Katedrála v Rochesteru

Katedrála v Rochesteru, oficiálně Katedrální kostel Krista a Blahoslavené Panny Marie, stojí v Rochesteru v anglickém hrabství Kent. Katedrála slouží jako mateřský chrám rochesterské diecéze a sídlo místního biskupa. Zdejší biskupství je po Canterbury druhým nejstarším v Anglii. Dnešní katedrála vznikla přestavbou v normanském slohu na základech své předchůdkyně a je zapsána na seznamu historických památek I. stupně. Historie Anglosaské založení Rochesterská diecéze vznikla z iniciativy misionáře Justa, který počátkem 7. století doprovázel sv. Augustina z Canterbury při christianizaci jižní Anglie. Kentský král Æthelberht tehdy Justovi, jakožto prvnímu rochesterskému biskupovi, povolil založit na místě dnešní katedrály kostel zasvěcený apoštolu Ondřeji. Volba patrona odkazovala na římský klášter, z něhož oba misionáři na svou výpravu vyrazili. Katedrálu, která se stala sídlem biskupství, původně spravovalo kolegium světských kněží a náležely k ní okolní pozemky zvané Priestfields. V souladu s tehdejšími římskými zvyklostmi měl biskup za úkol zřídit školu pro budoucí kněze. Hudební doprovod bohoslužeb si navíc vyžádal založení sborové školy. Spojením těchto institucí vznikla katedrální škola, na jejíž tradici dnes navazuje King's School v Rochesteru. Vysokou úroveň místních sboristů ve svých spisech vyzdvihoval i Beda Ctihodný. Původní katedrála dosahovala výšky 13 metrů a šířky 8,5 metru. Polohu tehdejší apsidy dnes v interiéru vyznačuje obrazec v podlaze, zatímco vnější dlažba sleduje linii původního zdiva. Výstavba chrámu je připisována spíše králi Æthelberhtovi než sv. Justovi. Beda Ctihodný popisuje pohřeb sv. Paulina jako akt vykonaný „ve svatyni blahoslaveného apoštola Ondřeje, kterou Æthelberht založil a nechal vystavět současně s celým městem Rochesterem.“ Král Æthelberht zemřel v roce 617 a jeho nástupce, Eadbald, křesťanství nepraktikoval. Justus proto uprchl do Franské říše, odkud se vrátil až po roce na královo vyzvání. V roce 644 byl v katedrále vysvěcen Ithamar, vůbec první anglosaský biskup. Právě on pak 26. března 655 vysvětil Deusdedita, který se stal prvním Sasem v úřadu arcibiskupa v Canterbury. Katedrálu těžce zasáhlo pustošení Kentu, které v roce 676 rozpoutal mercijský král Æthelred. Zkáza byla natolik rozsáhlá, že rochesterský biskup Putta svou diecézi opustil. Jeho nástupce Cwichelm se úřadu záhy vzdal, jako důvod přitom uvedl naprostou „chudobu a zpustlost“ svěřeného biskupství. V roce 762 obdaroval biskupa pozemky kentský podkrál Sigerd, na nějž později navázal jeho nástupce Ecgberht II. Tato listina je významná především tím, že ji z pozice svrchovaného vládce potvrdil mercijský král Offa. Po normanském dobytí Anglie v roce 1066 svěřil Vilém Dobyvatel katedrálu i s jejím majetkem svému nevlastnímu bratru Odovi z Bayeux. Odo však církevní jmění zpronevěřil a biskupství přivedl na pokraj úplného úpadku. Samotná stavba v té době již jen chátrala. Za episkopátu biskupa Siwarda (1058–1075) v ní sloužilo pouhých pět kanovníků, kteří podle dobových záznamů „žíli v bídě a špíně“. Jeden z nich se stal vikářem v Chathamu a shromáždil dostatek peněz, aby mohl katedrále věnovat dar za spásu duše a pohřeb své manželky Godgifu. Středověké převorství Gundulfův kostel Lanfrank, arcibiskup z Canterbury, a další církevní hodnostáři pohnali Oda k zodpovědnosti před soudem na Penenden Heath kolem roku 1072. Po Odově definitivním pádu byl v roce 1077 jmenován rochesterským biskupem Gundulf, kterému byla katedrála i s přislušnými pozemky navrácena. Gundulfovým prvním počinem byla zřejmě výstavba věže, která dodnes nese jeho jméno. Kolem roku 1080 pak zahájil budování nové katedrály, která měla nahradit původní Justův kostel. Gundulf byl talentovaný stavitel a pravděpodobně se přímo podílel na návrzích děl, která zadával. Původní normanská katedrála měla presbytář o šesti polích s bočními loděmi stejné délky. Čtyři nejvýchodnější klenební pole stála nad suterénem, který tvoří součást dnešní krypty. Směrem na východ vybíhal malý výstupek, určený zřejmě pro stříbrný relikviář svatého Paulina, který sem byl přenesen ze starého chrámu. Transepty (příčné lodě) dosahovaly délky 36 metrů, ale šířky pouhých 4,2 metru. Vzhledem k jejich úzkému profilu se předpokládá, že východní oblouky hlavní lodi navazovaly přímo na chórový oblouk. Na jihu byla vztyčena další věž, z níž se však do dnešních dnů nic viditelného nedochovalo. Křížení lodí bylo tehdy bez věže. Výstavba hlavní lodi zpočátku ustrnula. Přestože projekt počítal s devíti klenebními poli, Gundulf nechal dokončit pouze většinu jižní strany a pět polí na straně severní. Přednost dostal chór, nezbytný pro chod převorství, jehož jižní stěna přímo navazovala na klášterní budovy. Historikové se domnívají, že Gundulf nechal dobudování farní části kostela na samotných měšťanech. Biskup se však nesoustředil pouze na architekturu – světské kaplany nahradil benediktinskými mnichy, pro katedrálu zajistil řadu královských darů v podobě pozemků a stal se významným mecenášem celého města. V roce 1078 založil Gundulf těsně za hranicemi Rochesteru nemocnici svatého Bartoloměje. Převorství svatého Ondřeje ji zásobovalo denními i týdenními příděly potravin a špitál získával prostředky také z milodarů u oltářů svatého Jakuba a svatého Jiljí. Dokončení katedrály připadlo na období episkopátů biskupů Ernulfa (1115–1124) a Jana I. (1125–1137). Během těchto let stavitelé upravili chór, částečně přestavěli hlavní loď, obestavěli původní Gundulfovy pilíře a vztyčili západní průčelí. Ernulf se zasloužil také o vybudování refektáře, dormitáře a kapitulní síně, z nichž se dodnes dochovala torza zdiva. Biskup Jan pak nechal do nové normanské katedrály slavnostně přenést ostatky svatého Ithamara z původního saského chrámu. Celý areál vysvětil roku 1130 (či 1133) arcibiskup z Canterbury za asistence třinácti biskupů a za přítomnosti krále Jindřicha I. Velkolepou slavnost však zastínil ničivý požár, který zachvátil téměř celé město a poškodil i čerstvě dokončenou katedrálu. Ohnivý živel budovu těžce zasáhl i v letech 1137 a 1179. Jeden z těchto požárů byl natolik intenzivní, že vážně poškodil nebo zcela zničil transepty a celou východní část stavby. Poškození se nevyhnulo ani Ernulfovým klášterním objektům. Středověká přestavba Kolem roku 1190 zahájil biskup Gilbert de Glanville (v úřadu 1185–1214) rozsáhlou přestavbu východní části chrámu i přilehlých klášterních budov. Severní chórový transept byl roku 1201 zřejmě již v natolik pokročilé fázi, že v něm mohl být pohřben svatý Vilém z Perthu (podle jiné teorie byl jeho sarkofág dočasně uložen v severní chórové lodi, dokud