NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Британско общество за изследване на психиката

Британското общество за изследване на психиката (на английски: British Society for Psychical Research) е основано през 1882 г. от група учени с цел проучване на различни свръхестествени явления. Най-известни сред основоположниците са Хенри Сиджуик, Фредерик Майерс и Едмънд Гърни. Сред тези свръхестествени явления са четене на мисли, ясновидство, месмеризъм (хипноза). Биват проучвани основно медиуми. През 1886 г. излиза първият сериозен труд, издаден от Обществото – „Фантастичните видения на живите“ („Phantasms of the Living“), който съдържа около 700 случая. Критиците отбелязват, че с времето теорията за наличието на свръхестествени явления не бива доказана. Днес Обществото издава свое собствено списание.
Society for Psychical Research

Die Society for Psychical Research (abgekürzt SPR) ist ein Verein zur Erforschung parapsychologischer Phänomene. Sie wurde 1882 in London gegründet und war die erste ihrer Art. Gründungsmitglieder waren William F. Barrett, Edmund Gurney, Frederic W. H. Myers und George John Romanes, alle dem Trinity College (Cambridge) verbunden. Die Anregung dazu gab Barrett schon 1876 aus Interesse am Spiritismus. Die Ergebnisse der Forschungen werden in den Proceedings of the Society for Psychical Research und im Journal of the Society for Psychical Research veröffentlicht. Die bis heute (2006) bekannteste, aber auch umstrittenste, Untersuchung war der sogenannte Hodgson Report aus den Jahren 1884/85. 1889–1905 war ihr die American Society for Psychical Research angegliedert. Die britische Parapsychologin und Rechtsanwältin Mary Rose Barrington (* 31. Januar 1926; † 20. Februar 2020) wurde 1995 zur Vizepräsidentin der Society for Psychical Research gewählt. Sie hatte eine neue Forschungsrichtung, das JOTT-Phänomen (Just One of Those Things), in den Verein gebracht. Hier wird die Möglichkeit untersucht, dass das Verschwinden oder zeitweise Verschwinden von Gegenständen, die normalerweise auf falsche Wahrnehmungen, Beobachtungsfehler oder fehlerhafte Erinnerungen zurückgeführt werden, manchmal eine nicht normale Ursache haben könnte. Damit gehört diese Forschungsrichtung zu den Parawissenschaften. 2018 veröffentlichte sie ihr Buch JOTT: when things disappear... and come back or relocate - and why it really happens. Die Autoren Axel Ertelt und Wilfried Stevens haben in ihrem Buch "Portale und Teleportation" ein ganzes Kapitel dem JOTT-Phänomen gewidmet. Seit 2021 bietet der Verein für Mitglieder sein Magazin The Magazine of the Society for Psychical Research an. 2024 feiert der Verein SPR sein 142-jähriges Bestehen in Derby (Derbyshire). Literatur Deborah Blum: Ghost Hunters. William James and the Search for Scientific Proof of Life After Death. Penguin Press, 2006, ISBN 978-1-59420-090-8. Geister-Jäger. William James und die Jagd nach Beweisen für ein Leben nach dem Tod. Goldmann, München 2007, ISBN 978-3-442-33773-6. Troy Taylor: The Society for Psychical Research and Other Early Investigators of Ghostly Phenomena. In: Ghosts by Gaslight. The History & Mystery of the Spiritualists & The Ghost Hunters. Whitechapel, 2007, ISBN 1-892523-49-3. Weblinks Offizielle Website Society for Psychical Research (Memento vom 28. August 2009 im Internet Archive) von Garth Haslam in Anomalies Einzelnachweise
Loughborough University

