Lázně leží na severovýchod od římské pevnosti a námořní základny zvané Glannoventa, která byla postavena v 2. století. Zdi se i v moderní době stále tyčí do výšky 4 metrů, lze na nich vidět části okenních otvorů a stopy původního povrchu, který tvořil matně červený a bílý cement. Je zde možné zkoumat strukturu římského zdiva a používané stavební materiály. Popis budovy Zachoval se západní konec budovy, která byla zhruba 12 metrů široká a přibližně 27 metrů dlouhá (viz plánek). Skládala se z několika místností uspořádaných po dvou po délce budovy. Vchod a šatna (převlékárna, apodyterium) obsahují výklenky, původně snad zamýšlené pro sochy. Způsob využití jiných místností není známý, ale lázně jistě poskytovaly koupele ve vodě studené, teplé i horké. Vnější podpěry; hypokaust Na severní a jižní zdi jsou vnější podpěry, které pravděpodobně nesly váhu klenuté střechy. Vykopávky v lázních proběhly v roce 1881. Tehdy byly odkryty zbytky systému topení s hypokaustem, ale od té doby se zdivo znovu dostalo pod úroveň okolní země. Zásobování lázní vodou a jejich využívání Existují důkazy o tom, že do lázní byla přiváděna voda z nějakého místa s větší nadmořskou výškou na východ od pevnosti. Jelikož se lázně nacházejí mimo samotnou pevnost, lze předpokládat, že sloužily jak vojsku, tak civilní komunitě. Nicméně před rokem 2013, kdy se s vykopávkami začalo, bylo o civilní osadě (vicus) v lokalitě Ravenglass známo jen málo. Nejbližší římské vojenské lázně se nacházejí v pevnosti Hardknott, která se rovněž nachází v hrabství Cumbria. Současný stav Relativně dobrý stav lázní pravděpodobně vyplývá z faktu, že dům si ve středověku přizpůsobili pro bydlení. Že jde o budovu původem římskou, se zjistilo v 19. století a zpočátku byla pokládána za vilu; že jsou to lázně, bylo určeno až v 20. století. O tuto chráněnou starověkou památku pečuje organizace Anglické dědictví. Římská pevnost Glannoventa Opevnění výše zmíněné pevnosti původně tvořilo dřevo a drny, ale ty už během 1. poloviny 3. století vystřídala kamenná zeď. V pevnosti zřejmě pobývala posádka nepřetržitě od roku 130 až do konce 4. století. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ravenglass Roman Bath House na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ravenglass na Wikimedia Commons English Heritage site Ravenglass Roman Bath House at cambridgemilitaryhistory.com
Romeins badhuis van Ravenglass

Het Romeins badhuis van Ravenglass is een geruïneerd Romeins badhuis in Ravenglass, een plaats in het Engelse Lake District. Lokaal wordt het Walls Castle genoemd omdat men tot in de 20e eeuw dacht dat het hier om een middeleeuws kasteel ging. Het is een restant van een castrum (fort) en een marinehaven die lang Glannoventa werd genoemd alhoewel de meeste historici Glannoventa nu situeren in Ambleside en deze site vereenzelvigen met het Romeinse Tunnocelum. Ze baseren zich daarvoor op een vermelding van deze versterking in de Notitia dignitatum. De muren die overeind staan zijn 4 meter hoog. Zij zijn de restanten van een gebouw van 27 bij 12 meter. De toegang en het apodyterium zijn voorzien van nissen, waarschijnlijk om beelden op te stellen. Het gebruik van de andere kamers is onbekend. Zeker aanwezig waren een heet bad, een aantal warme kamers en een koud plonsbad. Tijdens opgravingen in 1881 werd het hypocaustum blootgelegd en later opnieuw afgedekt. Het fort Het fort werd tijdens opgravingen tussen 1976 en 1978 gelokaliseerd. Het lag aan de overzijde van Walls Drive, ingeklemd tussen de huidige spoorlijn en de rivier Esk. De zee ligt nu een achthonderdtal meter verder naar het westen. De aarden wal van de noordoostelijke zijde van de versterking is nog te onderscheiden. Rond 130 na Christus betrok men hier dit fort. Het verving een kleine versterking die tien jaar ouder was. De tweede constructie bestond uit graszoden en hout. Bij het begin van de derde eeuw trok men een stenen omheining op. De Romeinen bezetten deze plek ononderbroken tot het einde van de vierde eeuw. Er zijn aanwijzingen dat het Cohors I Aelia Dacorum ten tijde van keizer Hadrianus in Ravenglass was gestationeerd; in de vierde eeuw maakte het Cohors I Morinorum hier de dienst uit. Galerij
Walls Castle

