NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Central Saint Martins College of Art and Design

Le Central Saint Martins College of Art and Design, surnommé Central Saint Martins (CSM), est une des composantes de l'université des arts de Londres, née en 1989 de la fusion de la Central School of Art and Design, fondée en 1896 sous le nom de Central School of Arts and Crafts, et de la Saint Martin's School of Art, fondée en 1854. Elle comporte cinq écoles, la School of Art, la School of Fashion & Textiles, la School of Graphic & Industrial Design, le Drama Centre London et la Byam Shaw School of Art ; la scolarité, composée de six cursus différents (mode homme, mode femme, marketing, maille, impression textile et journalisme de mode) dure quatre ans. Si en 2007, Le Point publiait : « Les frais de scolarité sont dérisoires. Plutôt que la sélection par l'argent, nous préférons pratiquer une sévère sélection par le talent. Nous sommes très exigeants sur la qualité de nos étudiants ». En 2020 ces frais de scolarité s'élèvent à environ 9000 £/an (Home/EU fee), et à partir de 2021, les étudiants de l'UE sont soumis au International fee de l'ordre de 23000 £/an. En 2011 l'école est relocalisée à King's Cross dans un ancien bâtiment victorien de 1852, le Granary Building. Le projet de rénovation est mené par Stanton Williams. L'université des arts de Londres est à la seconde place du classement mondial des meilleures universités d'art et de design, par le QS World University Ranking 2019. Personnalités liées à l'établissement Pédagogues Élèves Notes et références Voir aussi Articles de presse Thuy-Diep Nguyen, « Comment vit-on… à Saint Martins, l'école de la crème artistique anglaise », Challenges, no 296,‎ 12 avril 2012, p. 52 à 53 (ISSN 0751-4417) Guy Monréal, « St Martin's School of Art, l'invincible armada de la mode anglaise », L'Officiel, no 816,‎ juin 1997, p. 174 à 175 (ISSN 0030-0403) Articles connexes The Royal Academies for Science and the Arts of Belgium Liens externes Site officiel Ressources relatives aux beaux-arts : Art UK (lieux d'art) Google Arts & Culture Museum of Modern Art Ressource relative à la mode : Europeana Fashion Ressource relative à la musique : MusicBrainz Peggy Frey, « Ici, on crée les nouveaux Galliano », Style, sur lefigaro.fr, Madame Figaro, 12 mars 2009 (consulté le 8 décembre 2012) Portail des universités Portail des arts Portail de la mode Portail de Londres
Central Saint Martins

La Central Saint Martins (CSM) è una scuola d'arte pubblica e di tipo terziario di Londra, in Inghilterra (Regno Unito). Storia Il Central Saint Martins College of Art and Design venne costituito nel 1989 in seguito alla fusione della Central School of Art and Design (nata nel 1896), e la Saint Martin's School of Art, (inaugurata nel 1854). Dal 1986 entrambe le scuole facevano parte del London Institute, formato dalla Inner London Education Authority, che controllava sette scuole di arte, design, moda e media di Londra. Il London Institute divenne un ente giuridico nel 1988, poté rilasciare titoli di studio dal 1993, e ottenne lo status di università nel 2003. Nello stesso anno, il Drama Centre London e la Byam Shaw School of Art vennero integrati nella Central Saint Martins. Nel 2004 la CSM venne ribattezzata University of the Arts London. La scuola è affiliata con il Camberwell College of Arts, il Chelsea College of Art and Design, il London College of Communication, il London College of Fashion e il Wimbledon College of Arts. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Central Saint Martins Collegamenti esterni Sito ufficiale, su csm.arts.ac.uk. Central Saint Martins (canale), su YouTube.
Центральный колледж искусства и дизайна имени Святого Мартина

Центра́льный ко́лледж иску́сства и диза́йна им. Свято́го Ма́ртина (англ. Central Saint Martins College of Art and Design / CSM) — один из старейших англоязычных университетов по дизайну в мире, а также первый подобный вуз в Великобритании. Основан в 1854 году, расположен в городе Лондон. Центральный колледж был сформирован в 1989 году в результате слияния Центральной школы искусств и дизайна, основанной в 1896 году и Школы искусств Святого Мартина, основанной в 1854 году. Центральный колледж искусства и дизайна вошла в состав Лондонского института в 1986 году, федеральный орган сформирован в Лондоне. Лондонский институт получил статус университета и был переименован в Лондонский университет искусств в 2004 году. В драматическом центре Лондона, основанном в 1963 году, и Школе Байема Шоу, основанном в 1910 году, присоединился Центральный Колледж Искусства и Дизайна им. Святого Мартина в 1999 и 2003 годах в качестве неотъемлемой школы, поддерживая их отдельные главы и учебные подходы. Центральный Сэйнт Мартинс в настоящее время сотрудничает с Лондонской студией для разработки новых курсов в танце и смежных дисциплинах. Школы и местоположение Central Saint Мартинс включает пять школ: Школа искусств Школа моды и текстиля Школа графического дизайна и промышленного дизайна Драматический Центр Лондона Школа искусств Байема Шоу Ссылки Официальный сайт Колледжа Искусства и Дизайна
Central Saint Martins College of Art and Design