Univerzita Loughborough (ang. Loughborough University) je veřejná výzkumná univerzita v tržním městě (česky městysu) Loughborough v hrabství Leicestershire v Anglii. Univerzitou je od roku 1966, ale počátky se datují do roku 1909, kdy byl založen malý Technický institut (Technical Institute) poskytující další vzdělávání a kurzy technických předmětů, vědy a umění. V březnu 2013 univerzita oznámila zakoupení bývalých tiskových a vysílacích středisek (press and broadcast centres) v olympijském parku královny Alžběty v Londýně jako druhý kampus. Roční příjmy univerzity v letech 2021–22 činily 9 020 mil. Kč (337.3 milionů liber šterlinků £), z toho 1 048 mil. Kč (39.2 milionu £) z výzkumných grantů a smluv (research grants and contracts income), přičemž výdaje činily 8 483 mil. Kč (317.2 milionu £). Univerzitu v letech 2021–22 navštěvovalo přes 19 400 studentů, je členem Asociace evropských univerzit a Asociace MBA a barvou univerzity je purpurová. Fakulty Univerzita má 3 fakulty s 24 katedrami a více než 30 výzkumnými instituty: Přírodovědecká fakulta Chemie Informatika Humanitní studia Informační věda Matematika Fyzika Výzkumný institut pro ergonomii a bezpečnost Institut pro polymerové technologie a materiálových vědách Technická fakulta Inženýrství letectví a automobilismu Inženýrství chemie Inženýrství stavitelství Inženýrství elektroniky Systémové inženýrství Wolfsonova škola pro mechanické a výrobní inženýrství Fakulta sociálních a humanitních studií Obchodní škola (School of Business and Economics) – podnikání a ekonomie, kde program Vzdělávání vedoucích pracovníků (Executive Education) získal akreditaci od všech tří hlavních mezinárodních akreditačních orgánů: AACSB International, Asociace MBA (AMBA) a akreditaci Systém zlepšování kvality EFMD (EQUIS) od Evropské nadace pro rozvoj managementu (EFMD). Design & Technologie Ekonomie Angličtina & Drama Politika, mezinárodní vztahy & Evropská studia Geografie Škola sportovních & trenérských věd Škola umění & designu Sociální studia Katedra pro vzdělávání učitelů Osobnosti a absolventi Steve Backley (* 1969), lehká atletika Sebastian Coe (* 1956), lehká atletika a politika David Moorcroft (* 1953), lehká atletika Jonathan Potter (* 1956), lingvistika Paula Radcliffe (* 1973), lehká atletika Bridget Riley (* 1931), umělkyně Malcolm Sayer (1916–1970), Jaguar-Designer und inženýr Susan Waffa-Ogoo (* 1960), gambijská politička Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Loughborough University na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Loughboroughská univerzita na Wikimedia Commons oficiální webové stránky (ang.)
Universidad de Loughborough

La Universidad de Loughborough es una universidad pública de investigación situada en la ciudad de Loughborough, en el condado de Leicestershire, del Reino Unido. La universidad ha sido considerada como la 6ª mejor en el Reino Unido por la guía de universidades de 2007, previamente siendo concedidos 5 premios del aniversario de la reina, un expediente igualado solamente por la Universidad de Oxford. Perfil La Universidad tiene 24 departamentos académicos y más de 30 institutos de investigación, divididos entre tres facultades: Ciencia, Tramando y Ciencia Social y Humanidad. Tiene aproximadamente 14.000 estudiantes, el 73% son estudiantes y el 27 % persigue cursos posgraduados y/o investigación. Su Rectores John Jennings, CBE, FRSE (el canciller anterior, señor Denis Rooke, OM, CBE, jubilado de la posición en el verano 2003, habiendo servido durante catorce años), y su Rector es el Profesor Shirley Pearce. El Rector anterior, el Profesor señor David Wallace CBE FRANCOS DL, fue designado al Mastership de Colegio Churchill, Cambridge, en la sucesión a señor John Boyd KCMG. David Wallace era el Canciller Vice-de Universidad Loughborough entre 1994 a diciembre de 2005. Historia Los orígenes de la universidad se remontan a 1909, cuando se fundó bajo el nombre de Instituto Técnico de Loughborough en el centro de la ciudad. Siguió un periodo de rápida expansión dirigido por el director Herbert Schofield, durante el cual se cambió el nombre a Loughborough College y se construyó el campus actual. En los primeros años, se intentó imitar el ambiente de Oxbridge, por ejemplo, los estudiantes iban vestidos con toga a las clases, mientras se mantenía un fuerte contrapeso práctico al aprendizaje académico. Para apoyar el esfuerzo bélico durante la Primera Guerra Mundial, sirvió de «fábrica de instrucción», entrenando a más de 2000 trabajadores para la industria de municiones. En 1966, en reconocimiento a su excelente nivel educativo, se le concedió el estatus de Universidad y adoptó del título de Universidad Tecnológica de Loughborough, para luego en 1996, cambiar a su título actual de Universidad de Loughborough con la finalidad de reflejar su amplio plan de estudios e investigaciones. ​ Referencias
Université de Loughborough