Walls Castle är ett slott i Storbritannien. Det ligger i grevskapet Cumbria och riksdelen England, i den centrala delen av landet, 400 km nordväst om huvudstaden London. Walls Castle ligger 17 meter över havet. Terrängen runt Walls Castle är platt åt nordväst, men åt sydost är den kuperad. Havet är nära Walls Castle åt sydväst. Närmaste större samhälle är Egremont, 16,4 km nordväst om Walls Castle. Trakten runt Walls Castle består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor
Willis Building, London

The Willis Building is a commercial skyscraper at 51 Lime Street in the City of London. Designed by Norman Foster and developed by British Land, it stands opposite the Lloyd's building and rises to 125 metres (410 ft), with a tiered, stepped profile. The building was completed in 2008. Most of the office accommodation was pre-let to the insurance broker Willis Group (now Willis Towers Watson). The building provides around 50,107 m2 (539,347 sq ft) gross floor area, of which approximately 475,000 square feet (44,129 m2) was let to Willis. History The Willis Building was constructed between 2004 and 2008 under the management of Mace and represented a significant addition to the City of London skyline at the time, becoming its fourth-tallest building after Tower 42, 30 St Mary Axe and CityPoint. The core was topped out in July 2006 and the steelwork completed in September that year. Cladding began in July 2006 and the structure was externally completed by June 2007. It was internally fitted out and officially opened in April 2008. The building was the first in a wave of new tall towers for London's primary financial district. Others included 22 Bishopsgate, the Leadenhall Building and the Heron Tower. History The Willis Building was constructed between 2004 and 2008 under construction management by Mace, following British Land’s appointment of Mace in June 2004. The core topped out in July 2006, after which the superstructure progressed rapidly. At completion in May 2008, the building was the fourth-tallest in the City of London, after Tower 42, 30 St Mary Axe and CityPoint. The building has an all-steel superstructure with William Hare as steelwork contractor. Gallery See also List of tallest buildings and structures in London 20 Fenchurch Street The Scalpel St. Helen's Willis Tower References External links Official website Timelapse video of the building's construction from March 2005 – May 2007 Construction details on the curtain wall façades Building.co.uk article Archived 15 December 2008 at the Wayback Machine Project description – Climaveneta Official website
Willis Building

El Willis Building es un rascacielos situado en Londres, Reino Unido, llamado en honor a su principal ocupante, la agencia de seguros Willis. Está situado en el 51 de Lime Street, en la City de Londres. El Willis Building fue diseñado por el arquitecto Norman Foster y promovido por British Land. Está situado frente al Edificio Lloyd's y tiene 125 metros de altura, con 26 plantas. El rascacielos tiene un diseño con "escalones," que pretendía parecer la concha de un crustáceo. Los retranqueos están a 97 m y 68 m. En total, contiene 44 100 m² de oficinas, la mayoría de los cuales fueron prealquilados a Willis, empresa de gestión de riesgos y seguros. Historia El Willis Building fue construido entre 2004 y 2008 bajo la dirección de Mace.​ El Willis Building fue una adición importante al skyline de la City de Londres, convirtiéndose en su cuarto edificio más alto después de la Tower 42, 30 St. Mary Axe y CityPoint. El núcleo fue coronado en julio de 2006 y la estructura de acero se completó en septiembre. El acristalamiento comenzó en julio de 2006 y el edificio se completó exteriormente en junio de 2007. Se acondicionó internamente y abrió oficialmente en abril de 2008. El edificio fue el primero de una ola de nuevos rascacielos planeados para el distrito financiero de Londres. Algunos otros son la Bishopsgate Tower (también conocida como The Pinnacle), el Leadenhall Building (apodado el "rallador de queso"), y la Heron Tower. Véase también Willis Tower Anexo:Rascacielos en Londres Anexo:Rascacielos del Reino Unido Referencias «The Willis Building». Emporis. Consultado el 31 de mayo de 2013. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Willis Building. Página web oficial Vídeo timelapse de la construcción del edificio desde marzo de 2005 hasta mayo de 2007 Detalles de la construcción de las fachadas de muro cortina Artículo en Building.co.uk Archivado el 15 de diciembre de 2008 en Wayback Machine. Imágenes del exterior e interior del edificio Descripción del proyecto en la página web oficial de Climaveneta
Willis Building