Central Saint Martins College of Art and Design är en brittisk konst-, design- och teaterhögskola som ingår i University of the Arts London. Saint Martin's bildades 1989 genom en sammanslagning av Central School of Art and Design, grundat 1896, och Saint Martins School of Art, grundat 1854. År 1999 införlivades Drama Centre London med Central Saint Martins College of Art and Design. Central Saint Martins College of Art and Design har fyra enheter: School of Art School of Communication, Product and Spacial Design School of Fashion and Textiles Drama Centre London Några tidigare elever Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Central Saint Martins College of Art and Design. Central Saint Martins College of Art and Designs webbplats
Центральний коледж мистецтва та дизайну імені Святого Мартіна

Центральний коледж мистецтва та дизайну імені Святого Мартіна (англ. Central Saint Martins College of Art and Design / CSM) — коледж в Лондоні, Велика Британія, що входить до складу Лондонського університету мистецтв. Заснований 1854 року коледж є одним з найстаріших навчальних закладів із дизайну у світі. Структура До складу Центрального коледжу мистецтва та дизайну імені Святого Мартіна входять чотири школи: Школа мистецтв Школа моди і текстилю Школа графічного та промислового дизайну Драматичний центр Лондона Видатні випускники Александр Макквін - модельєр, дизайнер Джон Гальяно - модельєр, дизайнер Луціан Фройд - сучасний британський художник Джеймс Дайсон - винахідник, дизайнер Річард Лонг - художник Майк Лі - письменник, режисер театру та кіно Джо Райт - кінорежисер Антонія Баєтт - письменниця, поетеса Пірс Броснан - актор Ламбер Вілсон - актор Джон Сімм - актор, музикант Пол Беттані - актор Джон Гарт - актор Колін Ферт - актор Пі Джей Харві - співачка, музикант Джван Йосеф - художник. Галерея Посилання Офіційна сторінка(англ.)
Centre for Policy Studies

Das Centre for Policy Studies (abgekürzt CPS) ist eine britische Denkfabrik. Es wurde im Juni 1974 von Keith Joseph, Alfred Sherman und Margaret Thatcher gegründet, propagiert Positionen des Monetarismus und tritt für den Freien Markt ein. Folgende Ziele werden vertreten: Verringerung des staatlichen Einflusses Reform der öffentlichen Dienste Erhaltung der britischen Unabhängigkeit Wahlfreiheit und Verantwortung des Einzelnen Stärkung von Werten wie Pflicht, Familie, Freiheit und Rechtsstaatlichkeit Das Centre for Policy Studies wird von Norman Blackwell geleitet. Literatur Richard Cockett: Thinking the Unthinkable. Think-Tanks and the Economic Counter-Revolution, 1931–83. Fontana Press, London 1995, ISBN 0-00-637586-3. Keith Dixon: Die Evangelisten des Marktes. Die britischen Intellektuellen und der Thatcherismus („Les évangélistes du marché. Les intellectuels britanniques et les néo-libéralisme“). UVK, Konstanz 2000, ISBN 3-87940-714-2. Einzelnachweise Weblinks Website des Centre for Policy Studies (englisch)
Centre for Policy Studies

