NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església d'Anglaterra

L'Església d'Anglaterra és l'església principal cristiana a Anglaterra. Es tracta de l'església establerta per la llei, de la qual el cap formal és el monarca anglès (actualment, Carles III). És l'església mare de la Comunió Anglicana. L'«Església d'Anglaterra» es creu ser tant catòlica com reformada: Catòlica, ja que es veu com una part de l'Església universal de Jesucrist en ininterrompuda continuïtat amb l'Església apostòlica primitiva. Això s'expressa en el seu èmfasi en els ensenyaments dels Pares de l'Església, formalitzat en els credos dels Apòstols, Nicea i d'Atanasi. Reformada, ja que ha estat modelada pels principis doctrinals de la Reforma protestant del segle xvi, en particular en els «Trenta-nou articles» i el Llibre d'oració comú. Hi ha altres esglésies protestants a l'Anglaterra, que no formen part de la Comunió Anglicana. Història L'Església d'Anglaterra va ser creada pel rei Enric VIII el 1534. Enric VIII estava casat amb Caterina d'Aragó, però li va demanar al papa l'anul·lació del matrimoni (es diu que hi va haver un error i que Enric i Caterina mai van estar casats). El monarca anglès va anul·lar el matrimoni perquè volia un hereu baró al tron i Caterina no podia donar-li. Amb el rebuig de l'anul·lació, Enric VIII va utilitzar la seva posició com a rei per separar-se de l'Església Catòlica Romana, i establir l'Església d'Anglaterra, de vegades anomenada «Església Anglicana» (o «anglesa»). Referències Enllaços externs La Reforma protestant a Anglaterra: l'Església anglicana
Den engelske kirke

Den engelske kirke (engelsk: Church of England; forkortes CofE) er den officielle kirke i England og modergrenen i Den anglikanske kirke samt grundlæggende medlem i Porvoo-fællesskabet. Kirkens overhoved er den britiske monark, mens ærkebiskoppen af Canterbury (p.t. Justin Welby) er den gejstlige leder. Den engelske kirke anser sig for at være både reformeret (men ikke protestantisk) og katolsk (men ikke romersk-katolsk): Reformeret i den grad den har været påvirket af Reformationens principper og at den ikke anerkender pavelig autoritet; og katolsk for så vidt den regner sig som den ubrudte videreføring af den tidlige apostoliske og senere middelalderske kirke. Den engelske kirke har en lovgivende forsamling kaldet Generalsynoden. Principielle lovgivninger må imidlertid gå gennem det britiske parlament. Kirken har også sin egen dømmende magt, de eklesiastiske domstole, der er en del af det britiske retssystem. Den engelske kirke strækker sig udover England til Isle of Man og Kanaløerne. Stifter Den engelske kirke har 44 stifter (dioceses). Der er to stifter, hvor overhovedet har titlen ærkebiskop: York og Canterbury. Disse omtales officielt som stifter og ikke ærkestifter (archdioceses); den gamle betegnelse bruges mest af historiske årsager, samt på grund af overhovedets titel. I tabellen nedenfor angives hvornår stifterne blev hhv. oprettet og reformeret (ophørte med at være romersk-katolske stifter). En streg i kolonnen Reformeret angiver at stiftet blev oprettet efter reformationen. På grund af genindsættelsen af katolske biskopper under Maria Tudor er der i enkelte tilfælde opgivet to årstal for reformationen. Se også Church of Scotland Act 1921 - om Den Skotske Kirkes status Eksterne kilder og henvisninger Officiel hjemmeside Arkiveret 31. december 2007 hos Wayback Machine
Anglikanska cerkev