se transept nedokončil). Slibný rozvoj však přerušil rok 1215, kdy katedrálu během obléhání rochesterského hradu vyplenila vojska krále Jana. Kronikář Edmund de Hadenham uvádí, že v chrámu nezůstala ani jedna pyxida, „v níž by tělo Páně mohlo spočívat na oltáři“. Přesto se roku 1227 podařilo chór opět zprovoznit a mniši do něj mohli slavnostně vstoupit. Celou katedrálu pak v roce 1240 znovu vysvětil biskup Richard Wendene, jenž do úřadu nastoupil po svém působení v diecézi Bangor. Hroby svatého Paulina a Viléma z Perthu spolu s ostatky svatého Ithamara činily z katedrály významné poutní místo. Milodary věřících byly tehdy natolik štědré, že z nich kapitula dokázala financovat nejen probíhající úpravy, ale i všechny následující stavební práce. Na rozdíl od tehdejších opatství (v jejichž čele stál opat) byla klášterní katedrála v Rochesteru převorstvím, kterému vládl převor s podporou biskupa. Rochester a diecéze Carlisle (další z chudších diecézí) představovaly určité unikum v tom, že se v nich řada mnichů vypracovala až na biskupský stolec – mezi rokem 1215 a zrušením klášterů jich bylo celkem sedm. Právě kvůli úzké vazbě na klášterní komunitu však biskup disponoval jen velmi omezenými prostředky pro údržbu a rozvoj nemnišské části katedrály. Další etapu výstavby zahájil kostelník Richard de Eastgate. Nechal vyklidit dvě východní pole hlavní lodi a vztyčit čtyři mohutné pilíře pro budoucí podporu věže. Následně vznikl severní transept, jehož hrubou stavbu kolem roku 1255 téměř dokončil kostelník Thomas de Mepeham. Krátce nato byl dobudován i jižní transept a dvě pole hlavní lodi nejblíže křížení získala svou současnou podobu. Původním záměrem byla zřejmě kompletní přestavba lodi, od níž se však pravděpodobně kvůli nedostatku financí upustilo, čímž zůstalo zachováno pozdně normanské dílo. V roce 1264 katedrálu zneuctila vojska Simona de Montfort při obléhání města a hradu. Ozbrojení rytíři vtrhli přímo do chrámu a násilím odtud odvlekli uprchlíky. Vojáci rozkradli zlato i stříbro, zničili archiválie a některé klášterní budovy proměnili ve stáje. O necelý rok později padl de Montfort v bitvě u Eveshamu v boji proti silám budoucího krále Eduarda I. Ten katedrálu navštívil v roce 1300; dobové záznamy uvádějí, že král Eduard I. daroval sedm šilinků u relikviáře sv. Viléma a stejnou částku věnoval i u ostatků sv. Paulina a Ithamara. Nové století přineslo harmonické propojení dekorativní gotiky s původní normanskou architekturou. Od plánů na celkovou přestavbu hlavní lodi bylo definitivně upuštěno a kolem roku 1320 prošel úpravou jižní transept, kde vznikl oltář Panny Marie. Mezi západními pilíři křížení bylo vztyčeno lektorium (letner), u něhož stál oltář sv. Mikuláše určený pro farní bohoslužby měšťanů. Ti se dožadovali neomezeného přístupu ke svému oltáři ve dne i v noci, což vyvolávalo neustálé napětí a v roce 1327 vedlo až k otevřeným nepokojům. Konflikt vyřešilo vybudování pevných kamenných přepážek a dveří, které definitivně oddělily klášterní chór od lodi přístupné veřejnosti. V nároží lodi (in angulo navis) navíc vznikla oratoř pro uchovávání svátosti, vestavěná zřejmě přímo do masivního pilíře u severozápadní paty věže. Centrální věž nechal roku 1343 zvýšit biskup Hamo de Hythe, čímž byla katedrála v zásadě dokončena. Do věže byly zavěšeny zvony a v téže době vznikl i mistrovsky zdobený vstup do kapitulní síně. Slibný rozvoj však záhy přerušila černá smrt (1347–1349); po morové ráně zůstalo v rochesterském převorství pravděpodobně jen něco málo přes dvacet mnichů. Pozdně středověká historie Výmalba stěn v chóru vychází ze středověkých předloh, jejichž zbytky objevil George Gilbert Scott za dřevěnými lavicemi během restaurování v 70. letech 19. století. Současná dekorace je tak kombinací původních fragmentů a jejich věrné rekonstrukce. Střídající se motivy lvů a lilií (fleurs-de-lis) symbolizují vítězství Eduarda III. a jeho nárok na francouzský trůn. Poté, co v roce 1356 Černý princ porazil a zajal francouzského krále Jana II. Dobrého u Poitiers, projížděl propuštěný panovník 2. července 1360 při návratu do vlasti právě Rochesterem. V chrámu svatého Ondřeje tehdy věnoval dar ve výši 60 korun (15 liber). Ani zřízení oratoře však dlouhodobé spory mezi mnichy a měšťany neukončilo. Definitivním řešením se stala až výstavba samostatného kostela svatého Mikuláše v těsném sousedství severní stany katedrály. V západní části severní boční lodi byl tehdy proražen průchod (později zazděný), který umožňoval náboženským procesím projít lodí katedrály předtím, než vyšla hlavními západními dveřmi. V polovině 15. století stavitelé dokončili bazilikální trakt a klenbu severní chórové lodi, zatímco boční lodě získaly nová okna v perpendikulárním slohu. O přípravách na tyto úpravy svědčí záznamy správců rochesterského mostu z let 1410–1411, kteří zaevidovali dar olova od převora; vytěžené prostředky z jeho prodeje (41 šilinků) byly následně využity na stavební účely. Roku 1470 bylo dokončeno velké západní okno a kolem roku 1490 vznikla současná Mariánská kaple (Lady Chapel). Přestože katedrála v Rochesteru patří k menším anglickým chrámům, představuje unikátní přehlídku všech fází románského i gotického stavitelství. V roce 1504 nastoupil na biskupský stolec v Rochesteru John Fisher. I když byl Rochester v té době považován za chudé biskupství, Fisher se rozhodl zůstat v úřadu po zbytek života. Jako učitel mladého prince Jindřicha si zachoval vliv i po jeho nástupu na trůn; král Jindřich VIII. v něm zpočátku nacházel oddaného mentora. Fisher aktivně podporoval královu protiluterskou politiku až do zlomových 30. let 16. století, kdy vypukl spor o zrušení králova manželství a následné odtržení Anglie od Říma. Biskup zůstal věrný katolické víře a za obranu papežského primátu jej papež v květnu 1535 jmenoval kardinálem. Rozzuřený král nechal čerstvě jmenovaného kardinála zatknout a 22. června 1535 jej na Tower Green v londýnském Toweru nechal stít. Jindřich VIII. zavítal do Rochesteru 1. ledna 1540, aby se zde poprvé setkal se svou budoucí čtvrtou manželkou Annou Klevskou. Král byl však svou nastávající „hluboce zklamán“. Zda toto setkání ovlivnilo další události, zůstává otázkou, nicméně starobylé převorství svatého Ondřeje bylo na královský příkaz ještě téhož roku rozpuštěno. Stalo se tak v rámci závěrečné vlny rušení klášterů v Anglii. Moderní nadace Jindřichovské uspořádání Nová kapitula, ustanovená po zrušení kláštera, zahrnovala děkana, šest prebendářů, šest nižších kanovníků, jáhna a podjáhna. Sbor doplňovalo šest laických zpěváků, sbormistr a osm sboristů. Součástí nadace byli také učitelé a dvacet žáků katedrální školy, šest