NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Elmstone Church

Elmstone Church is an Anglican church in the village of Elmstone in Kent, England. The church dates back to the 13th century, and was designated a Grade II* listed building in 1963. Unusually for churches in the United Kingdom, Elmstone Church does not feature a dedication to any saint. History and architecture The nave and lower chancel are from Norman times and are built out of flint. The chancel contains a north window and the nave contains two south windows; all three have Caen stone heads and sills, as well as jambs made of flint. Early 14th-century remodelling is visible in the Y-tracery of the west window, and in the three-light east window which contains intersecting tracery. There is also evidence of an early 14th-century enlargement, specifically the north aisle and the north-west tower, both being built out of squared knapped flint. The church also boasts square-headed windows with ogee lights. The porch is situated to the south. There is an arcade of three bays typical of the 13th century, with the west bay being shared by the tower. The piers are octagonal, and the arches are double-chamfered. The priest's stall is dated to the 14th century, and the pulpit is of a late 19th-century design by Edward Schroeder Prior, with linenfold panels reminiscent of Charles Voysey. The church is not known to feature a dedication to any known saint, a rare occurrence for Anglican churches in the United Kingdom; the church is thereby titled as "Elmstone Church" for any official purposes. Glass and windows In the east of the chancel is a stained glass window consisting of the Passion of Jesus in 12th-century styled roundels. In the east of the north aisle is stained glass depicting the Resurrection of Jesus. Both windows were produced by William Wailes around 1863. In the west of the nave is stained glass depicting the church's armorial; the date is unknown, however architectural historian John Newman gives a probable date of production around 1840. The north aisle also contains a window by Burlison and Grylls, as well as a window depicting the Nativity by James Powell and Sons. A distorted depiction of 7th-century saints is present on a window in the south wall. The west window contains medieval glass, and the north chancel window contains a medieval roundel depiction of the Lamb of God. Furniture and monuments The church possesses a font that is either 12th or 13th century, set on five shafts. There is a Bethersden marble bowl, being square below with a rounded top; the transition is made through anvil-shaped corner pieces. There are four poppyheads incorporated into the rector's stall. A monument of Robert Jaques (died 1671) is attributable to Joshua Marshall, built in black and white marble into the south side of the chancel. At the top is a frontal bust, with draperies in an antique style. References Bibliography External links A Church Near You - Elmstone Church Historic England - Elmstone Church (Dedication Unknown), Preston
St Margaret's Church, Wolstanton

St Margaret's Church is an Anglican church in Wolstanton, Staffordshire, England, and in the Diocese of Lichfield. The building is Grade II* listed. Description The Domesday Book of 1086 mentions Wolstanton, and records that the village had a priest. Some of the building dates from the medieval period; the tower and octagonal spire, which, unusually, is on the north side, is on medieval foundations. The church is in decorated style. There was rebuilding in 1623; the church was substantially rebuilt in 1860, by Ward and Son, the chancel being designed by Anthony Salvin. Interior The nave has arcades of four bays, and a hammerbeam roof. The chancel screen has wood tracery. There are monuments in the chancel to the Sneyd family, in particular an alabaster chest tomb of the 16th century, in memory of Sir William Sneyd and his wife Anne; their recumbent effigies lie on the tomb. There are wall tablets in memory of other members of the family. Bells There are eight bells; six of them, cast in 1714, were originally in a church in Trentham, and installed at St Margaret's in 1767. Churchyard The grave of Henry Faulds (1843–1930), missionary and developer of fingerprinting, is in the churchyard. The churchyard also contains the grave of Sarah Smith, who died in 1763 aged 21. The inscription alleges that she was murdered by poisoning, and suggests the name of the man responsible. The grave is Grade II listed. References
St Peter & St Paul's Church, Harrington

St Peter & St Paul's Church is an Anglican Church and the parish church of Harrington. History It is a Grade II* listed building and stands on the east side of Church Lane, to the north-east of the village of Harrington. There is no reference to a church or priest in the entry for the parish in the Domesday Book, which was compiled in 1086. This may indicate the absence of a church building at that stage or, alternatively, only the absence of a resident priest. The main structure of the present building was erected in the 14th and 15th centuries. Its tower was built in 1809. The church consists of a nave, north and south aisles, north transept, chancel, south porch and south tower. A detailed description appears on the Historic England website The church displays a tuba stentoro-phonica, or a speaking trumpet, one of only eight in the country. Sir Samuel Morland claimed to have invented these horns, for speaking between ships. The device, also known as "The Harrington Vamping Horn", was demonstrated to Charles II in St James' Park. In 1817, the Earl of Dysart gave to the church a ring of six bells, which were cast in the Whitechapel Bell Foundry. The parish registers survive from 1673 and, apart from those currently in use, are kept at Northamptonshire Record Office. Details of its location and opening times can be found on the Record Office website. Harrington is part of a united Benefice along with Arthingworth, East Farndon, and Oxendon. Each parish retains its own church building. The ecologist Adrian Woodruffe-Peacock was curate here from 1886 to 1890. Notes
Stratford House, Birmingham