L'université de Loughborough (en anglais : Loughborough University) est un campus situé dans le bourg de Loughborough, au Leicestershire, dans l'est des Midlands en Angleterre. Historique Elle est devenue une université en 1966, mais l'institution remonte à 1909, lorsque le Loughborough Technical Institute a commencé son existence avec un enseignement orienté sur les compétences et les connaissances qui seront directement applicables dans la plus grande partie du monde, une tradition qui se poursuit ce jour, avec une étude de l'UNIEI[réf. nécessaire] ayant trouvé que l'université de Loughborough a la technologie la plus efficace pour les opérations de transfert au Royaume-Uni. L'université de Loughborough a acquis une réputation enviable dans le monde du sport universitaire britannique, en particulier en athlétisme. Galerie Personnalités liées à l'université Professeurs Étudiants Duncan White (1918-1998), médaillé olympique sur 400 mètres haies ; Bhanu Kapil (née en 1968), poétesse, romancière, universitaire ; Tanni Grey-Thompson (née en 1969), championne paralympique d'athlétisme. Paula Radcliffe (née en 1973), athlète de longue distance ; Josephine Wapakabulo (née en 1976), ingénieure ; Ayao Komatsu (né en 1976), ingénieur japonais et directeur d'équipe en Formule 1 ; Laurent Mekies (né en 1977), ingénieur français et directeur d'équipe en Formule 1 ; Hollie Arnold (née en 1994), championne paralympique ; Thibaud Flament (né en 1997), rugbyman français. Partenariat L'université de Loughborough a signé un partenariat éducatif avec l'université britannique en Égypte. Liens externes (en) Site officiel Ressources relatives à la recherche : Classement académique des universités mondiales CrossRef U-Multirank Ressource relative aux beaux-arts : Art UK (lieux d'art) Ressource relative à la musique : MusicBrainz Portail des universités Portail de l’Angleterre
Università di Loughborough

L'università di Loughborough (in inglese Loughborough University) è un istituto di istruzione universitaria britannico che si trova a Loughborough, nella contea inglese del Leicestershire. Storia L'Università di Loughborough risale al 1909, anno di fondazione del Loughborough Technical Institute. Durante la prima guerra mondiale, l'edificio fu adibito a "fabbrica di istruzione" e formava le persone nel campo dell'industria bellica. Dopo aver cambiato nome in Loughborough College, l'istituzione acquisì la Burleigh Hall, che venne adibita a campus nel 1958. L'istituzione divenne un'università a tutti gli effetti nel 1966. Nel 1977, l'Università di Loughborough si fuse con il Training College di Loughborough. Dal 1994 al 2013, l'accademia entrò a far parte del 1994 Group, un'aggregazione di scuole britanniche che prese poi il nome di Russell Group. La scuola prese il nome di Università di Loughbourogh nel 1996. Nel 1998, essa si fuse con il Loughborough College of Art and Design. Nel 2013, l'Università di Loughborough acquisì l'ex centro di trasmissione del Parco Olimpico di Londra, divenuto un campus nel 2015. Note Bibliografia (EN) L. M. Cantor & G. F. Matthews, Loughborough from College to University: A History of Higher Education at Loughborough, 1977. (EN) Leonard Cantor, Loughborough University Of Technology: Past And Present, 1990. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Università di Loughborough Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su lboro.ac.uk. (EN) Università di Loughborough / Università di Loughborough (altra versione), su setlist.fm.
Universiteit van Loughborough