zchudlých penzistů, vrátný (který vykonával i řemeslo holiče), sluha a dva kuchaři. Stipendium pak pobírali čtyři studenti, rovným dílem rozdělení mezi univerzity v Oxfordu a Cambridge. Úřady jáhna a podjáhna zanikly v průběhu anglické reformace, zatímco personál kuchyně nadace propustila ve chvíli, kdy bylo zrušeno společné stravování. Roku 1547, za vlády Eduarda VI., usedl na rochesterský biskupský stolec Nicholas Ridley. Během svého působení v diecézi nařídil odstranit z kostelů oltáře a nahradit je stoly pro vysluhování Večeře Páně. V roce 1548 se podílel na přípravě Knihy společných modliteb (Book of Common Prayer) pod vedením Thomase Cranmera. O rok později zasedal v komisi, která prošetřovala biskupy Stephena Gardinera a Edmunda Bonnera, což vyústilo v jejich odvolání z úřadů. Roku 1550 byl Ridley přeložen do Londýna, kde se o tři roky později zapletl do pokusu dosadit na trůn lady Jane Greyovou namísto katolické královny Marie. Po nezdaru spiknutí byl obviněn z velezrady a 16. října 1555 skončil na hranici. Po zrušení klášterů v 16. století katedrála prudce upadala. Koruna zkonfiskovala její pozemky, budova chátrala a její prestiž klesala. Samuel Pepys ji později ve svých denících popsal jako „nevábnou a ošuntělou“. Rochester si však díky poloze na staré cestě Watling Street udržel význam zastávky pro vznešené hosty. Roku 1573 zde pobývala čtyři dny královna Alžběta I., která se 19. září zúčastnila katedrální bohoslužby. V roce 1606 pak do města zavítal Jakub I. Stuart se svou rodinou a švagrem, dánským králem Kristiánem IV. Zatímco král Jakub nocoval v biskupském paláci, celá královská družina se v neděli sešla na mši, kterou sloužil biskup William Barlow. Když roku 1633 navštívil katedrálu canterburský arcibiskup William Laud, ostře kritizoval její zanedbanost – zejména si stěžoval na vytlučená okna, kvůli nimž stavba „značně trpěla“. Do roka se sice podařilo většinu závad odstranit, prosklení však zůstalo neúplné. Kapitula se tehdy hájila tím, že přednostní investici ve výši 1 000 liber si vyžádala „výroba varhan“. Laud toto vysvětlení přijal, trval však na úplném dokončení oprav. Mimo jiné nařídil uvést do řádného stavu zvonici a její konstrukci, což v roce 1635 vyústilo v přelití jednoho ze zvonů. Roku 1635 se o katedrále psalo jako o stavbě „malé a prosté, přesto velmi prosvětlené a příjemné“. Autor dobového popisu dále uvádí: „Chór vkusně zdobí množství mramorových sloupků a zdejší varhany jsou sice drobné, ale řemeslně bohaté a zdařilé. Sboristů je sice poskrovnu, vystupují však ukázněně a důstojně.“ Tentýž pramen zmiňuje i četné památky, z nichž mnohé, „ač rovněž starobylé, jsou rozbité, zohavené a zneuctěné“. Toto svědectví o stavu mobiliáře je mimořádně cenné, neboť vzniklo pouhých šest let předtím, než katedrálu během občanské války vyplenila parlamentní vojska. V roce 1641 vykonal svou první návštěvu katedrály John Evelyn, jak si zapsal do deníku: „Devatenáctého jsme jeli do Rochesteru a prohlédli si katedrálu.“ Anglická občanská válka Dobový úřední záznam událost líčí následovně: „Vyrazili jsme ve středu, na svátek svatého Bartoloměje. Někteří z našich vojáků vnikli kolem deváté či desáté hodiny ranní do katedrály, přímo doprostřed jejich pověrečné bohoslužby se zpívajícími muži a chlapci, a neprodleně se chopili práce, kvůli které přišli. Nejprve odsunuli oltářní stůl a následně rozbili na kusy podstavec, na němž stál. Poté strhli oltářní mřížku a dřevo přenechali chudým na zátop. Varhany jsme hodlali strhnout až při svém návratu, ale jak se ukázalo, místní je raději rozebrali sami ještě předtím, než jsme se stihli vrátit.“ V období po restauraci Stuartovců se ukázalo, že poškození chrámu nebylo tak fatální, jak se původně předpokládalo. Zejména náhrobky zůstaly z velké části ušetřeny, ačkoliv rochesterský švec John Wyld čelil obvinění, že z některých hrobek strhal a rozprodal železné a mosazné prvky. Vojska Thomase Fairfaxe sice v chóru ustájila koně, podobně jako v jiných anglických katedrálách, k vážným strukturálním škodám však nedošlo – vojáci pouze v podlaze hlavní lodi vykopali několik jam. Krátce po obnově monarchie navštívil Rochester Samuel Pepys při své cestě do loděnic v Chathamu. Katedrála, která během let republiky značně zchátrala, na něj působila dojmem staveniště; poznamenal si, že se „nyní uzpůsobuje k provozu a varhany se právě ladí“. Do roku 1662 spolykaly opravy 8 000 liber a dalších 5 000 liber bylo ještě zapotřebí k dokončení nejnutnějších prací. Významnou roli při obnově sehrál diecézní registrátor Peter Stowell, který za svou věrnost králi zaplatil během republiky pokutami i vězením. Stowell nechal na vlastní náklady dohledat rozptýlené archiválie i vybavení a věnoval 100 liber na novou podlahu lodi od západního portálu až k chórové přepážce (pulpitu). Zajímavostí je, že rochesterský děkan vedl modlitby za francouzského viceadmirála Jean-Claudea de La Robinière, jenž padl v boji proti španělsko-nizozemskému námořnictvu v roce 1667. Roku 1770 pak arciděkan John Warner dohlížel na odstranění lavic z kněžiště a návrat k tradičnímu uspořádání s ohrazeným oltářem „jako dříve“, což byl v té době pozoruhodně raný projev liturgické obnovy. Údržba katedrály vyžadovala neustálou pozornost. Roku 1664 řemeslníci opravili opláštění jižní boční lodi a v roce 1670 prošla rekonstrukcí dvanáctimetrová část severní lodi. Roku 1679 se věž ocitla v havarijním stavu, což potvrdil i architekt Samuel Guy. Ten vyčíslil nezbytné investice na 1 000 liber, ovšem westminsterský tesař Henry Fry o pár měsíců později kontroval s tím, že postačí pouze oprava olověných prvků a jednoho trámu. Do varhan kapitula investovala 160 liber. V roce 1705 započalo nové oplechování střechy olovem, které bylo dokončeno roku 1724. Roku 1730 dělníci odstranili starou zvonickou kruchtu nad schody do chóru a křížení lodí získalo nové zaklenutí. Mezi lety 1742 a 1743 probíhaly v chóru natolik rozsáhlé a hlučné práce, že děkan i kapitula museli k bohoslužbám dočasně využívat sousední kostel svatého Mikuláše. Roku 1749 si špatný stav vynutil přestavbu věžice a v letech 1765 až 1772 prošly rekonstrukcí i věže v západním průčelí. Stav jižní chórové lodi a transeptu vzbuzoval takové obavy, že je stavitelé museli v roce 1751 zpevnit opěráky, odlehčit konstrukci střechy a do krypty vložit podpůrné zdivo. V roce 1798 publikoval Edward Hasted v rámci svého díla Dějiny a topografický průzkum hrabství Kent nelichotivý popis katedrály. Poznamenal, že „čas natolik nahlodal pevnost zdiva, že ani péče současné kapituly pravděpodobně nezabrání blízkému zřícení velké části stavby“. Éru úprav 18. století symbolicky završila instalace