Stratford House is a Grade II* listed house in the Highgate area of Birmingham, England. Dating from 1601, it is located near Camp Hill traffic island. It was built by Ambrose and Bridget Rotton whose initials are carved over the porch. There is also an insurance plate on the front. The house was originally located on a 20-acre (8.1 ha) farm owned by Ambrose, who kept sheep, oxen, cows and pigs. In 1840, the Midland Railway opened a goods yard at nearby Camp Hill. In 1926, the company's successor, the London, Midland and Scottish railway purchased the house with a view to demolishing it. There was a public outcry and the house was saved. There were further plans to demolish the house in 1950 as it was in a dilapidated state. However, it was bought in 1954 by Ivon Adams who restored it. During the late 1980s and early 1990s Stratford House provided office accommodation for Network Records, one of the leading UK exponents of techno music. In January 2015 the Birmingham Mail reported that Stratford House was being used as a swingers' club, trading under the name Tudor Lounge. The occupants had signed a ten-year lease in March 2014 and had obtained permission from Birmingham City Council to use the building as a 'private members meeting venue'. Local residents later raised objections. Late on 28 December 2015, the building was damaged by fire. Following acceptance in April 2016 of a detailed planning application the building was extensively refurbished and is, as of 2020, occupied by Age UK Birmingham and Age UK Sandwell (separate local-focused charities from the national Age UK.) In April 2021 Birmingham City Council approved plans for the road at the front of Stratford House to be closed and a Knott garden to be created. References External links Official website https://www.search.birminghamimages.org.uk/Details.aspx?&ResourceID=10255&PageIndex=3&SearchType=2&ThemeID=978
Nantwich Aqueduct

Nantwich Aqueduct is a navigable aqueduct in Acton in Cheshire, England, which carries the Shropshire Union Canal over the Chester to Nantwich road. Designed by Thomas Telford, it dates from around 1826 and is listed at grade II*. History Nantwich Aqueduct was constructed in around 1826, with Thomas Telford as the consulting engineer. Telford designed several aqueducts on the Shropshire Union and other canals using cast iron troughs. The Nantwich example is one of three by Telford with a similar design; the others are at Congleton, also in Cheshire, and Stretton in Staffordshire. Restoration work was carried out in 2015. The project won the restoration and historic environment category of the Canal & River Trust's Living Waterways Awards in 2016. Location and description Nantwich Aqueduct is located at SJ6420352578 in the civil parish of Acton, 0.5 miles south east of the village of Acton, and on the edge of the town of Nantwich. It carries the main line of the Shropshire Union Canal (formerly the Birmingham and Liverpool Junction Canal) over the Chester to Nantwich A534 road. It is listed at grade II*, a grade which recognises "particularly important buildings of more than special interest". The aqueduct has a single cast-iron arch, with a ribbed underside. The arch spans 29 feet 6 inches and has a maximum height above the road of 15 feet 6 inches. The cast-iron water trough is 13 feet wide, and is flanked on each side by 4 feet wide tow paths, which are paved in red brick. On each side of the bridge, at the level of the water trough, there are five square bolted panels. The arch stretches between stone-dressed brick abutments, which feature pilasters. These stand adjacent to curved brick walls with a stone coping, which retain the embankment. The structure is topped on each side by cast-iron balustrades, 3 feet 9 inch high, which continue along the curved embankment walls. See also List of canal aqueducts in the United Kingdom Listed buildings in Acton, Cheshire References
Královské divadlo Drury Lane

