NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Wheldon Road

Wheldon Road (known as the OneBore Stadium for sponsorship purposes) is the home ground of Castleford Tigers rugby league club in Castleford, West Yorkshire, England. It is on Wheldon Road, just outside Castleford town centre. The record attendance of 25,449 was for a Challenge Cup match in 1935. History Wheldon Road officially opened in 1926 and was the home of association football club Castleford Town F.C. The following year Castleford RLFC moved in after the completion of their first season (1926–27) after playing at 'Sandy Desert', which has since been redeveloped, and is the home of Castleford Lock Lane. On 9 March 1935, the ground set its record attendance of 25,449 for a third-round Challenge Cup match against Hunslet. Floodlights were installed for the 1965–66 season. On 7 March 2004, Wheldon Road recorded its highest attendance of the Super League era with 11,731 against the Leeds Rhinos. In 2011, Castleford Tigers signed a deal with developers who intended to redevelop the ground as a supermarket. This deal would fund a new £12 million stadium at nearby Glasshoughton for which the club had received planning consent. In October 2012 the plans were scrapped due to lack of funding. In 2014, it was announced that the club would be moving to a new stadium near Glasshoughton along with a new retail park on the same site. From the 2023 season, the stadium's maximum capacity was slightly reduced to 10,500 after taking on board fan feedback. Layout North Stand The Wheldon Road End is a covered standing terrace and is considered the Kop end of the ground as it is particularly used by Castleford supporters. East Stand The Main Stand in the east end of the ground houses 1,500 seats and the changing rooms and tunnel. About two thirds of the stand is uncovered terracing each side of the Main Stand. The clubs pavilion is situated at this side of the ground. Most of the bars and food outlets are at this side of the ground inside the marquee. South Stand The Railway End is at the south of the ground. It is an uncovered standing terrace, with a supporters' club, executive boxes and a scoreboard along its top. It is mainly used by away supporters. West Stand The Princess Street Stand is at the west of the ground. It is almost identical to the Wheldon Road End, though is fully seated as of 2024. It is completely covered and houses the TV and commentary gantry. Sponsors The stadium was renamed the Jungle from 2000 to 2010, initially due to sponsorship from online retailer Jungle.com. In 2010 PROBIZ became the stadium's sponsors after signing a three-year deal. Wish Communications became sponsors for the 2013 season before Mend-a-Hose became sponsors in 2014. International matches Rugby league test matches List of international rugby league matches played at Wheldon Road: Rugby league tour matches Other than Castleford club games, Wheldon Road also saw Cas play host to various international touring teams from 1929 to 1994. Gallery References External links Castleford Tigers stadium map Castleford Tigers official site
The Jungle (stade)

The Jungle est un stade anglais de rugby à XIII d'une capacité de 11 750 places. Il est le stade officiel de l'équipe de rugby à XIII des Castleford Tigers qui dispute chaque saison la Super League. Le stade se situe dans la ville de Castleford dans le comté du Yorkshire de l'Ouest en Angleterre. Histoire Réaménagement en 2024 A plusieurs reprises au cours des années 2010, il est présenté des réaménagements du stade mais chaque projet se heurte devant le refus de l'agence de l'Environnement en raison de son impact sur les risques d'inondation. Finalement, il faut attendre l'année 2023 pour obtenir cette autorisation de réaménagement en prenant en compte les risques d'inondations avec des travaux prévus sur l'année 2024. L'objectif de ce réaménagement est de se conforter aux prérequis imposés par la société IGM qui gère la Super League dans lequel évolue le club de rugby à XIII de Castleford Tigers. Ce réaménagement comprend notamment la construction d'une nouvelle tribune avec salle de réception d'entreprises, pendant que les trois autres tribunes sont l’objet d'une rénovation pour des mises aux normes. La ville de Castleford qui avait auparavant travaillé sur le projet d'un nouveau stade qui fut abandonné a décidé d'octroyer cette somme à ce projet de rénovation en débloquant 12,2 millions de livres sterling. La seule réserve à ce projet reste l'accord du Conseil de Wakefield qui traite le volet de l'urbanisme. Références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du rugby à XIII Portail du football Portail du Yorkshire
Raynham Hall