nových varhan v roce 1791. Od 19. století po současnost V letech 1825 až 1830 zastával funkci diecézního architekta Lewis Nockalls Cottingham. Kvůli napadení dřevomorkou musel nechat kompletně vyměnit krov nad chórem a jeho jižním transeptem. Stěna mezi hlavním transeptem a jižní chórovou lodí zůstávala nebezpečně nakloněná, přičemž neodborné zásahy z předchozího století situaci spíše zhoršily. Cottingham proto nechal vybudovat nové vnější průčelí, které původní zdivo efektivně podpírá. Tehdejší věž byla stržena a nahrazena novou, tentokrát již bez špice. Východní část chrámu prošla přestavbou, během níž došlo ke snížení oltáře a odstranění starého retabula. Při odkrývání zazděných oken a oblouků tehdy restaurátoři objevili hrobku biskupa Johna de Sheppeyho. Cottingham stál v čele stavebních prací i v další fázi obnovy. Od roku 1840 probíhala rekonstrukce kazatelny a biskupského stolce. Demontáž staré kazatelny tehdy odhalila středověkou malbu „Kolo štěstěny“ (Wheel of Fortune), která je dodnes k vidění u východního konce chórových lavic. Považuje se za nejstarší dochovanou ukázku tohoto motivu v Anglii. V této době vznikl také nový strop v křížení lodí, nový baldachýn pro náhrobek Johna de Sheppeyho a proběhlo čištění omítek i renovace krypty. V letech 1871 až 1877 vedl restaurátorské práce George Gilbert Scott. V první fázi se zaměřil na horní okna hlavní lodi, aby v ní mohly probíhat bohoslužby, zatímco řemeslníci pracovali na chóru a transeptech. Jižní transept nechal podezdít a zrenovoval jeho dřevěnou klenbu, zatímco severní transept získal nová západní okna a vstupní portál. U obou částí došlo k celkové opravě zdiva. Štíty a střechy byly podle dobových pramenů navráceny do své původní, strmé podoby. Chórová přepážka (lektorium) získala zpět svou prostou formu – což se však ukázalo jako sporné, neboť na její odvrácené straně již chyběla stěna, která zde stávala v dobách oltáře svatého Mikuláše. Štíty na východní straně sice Scott zvýšil, ale kvůli nedostatku financí na ně tehdy nenavázala střecha odpovídající výšky. Původní východní okno, které Palmer označil za „nevzhledné“, nahradila současná lomená okna (lancety). Úpravy završilo snížení podlahy presbytáře a nová dlažba v celé východní části chrámu. Restaurace se dočkaly i chórové lavice, u nichž se v maximální míře využil původní materiál. Práce navíc odkryly historickou heraldickou výzdobu se lvy a liliemi, jíž se Scott inspiroval při finální dekoraci chóru. Na památku děkana Roberta Scotta nechal J. Loughborough Pearson vyzdobit chórovou přepážku souborem soch. Pearson v roce 1888 rovněž dohlížel na sanaci západního průčelí, u něhož docházelo k oddělování lícového zdiva od jádra stavby. Postranní věže získaly svou původní výšku i vzhled a severní věžička ve štítu vznikla jako věrná kopie té jižní. Během těchto prací archeologové odkryli a vyznačili základy původního saského kostela. V roce 1904 byla na Scottovu věž vztyčena současná špice, čímž katedrála získala svou dnešní siluetu. V roce 1988, během dláždění prostranství před Velkou západní branou, byly nalezeny další základy saského kostela. Jejich obrys dnes definuje barevná dlažba. K 1400. výročí katedrály v roce 2004 namaloval ruský ikonopisec Sergej Fjodorov v severním transeptu novou fresku. Architektura Exteriér Západnímu průčelí katedrály dominuje rozměrné centrální okno v perpendikulárním slohu. Jeho kružbu tvoří štíhlé svislé pruty, které podtrhují vertikální ráz celé stavby. Nad oknem probíhá lomená římsa zakončená po stranách drobnými tesanými hlavami. Linii střechy hlavní lodi vymezuje kordonová římsa završená cimbuřím. Přímo pod oknem se táhne slepá arkáda, do jejíž středové části zasahuje vrchol velkého západního portálu; vybrané niky v arkádě zdobí sochařská výprava. Spodní úroveň průčelí pak doplňují normanské výklenky lemující samotný vstup. Vlastní portál představuje mistrovskou normanskou práci s řadou soustředných, bohatě zdobených oblouků. Půlkruhový tympanon vyobrazuje Krista v mandorle, kterého doprovázejí svatý Justus a král Æthelberht. Postavy světců podpírají andělé a obklopují je symboly čtyř evangelistů: anděl (Matouš), lev (Marek), býk (Lukáš) a orel (Jan). Na překladu pod nimi defiluje dvanáct apoštolů, zatímco na sloupcích portálu jsou vytesány postavy krále Šalomouna a královny ze Sáby. Uvnitř Velkého západního portálu je prosklené zádveří, které umožňuje nechat samotné dveře otevřené po celý den. Po obou stranách západního průčelí se tyčí věž, která tvoří spojnici mezi průčelím a stěnami hlavní lodi. Věže jsou zdobeny slepými arkádami, přesahují o dvě patra linii střechy a jsou zakončeny jehlancovými špicemi. Zakončení bočních lodí je normanské. Každé má velký oblouk s kulatou hlavou obsahující okno; v severním výklenku se nacházejí malé dveře. Nad každým obloukem je hladká stěna završená slepou arkádou, kordonovou římsou v úrovni střechy a prostým parapetem. Boční věže jsou v dolní části normanské, přičemž tento styl byl dodržen i při pozdějších dostavbách. Nad hladkými základnami jsou čtyři patra slepých arkád zakončená osmibokou špicí. Vnější strana hlavní lodi a jejích bočních lodí je architektonicky prostá, s výjimkou zazděného severozápadního portálu, který dříve umožňoval přístup z katedrály do sousedního kostela svatého Mikuláše. K severnímu transeptu se lze dostat z hlavní třídy (High Street) přes uličku Black Boy Alley, což je středověká poutní cesta. Výzdoba je v raně anglickém slohu (Early English), ale byla upravena Gilbertem Scottem. Scott nechal znovu vybudovat štíty do původní strmé podoby namísto nižších, které byly osazeny na začátku 19. století. Samotný štít je ustoupen za hlavní stěnu za parapetem s pochozí lávkou. Scott také restauroval vchod pro poutníky a otevřel slepou arkádu v severní části západní stěny. Východně od severního transeptu se nachází brána Sextry Gate. Pochází z doby vlády Eduarda III. a v horní části má dřevěné obytné prostory. Prostor za ní byl původně uzavřený, ale nyní je otevřen do High Street skrze pamětní zahradu a brány. Za Sextry Gate se nachází vstup do Gundulfovy věže, která slouží jako soukromý zadní vchod do katedrály. Severní chórový transept a východní průčelí jsou vybudovány v raně anglickém slohu; spodní řada oken osvětluje kryptu, která je staršího data. K východnímu závěru katedrály přiléhá stěna kapitulní síně ve shodném stylu. Současná podoba této části chrámu je však novější, než se na první pohled zdá, což je důsledek Scottových restaurátorských zásahů v 19. století. Scott sice nechal vyzdít štíty do původní výšky, ale kvůli nedostatku financí na ně tehdy nenavázaly odpovídající krovy. Palmer v roce 1897 poznamenal: „Stavba stále vyžaduje střechy s odpovídajícím sklonem, což je nedostatek citelný i nápadný.