Královské divadlo Drury Lane, anglicky Theatre Royal, Drury Lane, je divadlo ve známé londýnské divadelní čtvrti West End. Navzdory svému názvu se nenachází na ulici Drury Lane, ale vchod je v ulici Catherine Street. Bylo založeno již v roce 1663 (pod názvem Theatre Royal in Bridges Street) a prošlo několika přestavbami a požáry (1672, 1809). Dnešní budova byla postavena roku 1812. Je to nejstarší divadelní prostor v Londýně, které je stále v provozu. Dnešním vlastníkem je skladatel Andrew Lloyd Webber. Kapacita je 1993 diváků. Divadlo má tradici dramatu, opery, baletu i pantomimy, ale od druhé světové války je známé především jako divadlo muzikálové. Vystupovali zde nebo zde uváděli svá díla mnozí slavní umělci, jako byli Nell Gwynová, John Dryden, William Wycherley, Colley Cibber, David Garrick, Richard Brinsley Sheridan, Edmund Kean, Ivor Novello, Noël Coward, Richard Rodgers a Oscar Hammerstein II, Alan Jay Lerner a Frederick Loewe. Řada amerických muzikálů zde měla ve 20. století britskou premiéru. Divadlo bylo v roce 1958 zařazeno do seznamu britských památek I. stupně a v roce 2013 prošlo čtyřmilionovou rekonstrukcí, která vrátila veřejné prostory divadla do jejich původního stylu. Divadlo má od svých počátků stále stejný zasedací pořádek a sál je stále jedním z největších v londýnském West Endu. V roce 2012 bylo jedním ze 40 divadel, která byla zahrnuta do dokumentární série společnosti Sky Art Great West End Theatres, kterou uváděl Donald Sinden. S divadlem je spojena řada legend a duchařských pověstí. Údajně se zde objevuje několik duchů, včetně “Muže v šedém”, který je považován za dobré znamení pro herce nebo produkci. Bloudit zde mají též duchové herců Charlese Macklina, Josepha Grimaldi, Dana Lena a skladatela Louis-Antoine Julliena. V roce 1800 se zde pokusil o atentát na krále Jiřího III. James Hadfield. Vystřelil z pistole směrem ke královské lóži, ale minul. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Theatre Royal, Drury Lane na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Královské divadlo Drury Lane na Wikimedia Commons
Drury Lane-teatret

Drury Lane teatret (i dag egentlig Theatre Royal, Drury Lane) er et af de ældste (i flere inkarnationer) og mest prestigiøse teatre i London. Det første teater på stedet åbnede under Jakob 1. af England. I 1662 gav Karl 2. af England tilladelse til, at et nyt teater kunne opføres på stedet (alle teatre blev lukket under Oliver Cromwell's puritanske styre 1649-1660). I 1672 brændte teatret, men allerede i 1674 stod en ny bygning klar, tegnet af arkitekten Christopher Wren. Den nuværende bygning, kendt som Theatre Royal, stammer fra 1812. Teatret er et af Londons største, med plads til et publikum på over 2000. Det bruges i dag primært til store musicalproduktioner som f.eks. Miss Saigon og My Fair Lady. Den store engelske skuespiller David Garrick var direktør for teatret i en længere periode i 1700-tallet, og her opførte han bl.a. størstedelen af Shakespeares værker.
Teatro Drury Lane

El Drury Lane es el teatro más antiguo de los escenarios ingleses que aún sigue abierto y operativo.​ Se llama así por estar situado en Drury Lane, en Covent Garden, Londres. Fue construido a petición de Thomas Killigrew en 1663 bajo el nombre de Theatre Royal de Bridges Street o King’s Playhouse, durante el reinado de Carlos II, en los primeros tiempos de la restauración monárquica.​ Entonces podían verse en él a comediantes de la talla de Nell Gwynne y Charles Hart. El edificio era una estructura de madera de tres niveles, de 34 metros de largo y 18 de ancho, que podía albergar una audiencia de 700 espectadores. Alejado de las grandes avenidas, para acceder al teatro había que hacerlo entre calles estrechas o pasadizos de los edificios circundantes. Fue consumido por el fuego en el gran incendio del 25 de enero de 1672. En 1674 un segundo teatro fue construido en su lugar por el arquitecto Christopher Wren. Desde 1747 hasta 1776 el gran actor shakespeariano David Garrick codirigió su actividad junto a James Lary. ​Pero más de un siglo después, en 1791, fue demolido y en 1794 reconstruido por Henry Holland con la ayuda del artista John Linell con mejoras contra incendios, a pesar de las cuales volvió a quemarse en 1809. De nuevo fue reconstruido en 1812.​ Esta última versión del teatro era gigantesca, con capacidad de albergar 3.600 espectadores. La nueva tecnología lo había facilitado por medio de columnas de hierro que reemplazaban a las voluminosas de madera y sostenían cinco niveles de galerías. El escenario también era grande: 25 metros de largo y 28 de profundidad. Holland comentó que este teatro era más grande que ningún otro de Europa. Y a excepción de las iglesias, era el edificio más alto de Londres. Su popularidad empezó a declinar en los años 1840. En 1847 la dirección se confió al célebre y excéntrico director de orquesta y compositor francés Louis-Antoine Jullien (1812-1860), quien comprometió a Hector Berlioz como director de orquesta. De nuevo volvió a ser popular en la década de 1880 con espectáculos y melodramas diversos, sirviendo de plataforma para las exitosas carreras de Henry Irving y Ellen Terry. El edificio actual es el de 1812. Ha visto desfilar a artistas tan diversos como el actor shakespeariano Edmund Kean, la estrella infantil Clara Fisher, Dan Leno, el grupo cómico Monty Python (que grabó en él un espectáculo) y el compositor Ivor Novello. En la actualidad el teatro pertenece al compositor Andrew Lloyd Webber e interpreta habitualmente comedias musicales populares. Referencias
Drury Lane Theatre