Raynham Hall je venkovské šlechtické sídlo rodu Townshendů, které se nachází nedaleko obce South Raynham v anglickém hrabství Norfolk. Stavba domu začala v roce 1619 a po řadě průtahů byla dokončena roku 1637. Jméno architekta se nedochovalo, každopádně jde o unikátní příklad počínajících kontinentálních vlivů na anglickou architekturu. Budova z červených cihel je třípatrová, s půdorysem písmene H, průčelí vykazuje prvky palladiánské architektury. Interiéry vytvořil ve dvacátých letech 18. století William Kent, zvláště cenné jsou mozaikové stropy. Zámek byl proslulý množstvím vzácných obrazů od Anthonise van Dycka, Joshuy Reynoldse a dalších mistrů, většina z nich však byla v průběhu 20. století prodána. Na zámku krátce pobýval král Karel II. Stuart, neboť Townshendové byli jeho blízkými spojenci. Dům je proslulý legendou o Hnědé paní z Raynham Hall. Řada návštěvníků, například spisovatel Frederick Marryat, popisovala noční setkání s přízrakem ženy v hnědých šatech. Toto zjevení je dáváno do souvislosti s Lady Dorothy (1686—1726), sestrou Roberta Walpolea, kterou její žárlivý manžel, ministr Charles Townshend, dlouhá léta věznil v tomto domě. V roce 1936 byl duch dokonce vyfotografován, ale snímek byl označen za trik s použitím vícenásobné expozice. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Raynham Hall na Wikimedia Commons http://news.bbc.co.uk/local/norfolk/hi/people_and_places/history/newsid_8058000/8058145.stm http://www.britishlistedbuildings.co.uk/en-223885-raynham-hall-north-east-service-wing-and#.Ven_cNLtlHw https://web.archive.org/web/20110726052925/http://www.mysteriousbritain.co.uk/england/norfolk/hauntings/the-brown-lady-of-raynham-hall.html
St. George's Cathedral (Southwark)

St. George's Cathedral i Southwark i London er domkirken til det katolske Southwark ærkebispedømme. Den ligger på Lambeth Road, lige ovenfor Imperial War Museum, og er viet til Sankt Jørgen. Den første katedral stod færdig i 1848 og var tegnet af Augustin Pugin. Den blev meget beskadiget under 2. verdenskrig, og den nuværende katedral blev indviet i 1958. London South Bank University bruger hver sommer katedralen til sin afslutningsceremoni.
Catedral de San Jorge (Southwark)

La catedral de San Jorge​ o bien la catedral de Southwark (en inglés: St George's Cathedral) es la catedral de la arquidiócesis de Southwark, al sur de Londres y es la sede del arzobispo de Southwark en el Gran Londres, Inglaterra, Reino Unido. La Catedral es la Iglesia Madre de la provincia eclesiástica católica de Southwark que cubre la archidiócesis de Southwark (todo Londres al sur del río Támesis, incluidos Kent y Surrey norte) y las diócesis de Arundel y Brighton, Portsmouth y Plymouth. Es la Catedral Metropolitana del arzobispo de Southwark. Véase también Catolicismo Catedral de San Pedro (Lancaster) Catedral de Santa María y San Bonifacio (Plymouth) Referencias
Cathédrale Saint-George de Southwark