“ Na jižní straně katedrály přiléhá hlavní loď k hlavnímu transeptu, za nímž následuje novodobá předsíň. Stěna boční lodi mezi oběma transepty slouží jako mohutná opěra pro starší zdivo za ní a je navíc zpevněna opěrným obloukem. Toto neobvyklé konstrukční řešení objasňuje až pohled do interiéru. Jižní stěnu presbytáře pak zakrývá budova kapitulní síně z 18. století. Křížové chodby a vedlejší budovy Křížová chodba představovala duchovní centrum kláštera a její půdorys je v rajském dvoře patrný dodnes. Východní křídlo původně tvořila kapitulní síň biskupa Ernulfa a navazující dormitář (společná ložnice), z nichž se však do dnešních dnů dochovala pouze západní stěna. Jižní stranu ambitu uzavíral refektář (společná jídelna), dílo převora Helia (známého též jako Élie) z doby kolem roku 1215. Spodní část jeho zdiva se zachovala a dodnes zaujme svou mohutností. Stavitelé se zde museli vypořádat se specifickým architektonickým oříškem: starší křížová chodba byla totiž prostorově omezena původní římskou městskou hradbou. Převor Helias problém vyřešil rázně – hradbu nechal prorazit portálem a její masivní konstrukci využil přímo jako severní stěnu nového refektáře. Gundulfova věž Přímo na sever od katedrály, v sevření mezi chórovým transeptem, poutnickým schodištěm a bránou Sextry Gate, se tyčí Gundulfova věž z 11. století. Představuje vůbec nejstarší nadzemní prvek celého areálu. Až do 18. století dosahovala věž výšky okolního zdiva, tedy přibližně 20 metrů. Během 19. století se však její stav natolik zhoršil, že roku 1897 zbylo z kdysi mohutné stavby jen torzo. K zásadní obnově došlo v roce 1925, kdy řemeslníci zastřešili spodní část věže a opravili její líc. Většinu nákladů ve výši 1 600 liber tehdy pokryli svobodní zednáři, což dodnes připomíná pamětní deska na vnitřní stěně. Tři podlaží věže v současnosti slouží potřebám katedrály: nejvyšší a první patro využívá hudební oddělení, zatímco přízemí patří kostelníkům. Hlavní loď Západní část hlavní lodi si v jádru uchovala podobu, kterou jí vtiskl biskup Gundulf. Hlavní arkádu uzavírá kordonová římsa, nad níž se klene normanské triforium zakončené dalším římsu. Horní řada oken (clerestorium) je již provedena v perpendikulárním slohu. Z hlavic sloupů stoupají pilastry až k první římse, v úrovni triforia však byly pravděpodobně odstraněny; původně mohly nést střešní trámy, nebo dokonce sloužit jako náběhy klenby. Východní pole triforia sice působí jako normanské, ve skutečnosti je však dílem kameníků ze 14. století. Poslední pole lodi v dekorativním slohu plynule navazuje na pilíře věže. Za pozornost stojí zejména severní pilíř, v jehož nitru se zřejmě nachází dříve zmíněná oratoř. Boční lodě mají prosté zdivo s plochými pilastry. Jejich dvě východní pole, provedená v dekorativním slohu, obsahují náběhy pro klenbu. Zda byla kamenná klenba někdy skutečně dokončena, zůstává nejasné; v celé délce lodí se dnes táhne dřevěný strop. Křížení lodí uzavírá na východě lektorium (pulpitum), nad nímž jsou osazeny varhany. Tato přepážka pochází z 19. století a zdobí ji postavy z raných dějin katedrály. Prostoru nad křížením dominuje centrální věž se zvony završená špicí. Podhled stropu v křížení zaujme čtyřmi „Zelenými muži“ vyřezanými na svornících. Přímo ze země je patrný obrys poklopu, který slouží k vytahování a spouštění zvonů. Podlaha lodi se směrem k lektoriu stupňovitě zvedá a umožňuje vstup do chóru skrze varhanní přepážku. Severní transept Severní transept vznikl v roce 1235 v raně anglickém slohu. O viktoriánské úpravě jeho oken jsme se zmínili již v popisu exteriéru. Vnitřnímu prostoru dnes dominuje rozměrná freska ruského umělce Sergeje Fjodorova, která vyplňuje klenutý výklenek na východní stěně. Právě zde zřejmě stával původní oltář svatého Mikuláše, a to od dostavby transeptu až do roku 1322, kdy jej mniši přemístili na přepážku před lektorium. Dobová závěť naznačuje, že někde v těchto místech stával také „Ježíšův oltář“; přítomnost liturgického místa potvrzuje zachovaná piscina (umyvadlo na posvátnou vodu) vpravo od výklenku. Jižní transept a Mariánská kaple Původní Mariánská kaple vznikla v jižním transeptu jeho oddělením od prostoru křížení, přičemž oltář Panny Marie byl umístěn v jeho východním oblouku. Na východní stěně i pod samotným obloukem jsou dodnes patrné stopy výmalby, které vymezují polohu zaniklé středověké přepážky. Kolem roku 1490 se kaple dočkala rozšíření směrem na západ; stavitelé tehdy prorazili v západní stěně mohutný oblouk a loď kaple přistavěli k tehdejší jižní boční lodi katedrály. Z interiéru kaple jsou nad vítězným obloukem stále viditelné horní části dvou menších původních oken. Později byla pod oblouk vložena dělicí stěna, čímž v přístavbě z konce 15. století vznikla současná Mariánská kaple. Jižní transept je vybudován v raném dekorativním slohu. Jeho východní stěnu tvoří v úrovni arkád jediný, velkoryse pojatý oblouk, v němž se nacházejí dvoje dnes již nepoužívané dveře; ty severní navíc zakrývá památník Williama Franklina. Jižní stěna začíná jako prostá plocha, v jejíž části je umístěn významný náhrobek Richarda Wattse, zdobený „barevnou bustou s dlouhým šedým vousem“. Pod ním se dříve nacházela mosazná pamětní deska Charlese Dickense, po které zbyl jen obrys, neboť byla přemístěna na východní stěnu chórového transeptu. Západní stěnu vyplňuje zmíněný velký oblouk s přepážkou, která transept odděluje od nynější lodi Mariánské kaple. Dnešní Mariánská kaple v dekorativním slohu, prosvětlená třemi okny na jižní a dvěma na západní straně, tvoří svým lehkým a vzdušným charakterem protiváhu k masivní normanské architektuře hlavní lodi. Oltář byl nově orientován k jižní stěně, čímž vznikl prostor, kde věřící obklopují místo sloužení ze všech stran. Moderní vitráže v oknech zachycují výjevy z evangelií. Vitráže v Mariánské kapli Východní okno celého souboru zachycuje v horní části výjev Zvěstování: korunovaného archanděla Gabriela promlouvajícího k Panně Marii, nad nimiž se v podobě holubice snáší Duch svatý. Spodní pole pak patří scéně Narození Páně se Svatou rodinou, doprovázenou pastýři a trojicí andělů. Sousední okno v horní části vyobrazuje svatou Alžbětu v gloriole hvězd a zářícího slunce. Spodní část kompozice zaplňuje Klanění tří králů, kteří vzdávají úctu Panně Marii na trůnu s Jezulátkem. Poslední okno na jižní stěně představuje v horním poli svatou Máří Magdalénu s nádobkou na vonné masti, obklopenou motivem tudorovských růží a lilií. Dole je pak zachyceno Obětování Páně v chrámu. Ikonografický program plynule přechází na západní stěnu. První zdejší okno nese v horní části postavu svaté Markéty Skotské. Tu lemují medailony s kotvou a bodlákem – jde o přímý odkaz na původní zasvěcení kláštera svatému Ondřeji. Spodní výjev zobrazuje Ukřižování s Pannou Marií a svatým Petrem. Soubor uzavírá tematicky velmi neobvyklé okno. Jeho horní část, dělená na tři pole, zobrazuje legendárního krále Artuše s královským znakem, jemuž po stranách asistují svatý Jiří a archanděl Michael. Spodní scéna pak patří Nanebevstoupení: vlevo stojí dvojice učedníků, vpravo tři ženy s mastmi a v pravém horním rohu jsou patrné tři prázdné kříže. Zatímco spodní okraje prvních čtyř oken nesou různá věnování, páté okno zdobí znaky katedrály, hrabství Kent a města Rochesteru. Mezi nimi stojí nápis: „K oslavě Boží a v hrdé, trvalé památce na ty z ‚Old Roffensians‘ (absolventů King's School Rochester), kteří položili životy za svou vlast ve Velké válce 1914–1918.