De Universiteit van Loughborough (Engels: Loughborough University) is een universiteit in Loughborough, Leicestershire, Engeland. De universiteit ontstond in 1909, als Technical Institute. Door inspanningen van Dr. Herbert Schofield, rector magnificus van 1915 tot 1950, groeide het uit tot wat bekend werd als Loughborough College. In die tijd zijn ook de Rutland en Hazlerigg halls (studentenaccommodatie) gebouwd. In 1952 was Loughborough College verdeeld in vier aparte instituten: Loughborough College of Technology, Loughborough Teacher Training College (werd in 1963 Loughborough College of Education), Loughborough College of Art and Design en Loughborough Technical College. Het Loughborough Technical College werd in 1957 aangewezen om een zogenaamd College of Advanced Technology te worden, vanwege de nadruk op onderwijs in voortgezette technische en toegepaste wetenschappen. In oktober 1963 kwam een rapport over hoger onderwijs uit, waarin aangeraden werd om Colleges of Advanced Technology aan te wijzen als technische universiteiten. En zo kwam het dat Loughborough College in 1966 de eerste Britse technische universiteit werd: Loughborough University of Technology. Op de dertigste verjaardag van de universiteit, in 1996, is de universiteit hernoemd naar Loughborough University. Meer dan 17.000 fulltime studenten studeren aan de universiteit en de campus is met zijn 165 hectare een van de grootste van het land. De universiteit staat internationaal bekend om haar prestaties en mogelijkheden op sportgebied. Bovendien staan het onderwijs en onderzoek hoog aangeschreven, getuige een zesde plaats in de lijst van Britse universiteiten volgens The Times Good University Guide 2006, waarbij vooral hoog werd gescoord op tevredenheid van de studenten. Alumni Sebastian Coe, politicus Diane Farr, actrice Olivia Nicholls, tennisspeelster Paula Radcliffe, atlete Bridget Riley, schilderes Jodie Swallow, triatlete Sophie Walker, professioneel golfer Trivia Op 11 maart 2007 werd om 2.45 uur op de campus van de universiteit een student neergeschoten na afloop van een concert van de Amerikaanse band Pretty Ricky, waarbij zeven mensen in het ziekenhuis belandden. De schutter was een inwoner uit de omgeving van Nottinghamshire, de student trad tijdens het concert op als beveiliger. Het slachtoffer werd geraakt in de buik maar verkeerde buiten levensgevaar. Externe links Website Loughborough University Website Loughborough Students' Union
Університет Лафборо

Університет Лафборо (англ. Loughborough University) — публічний дослідницький університет, знаходиться в місті Лафборо, Лестершир, в Східному Мідленді (Англія). Має статус університету з 1966 року, але установа заснована ще у 1909 році під назвою Технічний інститут Лафборо. Лафборо особливо високо займає позиції в області техніки і технології, відомий своїми досягненнями, пов'язаних зі спортивними змаганнями. Примітки Посилання Офіційний сайт
Fogou von Pendeen

Das Fogou von Pendeen (auch Pendeen Vau genannt) ist eine archäologische Fundstätte 5 Kilometer nördlich von St Just in Penwith auf einer Farm in der Nähe des Leuchtfeuers Pendeen in Cornwall. In dem eponymen Dorf wurde William Borlase jun., einer der ersten Gelehrten, die sich mit cornischer Vorgeschichte befassten, im Jahre 1695 geboren. Fogou bedeutet „Höhle“ und ist die cornische Bezeichnung für unterirdische Gänge und Kammern aus der Eisenzeit. In Schottland werden ähnliche Strukturen „Earthhouse“ oder „Weem“ genannt. Der Oberbegriff für diese Strukturen ist Souterrain. Der ursprüngliche Zweck der Fogous ist unbekannt. Bei Souterrains wird grundsätzlich zwischen „rock-cut“, „earth-cut“, „stone built“ und „mixed“ Souterrains unterschieden. Der ursprüngliche Eingang des Fogou von Pendeen ist unbekannt. Der heutige Zugang befindet sich in einer Mauer. Hinter dem Portal läuft der Gang etwa sieben Meter nach Norden und abwärts. Die Deckensteine sind hier, um die jeweilige Sturzhöhe, abgetreppt. Am unteren Ende wendet sich der Gang um etwa 45 Grad nach links und verläuft dann für etwa 10 m gerade. Am Ende dieses Abschnitts befindet sich eine kleine Öffnung. Diese Passage zeigt baulich die typische Gestaltung der Fogous. Die seitlichen Mauern tendieren in Richtung Decke leicht nach innen und bildet einen Trapez-Querschnitt. Der Boden im Gang ist mit großen Platten ausgelegt. Im Knick befindet sich nahe dem Boden eine 50 cm hohe Öffnung. Sie führt in eine 7,5 m lange und 1,75 m breite Nebenkammer. Sie ist in der Mitte etwa 1,25 m hoch und hat einen halbrunden Querschnitt. Diese Kammer ist für ein Fogou untypisch, da es sich um eine Aushöhlung im Rab handelt. "Rab" wird ein für Cornwall typisches Konglomerat aus Granit-Partikeln genannt, die in Ton gebunden sind. Der Kammerboden ist knöcheltief mit Schlamm bedeckt. In der Ecke der Kammer und an einigen Stellen im Gang stehen Wasserpfützen. Eine Hochwassermarke, 50 cm über dem Kammerboden zeigt an, wie hoch das Wasser ansteigen kann. Siehe auch Fogou von Boleigh Fogou von Halligye Souterrains in Cornwall Weblinks Beschreibung engl. (Plan und Bilder) Beschreibung engl. und Bilder
Abbaye de Fonthill