Anglikánska Cérkev je naziv za skupnost protestantskih krščanskih Cerkva povezanih z Angleško Cerkvijo. Večina teh Cerkva je vključenih v Anglikansko skupnost in so v polnem občestvu tudi z Utrechtsko zvezo Starokatoliških Cerkva. Za začetek Anglikanske Cerkve šteje trenutek, ko se je angleški kralj Henrik VIII. sprl s papežem Klemenom VII., ki ni hotel razveljaviti Henrikove zakonske zveze s Katarino Aragonsko. Henrik VIII. se je kljub papeževemu neodobravanju drugič poročil (z Anno Boleyn) in dosegel, da je angleški parlament leta 1534 izdal »Zakon o premoči« in ga imenoval za vrhovnega poglavarja Angleške Cerkve. Poleg tega je k odločitvi ustanovitve anglikanske cerkve pripomoglo dejstvo, da je angleški narod sočustvoval z Martinom Lutrom in se ni strinjal z odločitvijo katoliške cerkve, da ga zatre. Angleška Cerkev samo sebe šteje za katoliško in reformirano Cerkev, sicer pa se na splošno uvršča med protestantske Cerkve. Pozneje se je anglikanizem širil še v druge dežele - nastale so anglikanske Cerkve na Irskem, Škotskem, v ZDA, pozneje pa še v Indiji, Pakistanu in v drugih angleških kolonijah. Anglikanska skupnost vsebuje vse tiste anglikanske Cerkve, ki so v polnem občestvu z Angleško Cerkvijo. Za voditelja Anglikanske skupnosti šteje Canterburyjski nadškof (med vsemi anglikanskimi škofi mu pripada naslov prvi med enakimi - primus inter pares). Anglikanska skupnost danes šteje okoli 77 milijonov članov in velja za tretjo največjo krščansko skupnost (za Katoliško Cerkvijo in skupnostjo Pravoslavnih Cerkva). Anglikanska Cerkev je urejena podobno kot Rimskokatoliška Cerkev, pa tudi glavne verske resnice in tradicije so enake, saj do odcepitve ni prišlo zaradi verskih razlogov. Anglikanska Cerkev ima hierarhično škofovsko ureditev in se sklicuje na veljavno apostolsko nasledstvo. Velik poudarek daje molitvi in bogoslužju, ljudski jezik so začeli uporabljati v bogoslužju že dosti prej kot Rimskokatoliška Cerkev. Pri usklajevanju nekaterih vprašanj, po katerih se različne anglikanske Cerkve med seboj ločijo, so prišli do naslednjih štirih temeljev, ki povezujejo anglikance tudi s katoliki in pravoslavci: Sveto pismo stare in nove zaveze Apostolska veroizpoved in nicejsko-carigrajska veroizpoved Zakramenti, zlasti krst in evharistija Škofovska služba Večje razlike (glede na Rimskokatoliško Cerkev): Anglikanska Cerkev od duhovnikov ne zahteva celibata. Anglikanska Cerkev je leta 1992 sprejela sklep, da tudi ženske lahko postanejo duhovnice. Glej tudi Reformacija
Berry Pomeroy Castle

Berry Pomeroy Castle er en Tudorherregård opført inden for murene af en tidligere borg ved landsbyen Berry Pomeroy i det sydlige Devon i England. Den blev opført i 1400-tallet af Pomeroy-familien, som havde ejet stedet siden 1000-tallet. I 1547 var familien i økonomiske vanskeligheder og solgte deres jord til Edward Seymour, 1st Duke of Somerset. Bortset fra en kort periode, hvor de mistede den til kronen efter Edwards henrettelse, har borgen været i Seymour-familiens eje. Den blev dog forladt i slutningen af 1600-tallet, da den fjerde baron flyttede til Wiltshire. Efter at have ligget i ruiner i omkring 100 år blev den et berømt eksempel på en billedskøn ruin, og den blev turistattraktion. Det er den fortsat, og det skulle spøge på stedet, hvad der har øget dens popularitet. Mellem 1980 og 1996 er der foretaget omfattende arkæologiske udgravninger, der klarlagde meget af borgens historie, og forkastede tidligere tiders antagelser om dens alder og årsagen til forfaldet. Se også Liste over borge og slotte i England Referencer Litteratur Brown, Stewart (1997). Berry Pomeroy Castle (guidebook). English Heritage. ISBN 1-85074-671-0. Brown, Stewart (1998). "Berry Pomeroy Castle". Devon Archaeological Society Proceedings. 54: 1-201. ISSN 0305-5795. Coxe, Anthony D. Hippisley (1973). Haunted Britain. New York, US: McGraw-Hill Book Company. Francis-Cheung, Theresa (2006). "Berry Pomeroy Castle". The Element Encyclopedia of the Psychic World. Harper Element. Gill, M.; et al. (1998). "Appendix 13. The Wall Painting—Stylistic Analysis and Date". Devon Archaeological Society Proceedings. 54: 317-24. ISSN 0305-5795. Manco, Jean (1998). "Appendix 1. The History of Berry Pomeroy Castle". Devon Archaeological Society Proceedings. 54: 203-217. ISSN 0305-5795. Mortimer, T. C. & A. E. (c. 1940). Berry Pomeroy Castle: An Historical and Descriptive Sketch. Totnes: Mortimer Bros. Sanders, I. J. (1960). English Baronies. Oxford. Somers Cocks, J. V. (1977). Devon Topographical Prints 1660–1870. A Catalogue and Guide. Exeter: Devon Library Services. ISBN 0-86114-001-X. Eksterne henvisninger
Berry Pomeroy Castle

