Реформ-клуб

«Реформ-клуб» — це приватний клуб, що належить його членам і ними ж контролюється. Він розташований на південній стороні Пелл-Мелл у центрі Лондона, Англія. Як і всі справжні лондонські джентльменські клуби, протягом десятиліть він мав виключно чоловіче членство. Але був одним із перших повністю чоловічих клубів, який змінив свої правила, включивши до них допуск жінок на рівних умовах у 1981 році. З моменту свого заснування у 1836 році «Реформ-клуб» був традиційним клубом для тих, хто відданий прогресивним політичним ідеям, а його членство спочатку складалося з радикалів та вігів . Однак він більше не пов'язаний з жодною конкретною політичною партією і тепер виконує суто соціальну функцію. Наразі Реформ-клуб користується широкими взаємовідносинами з подібними клубами по всьому світу. Він залучає значну кількість іноземних членів, таких як дипломати, акредитовані при суді Сент-Джеймса . З нинішніх близько 2700 членів близько 500 є «членами з-за кордону», а понад 400 – жінками. Історія 19 століття Клуб був заснований Едвардом Еллісом, членом парламенту від Ковентрі та Вігської партії, чиї статки походили від Компанії Гудзонової затоки. Його діяльність була присвячена забезпеченню прийняття Закону про реформу 1832 року. Клуб провів своє перше засідання в будинку № 104 на Пелл-Мелл 5 травня 1836 року. Цей новий клуб для членів обох палат парламенту мав стати форумом для радикальних ідей, які представляв Перший законопроект про реформу: його метою було сприяти «соціальним стосункам реформаторів Сполученого Королівства». Будівлю Реформ-клубу спроектував відомий архітектор сер Чарльз Баррі , а будівельники замовили його будівництво компанії Grissell & Peto . Новий клуб був побудований у розкішному стилі, дизайн якого базувався на Палаццо Фарнезе в Римі, а його салон, зокрема, вважається найкращим з усіх лондонських клубів. Клуб офіційно відкрили 1 березня 1841 року. Серед зручностей була бібліотека, яка завдяки значним пожертвам членів клубу зросла до понад 85 000 книг. 20 століття Після Другої світової війни та через занепад старої Ліберальної партії, клуб дедалі більше залучав своїх членів з числа державних службовців. Клуб продовжував залучати широкий список запрошених доповідачів, включаючи урядових міністрів Ніка Клегга та Терезу Мей (2011), архієпископа Джона Сентаму (2012) та посла Лю Сяоміна (2013). Літературні об'єднання Окрім того, що клуб мав багатьох видатних членів з літературного світу, включаючи Вільяма Мейкпіса Теккерея та Арнольда Беннета, «Реформ клуб» відіграв певну роль у деяких важливих подіях, таких як ворожнеча між другом і літературним виконавцем Оскара Уайльда Роббі Россом та колишнім коханцем Уайльда, лордом Альфредом Дугласом. У 1913 році, дізнавшись, що лорд Альфред зняв квартиру в тому ж будинку, що й він сам, з метою крадіжки його паперів, Росс знайшов притулок у клубі, звідки написав Едмунду Госсе, що відчуває себе зобов'язаним повернутися до своїх кімнат «зі зброєю». Гарольд Оуен, брат Вілфреда Оуена, відвідав Зігфріда Сассуна в Реформ клубі після смерті Вілфреда. Сассун написав вірш під назвою «Рядки, написані в Реформ клубі, який був надрукований для членів на Різдво 1920 року.[11] Поява в популярній культурі та літературі Книги «Реформ клуб» з'являється в романі Ентоні Троллопа 1867 року «Фінеас Фінн». Цей однойменний головний герой стає членом клубу та там знайомиться з ліберальними членами Палати громад, які домовляються про його обрання до ірландського парламентського округу. Книга є одним із політичних романів серії «Паллісер». Політичні події, які вона описує, є художньо викладеною розповіддю про підготовку до Другого закону про реформу, прийнятого в 1867 році, який фактично поширив виборче право на робітничий клас. Клуб згадується в романі Жуля Верна «Навколо світу за вісімдесят днів», опублікованому в 1872 році, як роман у 1873 році. Головний герой, Філеас Фогг, є членом Реформ-клубу. Він вирушає в навколосвітню подорож на парі зі своїми колегами-членами, починаючи та закінчуючи в клубі. Реформ-клуб використовувався як місце зустрічі оперативників MI6 у частині 3, розділі 1, с. 83-й с. шпигунського роману Грема Гріна «Людський фактор» (1978, Avon Books, ISBN 0-380-41491-0). «Реформ клуб» та його знаменитий шеф-кухар вікторіанської епохи Алексіс Сойєр відіграють ключові ролі в детективному романі М. Дж. Картера «Бенкет диявола» (2016, Fig Tree, ISBN 978-0-241-14636-1). Клуб згадується в четвертому розділі сьомого роману Роберта Ґелбрейта про Корморана Страйка «Могила, що біжить». У філіппінському романі «Революція: 80 днів» (2022) також згадується Клуб «Реформ» як афілійована особа його головного героя, британського джентльмена Річарда Гейза. Фільми та телебачення Комік і письменник-мандрівник Майкл Пелін розпочав і завершив свою телевізійну подорож навколо світу за 80 днів у Реформ Клубі, слідуючи за своїм вигаданим попередником. Пеліну не дозволили увійти до будівлі, щоб завершити свою подорож, як він і мав намір, тому його поїздка закінчилася на сходах зовні. Пізніше Пейлін пояснив, що йому відмовили у вході не тому, що він не носив краватку, а тому, що клуб стверджував, що вона «заважатиме членам». Видавець вікторіанської епохи Норман Ворн зображений під час відвідування Реформ-клубу у фільмі 2006 року «Міс Поттер». Клуб використовувався як місце зйомок у низці інших фільмів, зокрема у сцені фехтування у фільмі про Джеймса Бонда 2002 року «Помри, не зараз», «Меморандум Квіллера» (1966), «Людина, яка переслідувала себе» (1970), «О щасливчик!» Ліндсі Андерсон (1973), «Месники» (1998), «Ніколас Ніклбі» (2002), «1408» (2007), «Квант милосердя» (2008), «Шерлок Холмс» (2009), «Паддінгтон» (2014) та «Доказ» Крістофера Нолана (2020). Клуб використовувався Крісом Ван Дузеном у телесеріалі «Бріджертон» як місце зйомок. Фотосесія У «Реформ-клубі» проходила фотосесія за участю Паули Єйтс для літнього випуску журналу «Penthouse» за 1979 рік. Подкасти В архівах «Магнуса» в «Реформ-клуба» згадується можливе місце розташування бібліотеки Юргена Ляйтнера, де були таємні підземні тунелі.