La cathédrale Saint-George de Southwark est une cathédrale de la communauté catholique de l'archidiocèse de Southwark, au sud de Londres et qui ne doit pas être confondue avec la cathédrale de Southwark qui, elle, est affectée au culte anglican. La cathédrale est l’église mère de la province catholique de Southwark, qui couvre l'archidiocèse de Southwark (toute la partie de Londres au sud de la Tamise, dont le Kent et le Nord Surrey) et le diocèse d'Arundel et Brighton, Portsmouth et Plymouth. La cathédrale est située en face de l’Imperial War Museum. Proche, vers le nord, se trouve l’école primaire de la cathédrale catholique Saint-George. Historique La cathédrale d'origine a été ouverte en 1848 et fut la première cathédrale catholique construite au Royaume-Uni depuis la Réforme. Elle a été conçue par Augustus Pugin, célèbre pour son travail avec Charles Barry sur la reconstruction du Palais de Westminster. La cathédrale a été gravement bombardée durant la Seconde Guerre mondiale et la cathédrale reconstruite a été ouverte en 1958. La cathédrale a une tradition chorale bien établie, avec un chœur de garçons et d'hommes qui chante à la messe solennelle de 11 h 30 tous les dimanches et jours de fête un répertoire qui englobe la polyphonie de l'époque Tudor, des chants grégoriens, du baroque et des compositeurs contemporains tels que Arvo Pärt, John Tavener, William Mathias, et James MacMillan. La chorale a également été diffusée sur BBC Radio 4 et BBC1 au Royaume-Uni et sur BBC Prime dans le monde. La chorale de jeunes filles chante à la messe de 10h le dimanche. Chaque été, la cathédrale est utilisée par la London South Bank University pour ses cérémonies de remises de diplôme. En 2023, la Conférence des évêques catholiques d’Angleterre et du pays de Galles déclare sanctuaire national le sanctuaire Saint-Óscar-Romero, dédié à Óscar Romero, situé dans la cathédrale. Source (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « St George's Cathedral, Southwark » (voir la liste des auteurs). Notes et références Annexes Articles connexes Liste des cathédrales de Grande-Bretagne Liens externes Ressource relative à l'architecture : National Heritage List for England Ressource relative à la religion : GCatholic.org Ressource relative à la musique : MusicBrainz (en) Site officiel Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Londres Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Archikatedra św. Jerzego w Southwark

Archikatedra św. Jerzego w Southwark (ang. St George's Cathedral, Southwark) – katedra rzymskokatolicka archidiecezji Southwark w Londynie, znajdująca się przy Saint George's Road w dzielnicy Southwark. Budowa świątyni zakończyła w 1848, konsekrowana w 1848. Projektantem świątyni był Augustus Welby Northmore Pugin. W czasie II wojny światowej uległa silnemu uszkodzeniu przez bombardowanie. Odbudowana do 1958. Reprezentuje styl neogotycki. Bibliografia Strona katedry
Собор Святого Георгия (Саутуарк)