Drury Lane Theatre är en teater vid Drury Lane, West End, London. Här öppnades 1615 en teater, som efter de populära tuppfäktningarna kallades The cockpit. Teatern brändes av pöbeln 1617 men återuppbyggdes och hade under namnet Phœnix en viss betydelse. Den var som alla andra teatrar stängd under protektoratet och revs under Karl II. År 1663 öppnades den nuvarande Drury Lane-teaterns föregångare som Theatre Royal under ledning av Sir Thomas Killigrew som scen för King's Company. Teatern brann 1672, återuppbyggdes på nytt 1674, ombyggdes i praktfull stil 1772 men revs 1791 för att lämna plats för en ny teater, som öppnades 1794 och brann 1809. Ur dess aska reste sig den nuvarande Drury Lane-teatern, ritad av Benjamin Dean Wyatt. Den öppnades 1812, restaurerades 1860 och undergick 1921 en genomgripande modernisering. Drury Lane-teatern var 1682-1695 Londons enda teater, och fram till omkring 1850 var den huvudstadens främsta scen. Bland dess direktörer märks Colley Cibber (1711-1733), David Garrick (1747-1776), Richard Brinsley Sheridan (1776-1788) och John Philip Kemble (1788-1803). Från mitten av 1800-talet förde Drury Lane-teatern en omväxlande tillvaro, tills den 1879 under ledning av Sir Augustus Harris specialiserade sig på kostympjäser och äventyrsdramatik. Källor Svensk uppslagsbok. Malmö 1931.
Королівський театр на Друрі-Лейн

Королівський театр на Друрі-Лейн (англ. Theatre Royal, Drury Lane) — лондонський драматичний театр, розміщений у центрі Лондона, у східній частині Вест-Енду, в районі Ковент-Гарден. До початку ХХ століття він був одним з найзнаменитіших англомовних театрів світу. Головний вхід до театру з вулиці Катерини (Catherine Street), до вулиці Друрі-Лейн театр повернений своїм тилом. За 350 років свого існування театр чотири рази горів, двічі зносився, тричі банкрутував і незліченну кількість разів перебудовувався, але він працює і в наші дні. Історія Перший театр: Королівський театр на Бриджес-стріт. 1663 Перша будівля театру була побудована в 1663 році за наказом Томаса Кіллігру (Thomas Killigrew, 1612—1683), придворного в часи короля Англії Карла II. Його назва пов'язана з тим, що театр оточували чотири вулиці: Друрі-Лейн (зі сходу), Бріджес (із заходу), Грейт-Расел (з півночі) і Літл-Расел (з півдня). Цей триповерховий будинок мав довжину 33 м і ширину 17 м, трирівнева зала могла вмістити 700 глядачів. Вистави розпочиналися о 15:00, тому можна було використовувати природне освітлення через скляний купол зали. Глядачі у партері сиділи на лавах оббитих грубим сукном, без опертя. Лави укладалися півкругами і кожен наступний ряд був вищий ніж попередній. Однак, 25 січня 1672 року театр згорів. Другий театр. 1674 Щоб не втратити постійних глядачів дуже швидко розпочали будівництво нового будинку театру. Через два роки, 24 березня 1674, архітектор Крістофер Рен завершив будівництво. Нова зала могла вмістити 2000 глядачів, вона була технологічно краще оснащена у порівнянні з попередньою. У будівлі були також інші приміщення, які були необхідні для функціонування театру — офіси, спортивні зали, складські приміщення та роздягальні для сімдесяти членів групи, а також близько п'ятдесяти технічних співробітників. Нова будівля простояла майже 120 років, до 1791 року, коли її знесли, щоб побудувати більший театр. Третій театр. 1794 Проект нової будівлі театру створив архітектор Генрі Голанд (Henry Holland, 1745—1806) і в 1794 році театр був побудований. Тепер зала нового театру могла вмістити 3600 глядачів. Сцена мала ширину 27 м і глибину 30 м. Це була, якщо не брати до уваги церкви, найвища будівля в Лондоні та найбільший театр у Європі. Однак, лише після 15 років експлуатації, 24 лютого 1809 року будівля театру на провулку Друрі-Лейн згоріла. Примітки Посилання Офіційний сайт театру [Архівовано 22 червня 2016 у Wayback Machine.]
Casa Portcullis