Berry Pomeroy Castle är ett slott i Storbritannien. Det ligger i grevskapet Devon och riksdelen England, i den södra delen av landet, 270 km väster om huvudstaden London. Berry Pomeroy Castle ligger 73 meter över havet. Terrängen runt Berry Pomeroy Castle är huvudsakligen platt, men söderut är den kuperad. Närmaste större samhälle är Torquay, 8,8 km öster om Berry Pomeroy Castle. Trakten runt Berry Pomeroy Castle består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Berry Pomeroy Castle.
Romford Cemetery

Romford Cemetery is a cemetery in the southwest of the town of Romford in London, United Kingdom. It is owned by Havering London Borough Council. History Romford Burial Board was established in 1869 to provide a new cemetery to replace the existing one that had become full. Land was purchased in 1870 and Crow Lane Cemetery was opened for burials on 27 October 1871. It had previously formed part Nuthatches Farm. 8.5 acres (3.4 ha) were initially purchased, of which only about 5.5 acres (2.2 ha) were laid out as cemetery. Part of the cemetery was consecrated by the Bishop of Rochester on 24 October 1871. Graves John Basil Poel The cemetery contains the war graves of 118 identified Commonwealth service personnel of the First and Second World Wars. References
Jaderná elektrárna Winfrith

Jaderná elektrárna Winfrith byla jaderná elektrárna v hrabství Dorset v jihozápadní Anglii ve Spojeném království. Toto zařízení sloužilo zejména k testování různých koncepcí nových jaderných reaktorů. Historie a technické informace Jaderná elektrárna Winfrith měla jeden varný reaktor moderovaný těžkou vodou (steam-generating heavy water reactor – SGHWR). Jako palivo používal lehce obohacený uran 235. Elektrárna byla vyřazena z provozu v roce 1990. Stručný přehled některých experimentálních reaktorů: DIMPLE (Deuterium Moderated Pile of Low Energy) – postaven 1954 v Harwellu, do Winfrith přesunut 1962. ZENITH Zero Energy High Temperature Reactor) – postaven 1959. NESTOR(Neutron Source Thermal Reactor) – postaven 1961. ZEBRA (Zero Energy Breeder Reactor Assembly) – postaven 1962. HECTOR (Hot Enriched Carbon-moderated Thermal Oscillator Reactor) – postaven 1963. JUNO – postaven 1964, sesterský reaktor k DIMPLE „Dračí reaktor“ (Dragon reactor) – postaven 1964, provozován do 1976. viz externí odkazy Provozovatel: United Kingdom Atomic Energy Authority (UKAEA) → Nuclear Decommissioning Authority (NDA) Design: UKAEA Informace o reaktorech Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jaderná elektrárna Winfrith na Wikimedia Commons proatom.luksoft.cz/jaderneelektrarny/winfrith/ (pozn.: chybně uvádí ještě reaktor AGR)
Kernkraftwerk Winfrith