Метропольный собор Святого Георгия (англ. The Metropolitan Cathedral Church of St George) — католический собор архиепархии Саутуарка и кафедра архиепископа Саутуарка. Находится на Ламбет-роуд напротив Имперского военного музея в историческом районе Саутуарк, Большой Лондон. Собор был построен в 1848 году, серьёзно пострадал во время Второй мировой войны и был вновь открыт после реконструкции в 1958 году. Включён в список культурного наследия II* степени. История Собор Святого Георгия был построен в 1848 году и открыт епископом (впоследствии кардиналом) Уайзмэном. До этого местные католики посещали небольшую часовню на Лондон-роуд, также посвящённую святому Георгию, но после прибытия в этот район ирландских иммигрантов, потребовалось более просторное помещение для проведения месс. В 1852 году, после восстановления католической иерархии в Англии, она стала одной из первых четырёх католических церквей в Англии и Уэльсе (и первой в Лондоне), получивших статус кафедрального собора после английской Реформации. Проект был разработан Огастесом Пьюджином, известным своей совместной работой с Чарльзом Бэрри над перестройкой Вестминстерского дворца в готическом стиле. Первой свадьбой, проведённой в соборе, было бракосочетание Пьюджина и его третьей жены Джейн 10 августа 1848 года. Собор Святого Георгия был отреставрирован и обновлен шотландским церковным архитектором Фредериком Уолтерсом в 1888—1905 годах. В октябре 1920 года в соборе Святого Георгия отслужили заупокойную мессу по ирландскому националисту Теренсу Максуини, лорду-мэру Корка, который умер во время голодовки в тюрьме Брикстон. Джон Лавери написал известную картину похорон, которая находится в коллекции Художественной галереи Кроуфорд в Корке. Во время Второй мировой войны собор сильно пострадал во время бомбардировок Лондона, и службы пришлось перенести в соседний Амиго-холл, который на время стал прокафедральным собором. Основываясь на сохранившемся от Пьюджина каркасе здания, Ромилли Крейз реконструировал собор в стиле неоготики XX века; перестроенный собор был открыт в 1958 году. От оригинального собора сохранились две часовни и капелла Святого Причастия, спроектированная сыном Пьюджина Эдвардом в 1856 году. Оригинальный проект Пьюджина включал более высокие башни и шпиль, однако ни в XIX веке, ни при реконструкции финансирования для их возведения было недостаточного. После реконструкции собор вновь стал главным храмом для местных католиков и принимал многих известных личностей, в том числе Далай-ламу (1998 год) и папу Иоанна Павла II (1982 год); папа изображён на одном из витражей собора. До разрушения во время войны в соборе было два органа: один от Willis & Sons, а другой от Bishop & Son. Оба были уничтожены. В 1958 году они были заменены органом Джона Комптона. Позже комптоновский орган был модифицирован Эллисом Скотоном и Уитвеллом Грином. Примечания Ссылки Официальный сайт (англ.)
Sun in the Sands

The Sun in the Sands was a pub-restaurant between Blackheath and Shooter's Hill in London. It lends its name to the adjacent junction, where the A2 between central London and north Kent meets the A102, which notably, to the north, provides access to the Blackwall Tunnel. Several Transport for London (TfL) bus routes pass the former simple crossroads. History The upland heath, ridge, to the east was a meeting point since the Middle Ages, and was, in widespread recountings, a stopover of King Henry VIII when riding from Greenwich to Shooter's Hill with his first Queen and several Lords. The present pub dates from around 1745 and its name comes from the sight of the setting sun amidst dust, kicked up by sheep herded by drovers from Kent headed to London. It was soon an isolated inn on heathland, frequented by highwaymen in one period known as "the Trojans", who regularly pickpocketed. William Hazlitt was known to visit the inn. The junction was built in stages, due to various 20th-century projects to bypass the old Roman Road between Blackheath and Dartford. The modern A2, parallel to this, forms the Shooters Hill By-Pass which took most of the 1920s to complete. The modern roundabout with side sliproad dates from the late 1960s. As well as the junction, the pub inspired the name of Sunfields Methodist Church and the adjacent Sun Lane, a former caravan repair site which now hosts a garage; it was previously a tiny passage, Sun-in-the-Sands Lane. Since 1995, Greenwich Council has protected the appearance of a zone east of the junction, including the pub, as a Conservation Area, defined as an area "of special architectural or historic interest, the character or appearance of which it is desirable to preserve or enhance." References External links Official website
Finsbury Park

Ikke at forveksle med Finsbury. Finsbury Park er en offentlig park, der ligger i området Haringey i det nordlige London, England. Parken ligger i den aller sydligste del af London Borough of Haringey. Den ligger i et område, som er dækket i det historiske sogn Hornsey, og er nu en del af Municipal Borough of Hornsey. Det var en af de første parker i London, der er udlagt i viktoriatiden. Parken grænser op til områderne Harringay, Finsbury Park, Stroud Green og Manor House. Parken dækker 110 ha. Parken er blevet brugt til mange koncertarrangementer og musikfestivaler; Fleadh (irsk for ‘festival’; 1990–2003), Great Xpectations Festival (1993), Big Gay Out (2004–2005), Rise Festival (2006–2010) og Wireless Festival (2014–2019, 2022–). Referencer Eksterne henvisninger
Finsbury Park