Le Willis Building est un gratte-ciel de bureaux situé dans le quartier d'affaires de La City, à Londres. L'adresse du bâtiment est 51, Lime Street. Le bâtiment a été conçu par l'architecte Norman Foster et a été construit par British Land entre 2004 et 2007. Il est haut de 125 m et comporte 26 étages, pour une superficie totale de 44 000 m2 de bureaux. C'est le 4e plus haut bâtiment de La City après la Tower 42, le 30 St Mary Axe et CityPoint. Annexes Articles connexes Liste de gratte-ciels européens Liens externes (en) Site officiel Ressources relatives à l'architecture : The Skyscraper Center Structurae Portail des gratte-ciel Portail de Londres
Willis Building

Il Willis Building è un grattacielo di Londra che prende il nome dal principale inquilino dell'edificio, Willis Group. Si trova su Lime Street nel distretto finanziario della City of London. L'edificio è stato progettato da Norman Foster e sviluppato da British Land. Si trova di fronte all'edificio del Lloyd's ed è alto 125 metri con 26 piani. Presenta un design "a gradini", che era destinato a somigliare al guscio di un crostaceo. In totale, ci sono 44.128,9 m² di spazio per uffici. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Willis Building Collegamenti esterni Sito ufficiale, su willis.com. (EN) Willis Building, su Structurae. (EN) Willis Building, su Skyscraper Center.
Willis Building

Willis Building – wieżowiec w Londynie (Anglia), znajdujący się przy 51 Lime Street, w dzielnicy finansowej City of London. Został zaprojektowany przez brytyjskiego architekta Normana Fostera. Ma 125 metrów wysokości i 26 kondygnacji. Został otwarty w 2008 roku. Projekt budynku, przypominający muszlę skorupiaka, składa się z trzech dopasowanych, zagiętych części o strukturze stopniowej. Najniższy stopień ma wysokość 68 metrów, kolejny 97 metrów, a najwyższy 125 metrów. Budowany w latach 2004-2008 Willis Building, był znaczącym dodatkiem do panoramy Londynu, stając się jego czwartym co do wysokości budynkiem po Tower 42, 30 St Mary Axe i CityPoint. Rdzeń został ukończony w lipcu 2006 roku, a konstrukcja stalowa we wrześniu. Zewnętrzna część budynku została ukończona w czerwcu 2007 roku. Budynek został wyposażony, a następnie oficjalnie otwarty w kwietniu 2008 roku. Masa budynku wynosi około 65 000 ton, a fundamenty sięgają 38 metrów w głąb ziemi. Nad konstrukcją pracowało łącznie 30 000 pracowników. Willis Building był pierwszym na fali planowania i konstrukcji nowych wieżowców w City of London. Pozostałe to: Bishopsgate Tower, 122 Leadenhall Street, Heron Tower, 100 Bishopsgate, 20 Fenchurch Street, Broadgate Tower i Shard London Bridge. W 2008 roku budynek otrzymał nagrodę od organizacji Council on Tall Buildings and Urban Habitat w kategorii "Best Tall Building in Europe". Galeria Zobacz też Lista najwyższych budynków w Londynie Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona Film poklatkowy przedstawiający budowę Willis Building