L'abbaye de Fonthill (en anglais : Fonthill Abbey), aussi connu sous le nom de Beckford Folly, est une grande maison de campagne néo-gothique construite entre 1796 et 1813 à Fonthill Gifford dans le Wiltshire, en Angleterre, par l'écrivain William Thomas Beckford et l'architecte James Wyatt. Beckford emménagea à Fonthill Abbey en 1807, alors qu'elle n'était pas terminée. Le bâtiment n'était pas confortable du tout : soixante feux étaient nécessaires pour garder la maison sèche, si ce n'est chaude ; la plupart des chambres étaient aussi nues que des cellules monastiques, treize étaient dépourvues de fenêtre. Il commanda au peintre William Turner une série de cinq aquarelles en 1799-1800, qui furent exposées à la Royal Academy en 1800. Aujourd'hui elles sont conservées dans une collection privée, au Musée des beaux-arts de l'Ontario à Toronto au Musée des beaux-arts de Montréal à la National gallery of scotland à Edimbourg et à la Whitworth Art Gallery de Manchester. Ruiné par la chute des cours du sucre, Beckford vendit Fonthill Abbey en 1823 à John Farquhar (en), homme d'affaires écossais. En 1825, juste avant Noël, la grande tour octogonale s'écroula, détruisant un tiers de l'édifice. Farquhar mourut en 1826, et ce qui restait de la maison fut démoli. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Angleterre Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Fonthill Abbey

Fonthill Abbey, nota anche come Beckford's Folly (Follia di Beckford), era una grande residenza di campagna, in stile neogotico, costruita tra il 1796 e il 1813 presso il villaggio di Fonthill Gifford, nel Wiltshire (Inghilterra), su progetto dell'architetto James Wyatt per conto dello scrittore, mecenate e collezionista d'arte William Beckford. Si trattava di una residenza di campagna con elementi decorativi simili a un'abbazia; le dimensioni dell'edificio erano di gran lunga superiori alla villa di Walpole, pur mantenendo quella tenebrosa solennità che i romantici collegavano al concetto di secoli bui. L'eccentrica residenza, che in origine avrebbe dovuto essere una rovina, con tanto di resti di un chiostro, fu ampliata con la costruzione di una grande torre a pianta ottagonale, alta circa 85 metri, che però crollò nel 1825, forse a causa delle esili fondazioni che aveva, adempiendo però al bizzarro disegno originale del suo committente. Dopo altri crolli della torre principale la grande residenza venne demolita negli anni successivi. Note Bibliografia (EN) Storer, James, A description of Fonthill Abbey, Wiltshire: illustrated by views, drawn and engraved, 1812 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Fonthill Abbey Collegamenti esterni (EN) Fonthill Abbey, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Pont de Hungerford