Finsbury Park es un parque público en el municipio de Haringey en Londres. Está en el área cubierta anteriormente por la parroquia histórica de Hornsey, sucedida por el municipio municipal de Hornsey. Fue uno de los primeros parques de Londres establecidos en la época victoriana. El parque limita con los distritos de Finsbury Park, Harringay, Stroud Green y Manor House.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Finsbury Park.
Finsbury Park

Finsbury Park est l'un des parcs du Grand Londres, dans le borough londonien de Haringey, en Angleterre. Il s'étend sur une surface équivalente à 45 hectares. Il a été inauguré le 7 août 1869. Histoire Le parc sert aussi de lieu de concerts en plein air et accueille les stades des équipes des London Blitz (football américain) et des London Mets (baseball). Rise Festival de Finsbury Park Notes et références Voir aussi Portail des espaces verts Portail de Londres Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Finsbury Park

Finsbury Park è un parco pubblico del London Borough of Haringey. Ufficialmente parte dell'area di Londra di Haringey, è anche adiacente a Stroud Green, a Finsbury Park e a Manor House. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Finsbury Park Collegamenti esterni (EN) Finsbury Park, su haringey.gov.uk.
Фінсбері (парк)

Фінсбері (англ. Finsbury Park) — парк площею 46 га на півночі Лондона, в адміністративному окрузі Гарінгей. Облаштований у вікторіанську епоху. Використовується для проведення багатолюдних громадських заходів, музичних концертів та занять спортом. Тут є футбольні та баскетбольні майданчики, арена для атлетів, тенісний корт, а також поля для американського футболу та бейсболу. З концертів примітні виступи Боба Ділана (1993) та гурту Sex Pistols (1996). Історія Парк був упорядкований на північно-східній стороні лісового масиву в маєтку або передмісті Браунсвуда. Місцевість називалася Горнсі-Вуд. У середні віки масив вирубували під пасовища. У середині XVIII століття на пагорбі, де розташований парк Фінсбері, відкрилася чайна кімната. Лондонці вирушали на північ, щоб урятуватися від столичного смогу та насолодитися останніми залишками старого лісу Горнсі. Близько 1800 року чайні кімнати були перебудовані у більший будинок, який став відомий як таверна Горнсі-Вуд. На вершині пагорба також було викопано озеро, наповнене водою з прилеглої Нью-Рівер. Там каталися на човнах, стріляли з лука, а також проводили півнячі бої та інші криваві види спорту. Таверна Хорнсі Вуд знесена в процесі перетворення цього району на парк, але озеро розширили. Як тільки парк відкрився, паб через дорогу від його східного входу на Севен-Сістерс-роуд став називатись Горнсі-Вуд на честь оригіналу. Пізніше цей паб було перейменовано на їдальню Олександри та закрито у квітні 2007 року. Згодом його будівлю знесли. На початку другої чверті XIX століття лондонці почали вимагати створення відкритих просторів як затишок від постійно зростаючої урбанізації Лондона. 1841 року жителі Фінсбері на північному периметрі Лондонського сіті подали прохання про створення парку, щоб полегшити становище бідних. Сучасне місце парку Фінсбері було однією з чотирьох пропозицій щодо розташування парку. Спочатку парк мав називатися Альберт-парк. Перші плани складено 1850 року. Плани створення парку затверджено Актом парламенту 1857 року. Незважаючи на деяку місцеву опозицію, парк відкрито у 1869 році. Під час Першої світової війни парк був відомий як місце проведення пацифістських зборів. Під час Другої світової війни парк використовувався як військові тренувальні майданчики, а також розміщував зенітні гармати. Наприкінці XX століття парк почав занепадати, і до 1980-х років більшість початкових елементів зникла. Цей спад посилився в 1986 році, коли тодішнього власника, Раду Великого Лондона, було ліквідовано, і право власності перейшло до Ради Герінгея, але без достатнього фінансування або встановлених законом зобов'язань щодо утримання парку. У 2003 році провели значні ремонтні роботи, включаючи очищення озера, будівництво нового кафе та дитячого майданчика, а також відновлення та ремонт тенісних кортів. Примітки
St Mary (Dennington)