“ Přímo pod tímto oknem je osazena kamenná deska s vytesanými jmény padlých. Pod sousedním čtvrtým oknem se pak nachází o něco mladší památník, který připomíná oběti z let 1939–1945. Chór, boční lodi a transepty Východní část katedrály tvoří někdejší uzavřenou mnišskou zónu. Od prostor přístupných veřejnosti ji odděluje varhanní přepážka, boční stěny chóru a příčné zdi v obou bočních lodích. Za hlavní příčinu této izolace se považují nepokoje z roku 1327, které však pouze urychlily tehdejší obecný trend uzavírání klášterních prostor před vnějším světem. Severní boční loď je prostá chodba, kterou dělí schodiště a příčná zeď. Tyto stupně byly součástí středověké poutní cesty k ostatkům svatého Viléma (odtud název „Poutnické schody“) a jsou natolik ochozené generacemi poutníků, že na ně musely být už před rokem 1897 osazeny dřevěné nášlapy. Jižní boční loď měla původně stejnou šířku jako severní. Pozůstatky příčné zdi ze 14. století jsou dodnes patrné ve východním oblouku a dnes tvoří vstup do sakristie nad schodištěm do krypty. V místech dnešní jihozápadní části lodi kdysi stávala Gundulfova malá věž. Aby zůstal ambit celistvý, propojovala tehdy věž s dnešní katedrální knihovnou zeď. Po demolici věže byla její základna i s přilehlým prostorem včleněna do jižní lodi. Nové „Kentské schody“ nyní vedou z rozšířené lodi do chórového transeptu, zatímco původní vchod slouží jako přístup do podzemní krypty. Archeologický průzkum z roku 2014 odhalil pod „Kentskými schody“ základy starší normanské stavby. Ukázalo se, že i nynější zeď ze 14. století stojí na normanských základech. Původní portál z krypty ústil na schodiště s oknem orientovaným do ambitu; tyto konstrukce pocházejí již z první fáze výstavby dnešní katedrály. Před viktoriánskou renovací měl chór strmě stupňovité lavice a kazatelnu. Jejich odstranění odhalilo středověkou malbu „Kolo štěstěny“ (Rota Fortunae) a původní vzorování stěn. Stávající vzor na stěnách je moderní kopií toho nalezeného, ale hlavní motiv malby zůstal nedotčen. Nad malovanými stěnami je slepé triforium, nad nímž se nachází horní okna a šestidílná klenba. V lavicích byly znovu použity některé starší trámy, ale většina práce pochází z 19. století. Před Scottovými zásahy měly chórové lavice vysoká opěradla, která prostor chóru izolovala od transeptů. Dnes je toto uspořádání otevřené a vytváří jednotný celek pro věřící. V jižním transeptu zůstaly dva slepé otvory; jeden původně ústil do krypty (před rozšířením jižní lodi), druhý vedl vzhůru do tzv. „komory odpustků“ (Indulgence Chamber). Severní transept sloužil ve středověku jako poutní centrum se svatyní svatého Viléma. Do dnešních dnů se z ní však dochovalo jen málo. Historik Edward Hasted zmiňuje „značně poškozenou velkou kamennou truhlu“ a Palmer poznamenává, že hrobka ve východním poli transeptu je „považována za hrobku svatého Viléma“. Původní svatyně stávala uprostřed podlahy. Celý transept se dříve nazýval kaplí sv. Viléma, zatímco ohraničený prostor na východě nesl jméno kaple sv. Jana Křtitele (vzhledem k tamním památníkům se jí později říkalo Warnerova kaple). V jejím rohu je dnes uložen Kříž z hřebů. Uprostřed severní stěny odpočívá Walter de Merton, rochesterský biskup a zakladatel Merton College v Oxfordu. Za pozornost stojí dvoje dřevěné dveře – jedny jsou slepé, druhé však vedou do katedrální klenotnice a jsou považovány za jedny z nejstarších stále používaných dveří v Anglii. Severní chórový transept a presbytář tvoří harmonický stylový celek, ačkoliv východní závěr Scott výrazně přebudoval. V arkádách jsou umístěny náhrobky biskupů, přičemž ten mezi Warnerovou kaplí a presbytářem vyniká neobvyklou zachovalostí. Patří biskupu Johnu de Sheppeymu – hrobka byla v minulosti zazděna a zapomenuta, díky čemuž unikla drancování za dob anglické republiky. Znovu ji objevil a restauroval Lewis Nockalls Cottingham v letech 1825 až 1840. Portál kapitulní síně Portál vedoucí do kapitulní síně a současné knihovny je učenci, kteří katedrálu studovali, označován jako „velkolepý“, „propracovaný“ a dokonce jako „jeden z nejkrásnějších existujících příkladů anglické dekorativní architektury“. Dvě postavy v životní velikosti po stranách portálu představují alegorie Nového a Starého zákona (Eklezia a Synagoga). Starý zákon zosobňuje ženská postava se zavázanýma očima (symbol neznalosti Mesiáše), která třímá zlomenou hůl a desky zákona držené vzhůru nohama. Nový zákon pak zastupuje žena nesoucí kříž a model kostela. Palmer ve své době poznamenal, že Cottinghamova rekonstrukce (1825–1830) doplnila postavě hlavu „vousatého biskupa s mitrou“, současný průzkum však žádné stopy po takovém zásahu neodhaluje. Nad těmito alegoriemi jsou vyobrazeni čtyři velcí učitelé církve: svatý Augustin, Řehoř, Jeroným a Ambrož, sedící u svých psacích pultů. Ještě výše se po obou stranách nachází dvojice andělů se svitky, kteří stoupají z plamenů. Vrchol oblouku zdobí drobná nahá postava symbolizující očištěnou duši, jež vystupuje z očistce směrem k baldachýnu – pravděpodobně nebeské bráně. Může jít o podobiznu biskupa Hama de Hythe, z jehož popudu portál vznikl. Nad baldachýnem se k finálnímu vrcholu zvedá vnější oslí oblouk (ogee), jehož podstavec dnes zůstává bez sochy. Celý oblouk zdobí hluboce prořezávaný rostlinný dekor; cvikly a plochy pod postavami pak vyplňuje pozoruhodné dekorativní mřížkování. Východní závěr Velká část toho, co je dnes vidět ve východním závěru, je dílem Gilberta Scotta, ačkoliv vychází velmi věrně z podoby dřívější stavby. Krypta Nejstarší úsek krypty tvoří dvě nejzápadnější klenební pole pod závěrem chóru. Jsou součástí původní Lanfrankovy stavby z 80. let 11. století a vyznačují se typickou románskou křížovou klenbou bez žeber, která vybíhá z prostých