El Pont de Hungerford (pont del gual de fam) creua el riu Tàmesi a Londres. Està situat entre el Pont de Waterloo (pont d'aigua de lavabo) (Waterloo bridge) i el Pont de Westminster (pont del monestir occidental) (Westminster bridge). Es tracta d'un pont de ferro construït per al ferrocarril. És també conegut com a pont de Charing Cross (creu de carbonització), ja que l'estació de tren de Charing Cross es troba a continuació al nord del mateix i és a prop també del moll (Embankment Pier) i de l'embarcador Victòria (Victoria Embankment). Cap al sud, es troba a prop l'estació de Waterloo, l'edifici County Hall (sala del comtat), l'edifici Royal Festival Hall (sala del festival reial) i el London Eye (ull de Londres). En els seus laterals hi ha sengles passarel·les de vianants atirantades, que es van construir a finals del segle xx, que comparteixen els estreps de la fonamentació del pont central del ferrocarril i que s'anomenen Golden Jubilee Bridges (ponts daurats del jubileu). Història El primer pont de Hungerford, va ser dissenyat per Isambard Kingdom Brunel, i inaugurat el 1845 com a pont penjant. El seu nom es deu al mercat de Hungerford (Hungerford Market), perquè anava des de la riba sud (South Bank) fins al Mercat de Hungerford, al nord del riu Tàmesi. El 1859 el pont original va ser comprat per la companyia de ferrocarrils estenent la via sud-est, cap a la nova estació de ferrocarril de Charing Cross. La companyia de ferrocarrils va reemplaçar el pont penjant per una estructura dissenyada per John Hawkshaw. Comprèn nou trams fets de ferro forjat, que es va inaugurar en 1864. Les cadenes del vell pont van ser reutilitzades en el Pont penjant de Clifton. Les pilastres de maons originals de la passarel·la de Brunel encara estan en ús, excepte la de Charing Cross que està molt més a prop de la riba del que estava originalment, a causa de la construcció de l'embarcador Victòria (Victoria Embarkment), acabat en 1870. Referències Vegeu també Pont de Waterloo County Hall
Hungerford Bridge

Hungerford Bridge je most (respektive trojice paralelních mostů) přes řeku Temži mezi mosty Waterloo Bridge a Westminster Bridge. Současný most je tvořen konstrukcí s ocelovými příhradníkovými nosníky nesoucími koleje, občas označovaný jako Charing Cross Bridge, lemovaný dvěma lávkami pro pěší zavěšenými na lanech označovanými Golden Jubilee Bridges. Každá z těchto lávek má bezbariérový přístup výtahem. U jižního konce mostu se nacházejí nádraží Waterloo, County Hall, koncertní hala Royal Festival Hall a obří vyhlídkové kolo London Eye. Severní konec mostu se nachází poblíž stanice metra Embankment, nádraží Charing Cross a nábřeží Victoria Embankment. Historie Původně byl Hungerford Bridge navržen Isambardem Kingdomem Brunelem jako visutý most pro pěší a byl otevřen roku 1845. Roku 1859 byl most zakoupen pro prodloužení South Eastern Railway do nově vybudovaného nádraží Charing Cross. Společnost provozující tuto železnici nahradila původní visutý most konstrukcí navrženou Johnem Hawkshawem sestávající z devíti oblouků z tvářené oceli, která byla otevřena v roce 1864. Řetězy z původního mostu byly použity pro Clifton Suspension Bridge v Bristolu. Původní cihlové opěrné pilíře jsou stále používány, i když pilíř u Charing Cross se nachází blíže břehu z důvodu výstavby nábřeží Victoria Embankment (ukončené roku 1870). U pilíře na straně u jižního nábřeží se dochovaly vchody a schody postavené pro původní visutou lávku pro pěší. Chodníky pro pěší byly přistavěny na obě strany později, přičemž chodník na straně proti proudu byl odstraněn při rozšiřování tělesa mostu pro železnici. Tento most je jedním ze tří mostů v Londýně určených pro železniční dopravu a pro pěší. Lávky pro pěší získaly špatnou pověst proto, že byly úzké, zanedbané a v noci nebezpečné. V 90. letech 20. století bylo přijato rozhodnutí nahradit část mostu určenou pro chodce novými konstrukcemi po obou stranách železničního mostu. Ve výběrovém řízení zvítězil návrh Lifschutz Davidson a společnosti WSP Group. Nová mostní 4 m široká tělesa byla dokončena roku 2002. Nové části mostu byly pojmenovány na počest padesátého výročí korunovace Alžběty II. Golden Jubilee Bridges. Ve skutečnosti se pro ně běžně používá pojem Hungerford Footbridges. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Hungerford Bridge and Golden Jubilee Bridges na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hungerford Bridge na Wikimedia Commons