Das ehemalige Kernkraftwerk Winfrith befindet sich bei Winfrith, Dorset in Großbritannien. Es war von 1968 bis 1990 in Betrieb. Eigentümer und Betreiber des Kernkraftwerks war die United Kingdom Atomic Energy Authority (UKAEA). Reaktor Das Kernkraftwerk Winfrith bestand aus einem leichtwassergekühlten und schwerwassermoderierten Reaktor vom Typ SGHWR (Steam Generating Heavy Water Reactor) mit einer elektrischen Nettoleistung von 92 MWe und einer Bruttoleistung von 100 MWe. Dieser Kernreaktor war während der Betriebszeit und blieb bis heute der Einzige seines Typs. Bei der Europäischen Kommission wurde er als „großer Leistungsreaktor“ geführt. Inbetriebnahme/Abschaltung Der Baubeginn für das Kernkraftwerk Winfrith war am 1. Mai 1963. Der Reaktor wurde am 1. Dezember 1967 erstmals mit dem Stromnetz synchronisiert und ging am 1. Januar 1968 in den kommerziellen Leistungsbetrieb über. Er lieferte über 22 Jahre lang insgesamt 10.957 Gigawattstunden Strom für das kommerzielle Stromnetz, bis er am 11. September 1990 endgültig abgeschaltet wurde. Stilllegung Seit der Reaktor 1990 abgeschaltet wurde, wurden bereits wichtige Stilllegungsarbeiten durchgeführt. Bis 2017 soll der Reaktor endgültig stillgelegt sein. Seit 2018 wird der Reaktorkern zerlegt, die Arbeiten dauerten 2025 noch an. Bisherige Fortschritte des Rückbaus: Abtransport der Brennelemente und Trockenlegung des Reaktors Abbau der Verwaltungsgebäude Wartung und Pflege der Anlage vor dem endgültigen Abriss Ursprünglich sollten die Stilllegungsarbeiten über 100 Jahre dauern. Inzwischen wurde dieser Plan aber überarbeitet. Daten des Reaktorblocks Das Kernkraftwerk Winfrith hatte einen Block: Siehe auch Liste der Kernkraftwerke Liste der Kernreaktoren in Großbritannien Quellen Weblinks Winfrith SGHWR. In: iaea.org. Abgerufen am 7. Mai 2025 (englisch).
Centrale nucleare di Winfrith

La centrale nucleare di Winfrith è una centrale elettronucleare britannica situata presso la città di Winfrith, nel Dorset, in Inghilterra. L'impianto è composto da un reattore SGHWR da 92MW di potenza netta, chiuso nel 1990. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale nucleare di Winfrith Collegamenti esterni (EN) IAEA - Nuclear Power Reactors in the World, 2018 edition (PDF), su www-pub.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Winfrith SGHWR, su iaea.org.
Berwick Bridge

Die Berwick Bridge, auch Old Bridge genannt, überbrückt den Fluss Tweed in Berwick-upon-Tweed, Northumberland, England. Das gegenwärtige Bauwerk ist eine zwischen 1611 und 1624 errichtete Steinbrücke, die in der englischen Denkmalliste als Grade I geschützt ist. An dem gleichen Ort gab es vier frühere Brücken, von denen zwei durch Hochwasser zerstört wurden (die ursprüngliche Brücke im Jahr 1199 und die dritte Brücke 1294), eine durch einen englischen Angriff im Jahr 1216, während die 1376 gebaute letzte Brücke bestand bis König Jakob I. von England den Bau der gegenwärtigen Brücke befahl. Sie war zu dieser Zeit ein Teil der wichtigsten Straße zwischen Edinburgh und London, und der König (der auch Jakob VI. von Schottland war) musste 1603 auf dem Weg zu seiner Krönung in London die damals marode Holzbrücke überqueren. Die Brücke ist 355 m lang und 5 m breit. Sie besteht hauptsächlich aus Tweedmouth-Sandstein. Sie hat 15 Bögen mit dorisch anmutenden Pfeilervorbauten (obwohl ursprünglich nur 13 geplant waren). James Burell, der Baumeister der Brücke, musste 1621, als die Brücke fast fertig war, gegen Hochwasser kämpfen, was ihre Fertigstellung um mehrere Jahre verzögerte. Das Bauwerk kostete angeblich £ 15.000. Die Brücke verlor ihre Bedeutung für den Straßenverkehr als die Hauptstraße nach Westen verlegt wurde, zunächst zu der 1920 aus Stahlbeton gebauten Royal Tweed Bridge und schließlich in den 1980er Jahren, als eine Ortsumgehung die A1 vollständig um Berwick herumleitete. Die Brücke hat nun eine Einbahnstraße von Osten nach Westen (d. h. von Berwick nach Tweedmouth). Die Einbahnstraßenregelung dürfte endgültig werden und traf kaum auf Widerstand seitens der örtlichen Geschäftsleute; die nun ruhigere Bridge Street eröffnete ihnen sogar die Möglichkeit, die Straße an bestimmten Sonntagen zu schließen und Märkte mit örtlichen Produkten und Waren abzuhalten. Weblinks Berwick Bridge auf SINE Project/Structure Details, einer Datenbank der University of Newcastle upon Tyne Bridges of the River Tweed Berwick-upon-Tweed auf Undiscovered Scotland
Тауър Бридж