La Casa Portcullis es un edificio en Westminster, Londres, cuya construcción fue aprobada en 1992 para suplir la falta de espacio en el Palacio de Westminster y es usado como oficinas por los miembros del Parlamento y sus respectivos equipos de trabajo. Emplazamiento El edificio se encuentra en la esquina de Bridge Street y Victoria Embankment, sobre el río Támesis. Los arquitectos, Michael Hopkins and Partners publicaron su diseño en 1993 y los edificios que se ubicaban en el lugar de construcción fueron demolidos en 1994. Al mismo tiempo, el Metro de Londres estaba construyendo una extensión para la Jubilee Line incluyendo una nueva estación de intercambio en Westminster que ocupaba la misma área. Debido a esto, ambos proyectos fueron diseñados y construidos como una sola unidad. Arquitectura Un grueso bloque de hormigón separa la Casa de Portcullis de la estación, según se informa para defenderla de cualquier intento de ataques terroristas subterráneos. El peso del edificio es soportado por los muros, sin columnas interiores. Las esquinas del edificio se apoyan desde el tejado usando enormes vigas de acero. El edificio está diseñado para durar 120 años, por lo que el bronce de aluminio fue escogido como metal expuesto para el tejado y los muros. Véase también Parlamento del Reino Unido Palacio de Westminster
Portcullis House

O Portcullis House, em português: Ponte Elevadiça, está localizada em Westminster, Londres, tendo sido encomendada em 1992 para fornecer gabinetes aos deputados e seus funcionários, ampliando o espaço limitado no Palácio de Westminster e arredores. A entrada do público fica no Embankment. Ver também Parlamento do Reino Unido Referências
Imperial War Museum Duxford

L’Imperial War Museum Duxford ou IWM Duxford est une branche de l'Imperial War Museum située près de Duxford, dans le Cambridgeshire, en Angleterre. Plus grand musée de l'aviation au Royaume-Uni, il expose notamment une collection d'avions britanniques et américains. Le musée est organisé en six hangars thématiques dédiés à l'aviation, plus un reproduisant une salle de contrôle utilisée pour guider la chasse britannique contre les vagues de bombardiers allemands. Un huitième hangar contient un musée consacré aux véhicules terrestres. Y sont restaurés et entretenus en état de vol un grand nombre d'avions, certains étant disponibles pour de courts vols touristiques (DH.89 Dragon Rapide, DH.82 Tiger Moth, T-6 Harvard, Supermarine Spitfire biplace). Une scène du film Wonder Woman 1984 (2020) y est tournée. Voir aussi Liste des musées aéronautiques Aérodrome de Duxford Liens externes (en) Site officiel Ressource relative aux beaux-arts : Art UK (lieux d'art) Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail des musées Portail de l’histoire militaire Portail de l’aéronautique Portail de l’Angleterre
Имперский военный музей в Даксфорде

Имперский военный музей в Даксфорде (англ. Imperial War Museum Duxford) — крупнейший в Великобритании авиационный музей, филиал Имперского военного музея. Находится у деревни Даксфорд в 8 милях на юг от Кембриджа. Музей (время работы: ежедневно середина марта — конец октября 10.00—18.00, конец октября — середина марта 10.00—16.00) размещается на Даксфордском аэродроме. Он виден с дороги М-11 — ангары находятся сразу за перекрёстком № 10. Во время Второй мировой войны Восточная Англия была базой военно—воздушных сил Великобритании и США. Плоский, незанятый ландшафт был усеян дюжинами аэродромов. Сам Даксфорд был базой Битвы за Англию, там стояли «Спитфайры», имеется реконструированный командный пост в одной из контрольных башен. В целом музей содержит более 150 исторических самолётов, обширную коллекцию гражданских и военных самолётов, от гидроплана «Сандерленд» до «Конкорда» и бомбардировщика «Вулкан В2», который в последний раз использовался в 1982 году во время Фолклендской войны. «Спитфайры» остаются самыми популярными экспонатами у посетителей музея. Большинство самолётов сохраняется полностью в рабочем состоянии, и их берут несколько раз в год на короткую прогулку во время Даксфордского воздушного шоу (проводится ежегодно), которое собирает тысячи зрителей. Обычно проходит четыре воздушных шоу в год. Примечания Ссылки iwm.org.uk/visits/iwm-duxford — официальный сайт Имперский военный музей в Даксфорде