hlavic na poměrně štíhlých hladkých dřících. Zbytek podzemních prostor vznikl o století později. Ačkoliv patky, dříky i hlavice zachovávají styl starší části, stavitelé zde již použili žebrovou klenbu. Kvůli obdélníkovému půdorysu polí jsou sice kratší příčné oblouky lomené, ale jelikož ostatní žebra zůstávají půlkruhová, celkový dojem je stále románský. Na několika místech i v okenních otvorech na východní straně se dochovaly zbytky středověké výmalby. Východní část krypty pod presbytářem slouží jako kaple zasvěcená svatému Itamarovi. S výjimkou nedělních dopolední, kdy ji využívá dětský klub, je tento prostor vyhrazen pro tichou modlitbu a rozjímání. Vstup do krypty vede po schodišti z jižní chórové lodi. Schody zabírají celou šířku původní lodi před demolicí Gundulfovy věže (viz výše). Bezbariérový přístup zajišťuje plošina instalovaná v roce 2017. V rámci budování bezbariérového přístupu a změny využití krypty byla odstraněna celá její podlaha a prostor pod ní prozkoumali archeologové. Byl zde odkryt římský dům a základy původního východního závěru. Hudba Varhany Současné varhany v Rochesterské katedrále vycházejí z nástroje z roku 1905, který postavila firma J. W. Walker & Sons Ltd. Později, v roce 1989, je přestavěla společnost Mander Organs, která pod odborným dohledem Paula Halea instalovala nový chórový stroj a potrubí. Varhaníci Jako varhaník v Rochesteru je k roku 1559 uváděn James Plomley. Mezi skladateli, dirigenty a koncertními umělci, kteří působili jako varhaníci v Rochesterské katedrále, najdeme jména jako Bertram Luard-Selby, Harold Aubie Bennett, Percy Whitlock nebo William Whitehead. Katedrální sbory Tradice zdejšího sboru sahá až k samým počátkům chrámu v roce 604 n. l. Vysokou úroveň hudebního vzdělávání místních sboristů vyzdvihoval již Beda Ctihodný ve svých Církevních dějinách národa Anglů. Hlavní sbor Těleso tvoří chlapecká a dívčí sekce, které doplňují dospělí zpěváci (laikové). Právě kvůli výchově mladých sboristů vznikla roku 604 – současně s katedrálou – škola King's School. Její přípravka dodnes zajišťuje chlapce pro sopránové party; chlapecký sbor doprovází liturgii několikrát týdně. Roku 1995 katedrála založila také dívčí sbor, který zajišťuje bohoslužby v časech, kdy chlapci studují. Dívky, pocházející z různých škol v okolí, zpívají při pravidelných pondělních bohoslužbách a o víkendech se střídají s chlapeckou sekcí. V současnosti má sbor 18 chlapců a 17 dívek. Spodní tři hlasy – alt, tenor a bas – zajišťují profesionální dospělí zpěváci. Při významných svátcích vystupují všechny složky sboru společně. Dobrovolný sbor Tento soubor vznikl v srpnu 2008 transformací dřívějšího výběrového sboru dospělých dobrovolníků. Těleso vystupuje přibližně desetkrát do roka, především během prázdnin, kdy dětští sboristé neúčinkují. Podle potřeby také zastupuje hlavní sbor při nedělní eucharistii. Zvony Rochesterská katedrála disponuje souborem deseti zvonů zavěšených pro tradiční anglické střídavé zvonění (change ringing). Všechny byly odlity v roce 1921, některé jako památníky mužům padlým v první světové válce. Nejtěžší zvon (tenor) váží 1 530 kg a je laděn do tónu D. Ačkoliv v původní saské katedrále z roku 604 pravděpodobně visel jeden či více zvonů, dochované záznamy jsou strohé. Konstrukce Gundulfovy věže z 11. století však potvrzuje, že se se zvony počítalo již při jejím vzniku. Roku 1154 nechal převor Reginald odlít dva nové kusy a zajistil přelití třetího, tehdy již prasklého zvonu. Ve 12. století obohatily věž další dva zvony. Roku 1343 nechal biskup Hamo de Hythe centrální věž zvýšit a osadil ji čtveřicí zvonů pojmenovaných po významných postavách: Dunstan, Paulinus, Ithamar a Lanfranc. V průběhu staletí byly zvony opakovaně přelévány, nejčastěji kvůli opotřebení úderových ploch. Roku 1904, při celkové rekonstrukci věže a špice, přibyly další dva kusy. V roce 1921 pak prošly přelitím všechny stávající zvony a jejich počet se ustálil na dnešních deseti. Jelikož se při tomto procesu kov recykluje, lze předpokládat, že v sobě nynější zvony stále nesou materiál z dob biskupa Gundulfa. Roku 1960 zajistila firma John Taylor & Co jejich nové zavěšení na moderní ocelovou konstrukci. Slavnostní svěcení proběhlo 16. května 1921. Protože se jednalo o památníky padlým ve Velké válce, zazněly tehdy poprvé v tklivém, „napůl tlumeném“ režimu (half-muffled). Dlouholetou záhadu nápisu na zvonu č. 3, který připomíná americký křižník USS Pittsburgh, objasnil až dopis velitele lodi Jamese W. Todda z prosince 1920. Ten v něm děkoval děkanovi za vřelé přijetí posádky během dvouměsíčního pobytu lodi v docích v Chathamu a přiložil šek na 52 liber a 10 šilinků, čímž náklady na přelití tohoto zvonu plně uhradil. Knihovna Anglosaská fundace nepochybně disponovala ranou knihovnou, o jejích osudech se však nedochovaly žádné podrobnosti. Když biskup Gundulf roku 1082 ustanovil převorství jako benediktinský dům, existence knihovny se přímo předpokládala, neboť každodenní četba tvoří pilíř řehole svatého Benedikta. Do Gundulfovy smrti v roce 1108 vzrostl počet mnichů z původních 22 na více než 60, což svědčí o tehdejším rychlém rozmachu knižního fondu. Katalog tehdejší knihovny se dochoval v proslulém rukopisu Textus Roffensis z roku 1130. Zahrnoval slavnou Gundulfovu bibli (dnes uloženou v Huntington Library v Kalifornii), samotný Textus, biblické komentáře, spisy církevních otců, historická díla (včetně Bedových Církevních dějin) a různé příručky o mnišském životě. Většina svazků byla psána latinsky, pouze zlomek v anglosasštině. Katalog jmenovitě uvádí 116 knih, k nimž později přibylo dalších 11; mnohé z těchto svazků přitom obsahovaly několik děl v jedné vazbě. Další soupis z roku 1202 čítá již 280 svazků. Tento seznam objevili badatelé až v 19. století, vepsaný na dvou listech v úvodu Augustinova díla De Doctrina Christiana, které dnes vlastní Britská knihovna. Středověká knihovna během staletí několikrát změnila své umístění v rámci katedrálního areálu. Správu nad ní vykonával precentor (vedoucí kůru), jenž zajišťoval materiál pro písaře, iluminátory a autory. Díky ručnímu opisování a lokální výuce se v klášterech vyvíjely specifické kaligrafické styly – pro Rochester je tak typické identifikovatelné „rochesterské písmo“ (Rochester Script) 12. století. Když roku 1215 hrad obléhal král Jan Bezzemek, došlo ke ztrátě řady vzácných rukopisů. Další ránu knižnímu fondu zasadil rok 1264, kdy Rochester vyplenila vojska Simona de Montfort. Zánik kláštera za vlády Jindřicha VIII. znamenal pro katedrální knihovnu skutečnou katastrofu. Královský antikvář John Leland si tehdy stěžoval Thomasi Cromwellovi, že se v katedrálních