Тауър Бридж е подвижен висящ мост в Лондон, Англия, над р. Темза. Разположен е близо до Лондонската кула (Тауър), от която идва името му. Станал е символ-икона на Лондон. Мостът се състои от две кули; които са свързани на горното ниво посредством две хоризонтални пешеходни пътеки, които са проектирани да издържат на хоризонталните сили, упражнявани от висящите секции на моста върху приземните страни на кулите. Вертикалният компонент на силите във висящите секции и вертикалните реакции на двете пешеходни пътеки се носят от двете мощни кули. Опорните точки на сгъването на моста и операционните машини се намират в основата на всяка кула. Настоящия цвят на моста датира от 1977, когато е боядисан в червено, бяло и синьо за сребърния юбилей на кралицата. Първоначално е боядисан в шоколадово кафяв цвят. Тауър Бридж понякога погрешно се нарича Лондонски мост, който е следващият мост нагоре по реката. Най-близката станция на Лондонското метро е Тауър Хил, а най-близката гара на леката железница е Тауър Гейтуей. Мостът е построен в периода 1886 – 1894 г. от пет разлини компании и 432 работници. Стойността на проекта е £1 184 000 (£100 милиона през 2011). Мостът е открит на 30 юни 1894 от принца на Уелс Едуард (бъдещият крал Едуард VII) и съпругата му принцеса Александра. Мостът има 244 м дължина и 65 м височина. Галерия Външни препратки Официален уебсайт
Tower Bridge

Tower Bridge er en bro i London, som fører over floden Themsen. Den blev åbnet i 1894. Broen er en dobbelt klapbro, hvis hejseværk oprindeligt var drevet af dampmaskiner, men nu er elektriske. Broen har et sydtårn og et nordtårn, der er udformet i stil med Tower of London, som ligger lige ved siden af. Den forbinder bydelene Tower Hamlets og Southwark. Da mange har brugt broen til at begå selvmord fra, er der nu afskærmet med glas. I dag er broen kun oppe for skibe omkring 100 gange om året, mens det tidligere var over 1.000 gange. Nu skal der skriftligt anmodes om at få åbnet broen dagen før. Ekstern henvisning Tower Bridge Exhibition (på bl.a. engelsk og tysk)
Tower Bridge

Tower Bridge pokretni je most preko rijeke Temze u Londonu. Ime je dobio po obližnjem Londonskom Toweru. Izgradnja je počela 1886. godine, a most je otvoren 1894. Prelazi Temzu u blizini Londonskog Towera i postao je jedan od ikonskih simbola Londona. Zbog toga se Tower Bridge ponekad poistovećuje s Londonskim mostom, koji se nalazi oko osam kilometara uzvodno. Tower Bridge jedan je od pet londonskih mostova koji su sada u vlasništvu i održavanju Bridge House Estates, nezavisne dobrotvorne organizacije srednjovjekovnog porijekla koju nadgleda Korporacija grada Londona. On je jedini od tih pet mostova koji ne povezuje grad London direktno s obalom četvrti Southwark, jer na sjevernoj strani izlazi na Tower Hamlets. Most se sastoji od dvije mostovne kule povezane na gornjoj razini s dvije horizontalne pješačke staze, dizajnirane da izdrže horizontalne sile zatezanja koje vrše dijelovi mosta na kopnenim stranama kula. Vertikalne komponente sila u presjecima i vertikalne reakcije dvije pješačke staze nose dvije robusne kule. Okretni zglobovi i upravljački strojevi smješteni su u osnovi svake kule. Prije njegove obnove tijekom 2010-ih, shema boja mosta datirala je iz 1977. godine, kada je bio obojen crveno, bijelo i plavo za Srebrni jubilej kraljice Elizabete II. Njegove boje su kasnije vraćene u plavu i bijelu. Godine 1876. Korporacija Londona (eng. Corporation of London) — nositelj izvršne vlasti tog dijela Londona odlučuje objaviti javni natječaj za dizajn novog mosta. Glavni problem izgradnje mosta na lokaciji nizvodno od Londonskog mosta bio je da nije bilo moguće izgraditi konvencionalan most,jer bi se time zatvorio pristup većim brodovima u londonsku luku. Jedino rješenje bila je izgradnja pokretnog mosta. Konačan izbor dizajna mosta nije učinjen sve do 1884. Pobjednički dizajn je napravio Horace Jones. Most koji je Jones dizajnirao bio je pokretni most ukupne dužine 244 m s dvije kule, svaka visoka 65 m. Udaljenost između kula je 61 m i taj središnji dio sastoji se iz dva pokretna segmenta od kojih se svaki podiže prema gore do kuta od 83°. Kako bi se ubrzalo podizanje mosta za svaki od dva segmenta povezan je protuuteg. Mehanizam za podizanje je hidrauličan. Po otvaranju, sustav je pod pritiskom održavala voda iz šest rezervoara za koje su zauzvrat, pritisak radili parni strojevi. Mehanizam je i dalje hidrauličan ali su vodu i parne strojeve 1976. godine zamijenili hidraulično ulje i električni motori. Mostu je potrebna 1 minuta, da bi se u potpunosti podigao. Iznad osnovne platforme između dvije kule postoji i viseća platforma za pješake, koja je zamišljena uštedjeti vrijeme kako pješaci ne bi morali čekati spuštanje mosta. Izvori Galerija
Tower Bridge