St Mary in Dennington ist die anglikanische Pfarrkirche von Dennington in der Grafschaft Suffolk in England. Geschichte Die mittelalterliche Kirche diente als Grabstätte für die Familie Phelip (später Barone Bardolf (Bardolph), darunter der 1441 verstorbene William Phelip, 6th Baron Bardolf, der in der Schlacht von Azincourt für König Heinrich V. gekämpft hatte), die Denningham Court bewohnten. Bau und Anlage Die dreischiffige Kirche besitzt einen Chor und einen quadratischen, zinnenbekrönten Westturm sowie einen Chor im Decorated Style. Bemerkenswert ist die Ausstattung. Die 76 Wangen des Kirchengestühls sind mit „poppyheads“ in Form von Laubwerk, Vögeln und Figuren mit mythologisch-symbolischer Bedeutung verziert, darunter einem Skiapoden (Schattenfüßler). Die nördliche und die südliche Kapelle werden durch spätgotische Maßwerkgitter abgeteilt. In der südlichen Kapelle steht das Alabastergrabmal von Lord Bardolf in voller Ritterrüstung und seiner Gattin mit bestickter gotischer Haube. Die Ruhekissen werden von Engeln gehalten. Ein heraldischer Drache bewacht das Fußende. Literatur Simon Jenkins: England’s Thousand Best Churches. Harmondsworth: Allan Lane – The Penguin Press, 1999, S. 646–647, ISBN 0-7139-9281-6. Peter Sager: Ostengland, DuMont Kunst-Reiseführer. DuMont Buchverlag, Köln 1990, S. 243–244, ISBN 3-7701-1713-1. Weblinks Website (englisch) über die Kirche Kleine Website zum Skiapoden (englisch)
Royal Ballet School

Die Royal Ballet School ist eine Londoner Schule mit Ballettausbildung und gehört zu den führenden Ballettschulen weltweit. Sie befindet sich in der White Lodge, Richmond upon Thames und Floral Street (Covent Garden). Geschichte Die Royal Ballet School ging 1931 aus der 1926 von Dame Ninette de Valois gegründeten Academy of Choreographic Art hervor. Dabei wurde die Schule dem Sadler’s Wells Theatre angeschlossen und in die The Vic-Wells Ballet School umbenannt. 1939 folgte eine weitere Umbenennung in The Sadler’s Wells Ballet School. Seit der Verleihung des „Royal Charter“ im Jahre 1956 trägt die Schule ihren jetzigen Namen, The Royal Ballet School. Ausbildung Die Schule ist in zwei Abteilungen unterteilt: Die Lower School für 11- bis 16-jährige und Upper School für 16- bis 19-jährige Schüler. Sie kooperiert mit dem Royal Ballett London und mit dem Birmingham Royal Ballet. Die Schule ist als Internat konzipiert und bietet neben der tänzerischen Ausbildung auch eine akademische. Fast alle Schüler machen, aufgrund der zeitlich begrenzten Karriere eines Bühnentänzers, zusätzlich ihr Abitur. Die tänzerische Ausbildung umfasst neben dem klassischen Ballett, Solotanz und Pas de deux auch Charaktertanz, zeitgenössischen Tanz und englische Folkloretänze wie Morris-Tanz. Bekannte Absolventen Darcey Bussell Simone Clarke Alessandra Ferri Margot Fonteyn Mayara Magri John Neumeier Marianela Núñez Christopher Wheeldon Siehe auch Royal Ballet Weblinks Webpräsenz der Schule