knihovnách objevují cizí učenci a vyřezávají z knih cenné dokumenty. Lelandovi se podařilo část fondu zachránit; 99 rukopisů je dnes součástí Královské sbírky v Britském muzeu. Dalších 37 děl se podařilo vypátrat v archivech po celé Velké Británii, Evropě i v USA. Po zrušení převorství začala jako kapitulní síň a knihovna sloužit Stará sakristie východně od jižního chórového transeptu. I přes změnu názvu ji duchovní dodnes příležitostně využívají k liturgickým účelům. Z původního středověkého obsahu, který přečkal reformaci, zbyla jen torza; padesát svazků datovaných před rok 1540 tvoří zřejmě až pozdější akvizice. Knihovní fond byl tehdy skromnější než v dobách rozkvětu kláštera, neboť počet členů kapituly byl nižší než dřívější stav mnichů. Od kanovníků se navíc vyžadovalo vysokoškolské vzdělání, takže se opírali spíše o své soukromé knižní sbírky. Od 18. století začala knihovna opět růst, především díky darům, které tradičně věnovali nově jmenovaní děkani a kanovníci. V letech 1907–1909 prošla knihovna díky štědrému daru T. H. Foorda modernizací, která zahrnovala opravu východní stěny, výměnu podlahy a instalaci nového mobiliáře. Významné knihy Výše zmíněný Textus Roffensis je v současné době vystaven přímo v Rochesterské katedrále. Dalším významným spisem je Custumale Roffense z doby kolem roku 1300, který (v latině) poskytuje informace o příjmech převorství a jeho vnitřním chodu. Obsahuje také instrukce pro vyzvánění zvonů, což potvrzuje jejich používání v té době. Knihovna uchovává kopii díla svatého Augustina De Consensu Evangelistarum („O shodě mezi evangelisty“) z první poloviny 12. století. Je uložena v původní středověké vazbě a podle písma je zřejmé, že vznikla přímo v Rochesteru. Z místní produkce pochází také kniha sentencí (Questiones Theologicae) Petra Lombardského z konce 13. století. Dochovala se i řada středověkých privilegií a listin (charters). Ve sbírce se nachází Komplutenská polyglota (bible v řečtině, latině a hebrejštině) vytištěná ve Španělsku v letech 1514–1517. [Sarumský misál] z roku 1534 pochází z Paříže. Rochester vlastní také exemplář Coverdaleovy bible z roku 1535, Velkou bibli (Great Bible) z roku 1539, Biskupskou bibli (Bishop's Bible) z roku 1568 a četné další pozdější tisky. Biskupská bible je pozoruhodná poznámkou u žalmu 45,9: „Má se za to, že Ofír je ostrov na západním pobřeží, nedávno objevený Kryštofem Kolumbem, odkud se dodnes přiváží to nejčistší zlato.“ Literatura Barlow, Frank (1979), The English Church 1000–1066 (2nd ed.), Longman, ISBN 0-582-49049-9 Becker, M Janet (1930), Rochester Bridge: 1387–1856, A History of its Early Years Compiled from the Warden's Accounts, London: Constable & Co Bell, Edwina E (January 2015), Hidden Treasures: Fresh Expressions. Project Update 11 – January 2015 (PDF), Rochester Cathedral, retrieved 15 March 2015 Best-Shaw, John J K; Batterbee, Dagmar, The Bells of Rochester Cathedral, The Kent Art Printers Ltd (for The Friends of Rochester Cathedral) Bethell, D T (1971), "Miracles of St. Ithamar", Analecta Bollandiana, 89 (3–4): 421–437, doi:10.1484/J.ABOL.4.02919 Bradshaw, B.; Duffy, E., eds. (1989), Humanism, Reform and the Reformation: The Career of Bishop John Fisher, Cambridge: Cambridge University Press British Institute of Organ Studies (2012), "Kent, Rochester Cathedral of Christ and BVM", National Pipe Organ Register, retrieved 11 March 2013 British Listed Buildings, "Cathedral Church, Rochester", British Listed Buildings, retrieved 1 May 2020 Burton-Jones, Simon (2013), Family News The Chatham News 1920-12-20 . 20 December 1920 – via Wikisource. Microfilmed copy available for consultation at Medway Archives The Chatham News 1921-05-20, 20 May 1921, p. 5 Microfilmed copy available for consultation at Medway Archives Dictionary of Organs and Organists (First ed.), 1912 Dobson, Barrie (1991), "The English Monastic Cathedrals in the Fifteenth Century", Transactions of the Royal Historical Society, sixth series, vol. 1, Royal Historical Society Dummett, Graham (2012), Rochester Cathedral, Doorways, Gateways, Openings, Monastery Garth F.W.J. (1951), "Obituaries: The Rev. Canon Grevile M. Livett, F.S.A.; the Rev. R. W. Harrison Acworth", Archaeologia Cantiana, 64, Kent Archaeological Society: 188 Open access icon Fincham, Kenneth (2003), "'According to Custom': The Return of Altars in the Restoration Church of England", Transactions of the Royal Historical Society, sixth series, vol. 13, Cambridge University Press Greenwood, E.J. (1962), The Hospital of St Bartholomew Rochester, The Author Harrison, Shirley & Evemy, Sally (1996), Rochester upon Medway, the Tale of a City, The Word Team, ISBN 0-9517276-1-3 Hidden Treasures: Fresh Expressions, Rochester Cathedral, 2013 Historic England, "Cathedral Church of Christ and the Blessed Virgin Mary of Rochester (Formerly Priory of St. Andrew) (1086423)", National Heritage List for England, retrieved 9 December 2012 Keevill, Graham (March 2015), Crypt (Guided tour and talk). Keevill is the cathedral archaeologist who will be providing the formal report in due course. Langton, Robert (1880), Charles Dickens and Rochester Livett, G. M. (1905), "The Leaden Font at Brookland", Archaeologia Cantiana, 27: 255–262 Open access icon Love, Dickon (1 April 2016), "Rochester, Cathedral Church of Christ and The Blessed Virgin Mary", Church Bells of Kent, retrieved 1 May 2020 Loyn, H.R. (1979), Anglo-Saxon England and the Norman Conquest, Longman Group, ISBN 0-582-48232-1 MacKean, W.H., DD (1953), Rochester Cathedral Library, Its fortunes and adventures through nine centuries, Rochester: (privately published) Mackie, J.D. (1988), The Earlier Tudors, The Oxford History of England, vol. VII, OUP, ISBN 0-19-821706-4 Medway Council (2008), Mayor's Diary, 12–22 June 2008 "Music Department", Rochester Cathedral, Dean & Chapter of Rochester, 2011, retrieved 23 January 2012 Palmer, G.H. (1897), The Cathedral Church of Rochester – A description of its fabric and a brief history of the Episcopal See, Bell's Cathedrals, George Bell & Sons, retrieved 31 January 2012 Rochester Cathedral (2012), Installation of the New Dean of Rochester Rochester, The past 2000 years, City of Rochester Society (private pub), 1999 Stenton, Frank M (1971), Anglo-Saxon England, The Oxford History of England, vol. II, OUP, ISBN 0-19-821716-1 Whitelock, Dorothy (1974), The Beginnings of English Society, Pelican History of England, vol. 2, Penguin, ISBN 0-14-020245-5 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Rochester Cathedral na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála v Rochesteru na Wikimedia Commons Oficiální stránky