A Tower Bridge (vagy Tower híd) közúti híd a Temze fölött, London északi és déli felét köti össze. Neogótikus tornyai és a köztük található felnyitható hídszakasz tette különlegessé, napjainkra London szimbólumává vált. Története A 19. század végén szükségessé vált Londonban egy újabb közlekedési kapcsolat létesítése a Temze felett, mely a megépült hidaknál keletebbre, a tengerhez közelebb helyezkedik el. London számára a tengeri kapcsolat azonban a városon belülinél is fontosabb volt, így a parlament előírta, hogy a hídnak biztosítania kell a legnagyobb tengeri hajók áthaladásának lehetőségét is. Ez az előírás vezetett a felnyitható középső nyíláshoz, ahol a középső nyílást egy kétszárnyú billenőhíd alkotja. Nevét a közelben található londoni Towerről kapta, megjelenését is hozzá kellett igazítani, így jöttek létre a ma is látható stílusú tornyok. Építését 1886-ban kezdték el és 1894-ben fejezték be. 1894-ben döntöttek Párizsban az ókori olimpiai játékok felújításáról és az újkori olimpiák történetében London az egyetlen város, amely 1908 és 1948 után 2012-ben harmadszor is otthont adhat a világ legrangosabb sporteseményének, s ennek során már a Tower hídra is felkerült az öt földrész egységét jelképező ötkarikás szimbólum. Szerkezete A középső felnyitható nyílás billenthető szárnyait, pályaszakaszait a tornyok alsó részében elhelyezett hidraulikus gépezet mozgatta. 360 LE teljesítményű gőzgéppel hajtott vízszivattyú hidraulikus akkumulátorokat töltött fel, melyben a mintegy 50 bar nyomást nehéz súlyok tartották fenn. Az akkumulátorokban tárolt nagynyomású víz a híd kinyitásához biztosította a munkahengereken keresztül a gyors működtetést. A berendezést 1976-ban elektromos meghajtású olajhidraulikára cseréltek. A torony acélszerkezetű váza a híd funkcionális követelményein kívül a megjelenését meghatározó külső kőburkolat viselésére is hivatott. A két tornyot a vízszint felett 42-44 méter magasságban egy-egy gyaloghíd is összeköti, amik a teherhordó szerkezeti funkció mellett lehetővé teszik, hogy a gyalogosok akkor is átjuthassanak a hídon, amikor az éppen felnyitott állapotban van. A szélső, nagyobb nyílások rácsos tartóra függesztett pályaszakaszok, korabeli viktoriánus stílusban. A középső nyílást 9 métert meghaladó magasságú hajók számára díjmentesen nyitják fel (ehhez előzetesen legalább 24 órával kell ezt kérelmezni), a nyitások időpontjai nyilvánosan elérhetőek. Panorámaképe Kritikája Megjelenését építése idején és a későbbiekben is sokat kritizálták. A masszív kőburkolatú tornyokat, a függesztő láncokat utánzó sarló alakú rácsos tartót többször próbálták lecseréltetni a kornak megfelelő karcsú, modern anyagokat használó szerkezetre, de ezek a próbálkozások nem jártak sikerrel, és az 1980-as években a hidat végül műemlékké nyilvánították. A Tower Bridge felnyitásától a Londoni Olimpia megnyitásáig, majd zárásáig Jegyzetek Források David J. Brown: Hidak - Háromezer éve harcban a természettel (Kossuth Kiadó 2004) ISBN 963-09-4511-8 További információk Hivatalos honlap (angolul)