Le Centre d'Études Politiques (en anglais : Centre for Policy Studies, CPS) est l'un des plus célèbres think tanks britanniques. Il promeut des politiques publiques consistant en une limitation du rôle de l'État, une réforme des services publics, le soutien aux communautés, et la lutte contre les menaces qui limitent l'indépendance de la Grande-Bretagne. Histoire Il fut fondé en 1974 par Sir Keith Joseph et rapidement rejoint par Margaret Thatcher pour se faire l'avocat du libéralisme économique en Grande-Bretagne auprès du grand public mais aussi du Parti conservateur que Thatcher va diriger à partir de 1975. Le parti Tory et son cercle officiel de réflexion sont en effet beaucoup plus partisans d'une intervention de l'État que ne le sont Joseph et Thatcher. Le centre a joué depuis lors un rôle important pour la promotion de l'économie de marché libre. Ses propositions politiques sont fondées sur un ensemble de principes fondamentaux, notamment la liberté de choix des individus et la responsabilité, les notions de devoir, de famille, de liberté, et d'État de droit. Il continue à jouer un rôle essentiel comme champion d'un État restreint. Voir aussi Articles connexes Institute of Economic Affairs Adam Smith Institute Margaret Thatcher Keith Joseph Lien externe (en) Site officiel du CPS Portail de la politique Portail du libéralisme
BASE (social centre)

Base for Anarchy & Solidarity in Easton, commonly known as BASE, is an anarchist community co-operative and self-managed social centre in Easton, Bristol, England. Formerly known as Kebele, the building was squatted in 1995. History BASE, previously named Kebele, was squatted in 1995. The squatters resisted eviction attempts and negotiated with the owner (a bank), forming a housing co-operative which then bought the building for £19,000 in 1997. By 2008, the centre had paid off its mortgage and had become a community co-operative. Name The original name, Kebele, was based on the Amharic word used by Rastafarians in the Grenada Revolution of 1973 to refer to the community centres that were the focus of resistance. It became known as BASE (Base for Anarchy & Solidarity in Easton) from March 2018 onwards. The reason given for the name change was that "it no longer felt appropriate to be called Kebele" because no-one involved in the project at that time "had links to Ethiopia", and "to make it clearer that we are an anarchist social centre". Activities BASE is organised by collectives which take responsibility for certain activities, such as the bicycle workshop, cafe, infoshop, finance and radical library. All participants are volunteers and the cafe is organised on a donation basis. BASE is part of a network of self-managed social centres in the United Kingdom which includes The 1 in 12 Club in Bradford, the Cowley Club in Brighton and the Sumac Centre in Nottingham. References
Gigant z Cerne Abbas

Gigant z Cerne Abbas – figura nagiego mężczyzny z zaznaczonymi schematycznie żebrami, sutkami i prąciem w stanie wzwodu, wykonana za pomocą rowków w podłożu o szerokości i głębokości ok. 30 cm. Wysokość postaci to 55 metrów, a szerokość 51 metrów, co czyni ją największą figurą tego typu w Wielkiej Brytanii. W prawej, uniesionej ręce trzyma 37-metrową maczugę, natomiast na lewej, obecnie pustej, zaznaczona w przeszłości była płachta zwierzęcej skóry. Figura to geoglif wyryty na kredowym podłożu w pobliżu wioski Cerne Abbas w hrabstwie Dorset. Jego pochodzenie nie jest jasne. Bywa uważany za dzieło starożytne: ze względu na pozostałości osady z epoki brązu uznawany za celtyckiego boga Dagdę, jednak za sprawą posiadanych atrybutów (skóry, maczugi) identyfikowano go także jako Herkulesa. Według innej teorii figura mogła powstać w okresie średniowiecza. Najwcześniejsza wzmianka o nim pochodzi z 1694 r., w związku z czym gigant jest także identyfikowany jako karykatura Olivera Cromwella, a jej możliwym twórcą jest określany lord Denzil Holles, który był właścicielem okolicznych ziem w latach 1642-1666. Według miejscowych legend przenocowanie na prąciu lub w jego pobliżu pomaga uzyskać potomstwo bezdzietnym parom, a młodym kobietom zapewnia dobre małżeństwo. Od 1920 r. gigant z Cerne Abbas znajduje się pod opieką National Trust. Rysunek jest regularnie konserwowany poprzez pogłębianie, oczyszczanie i napełnianie kredą rowków go tworzących, natomiast porastająca wokół nich trawa jest pożywieniem dla wypasanych w okolicy zwierząt. Rysunek był zasłonięty w czasie II wojny światowej, gdyż niemieccy piloci mogliby wykorzystywać go jako punkt orientacyjny. W 2007 r. Peter Stewart namalował obok postaci giganta, z użyciem zmywalnej farby rysunek Homera Simpsona w ramach promocji pełnometrażowego filmu o Simpsonach, co wywołało oburzenie miejscowych neopogan. Wcześniej zabytek wykorzystywano już do promocji prezerwatyw, dżinsów i rowerów, dorysowywano mu też m.in. rakietę tenisową czy dopisywano przy nim imiona. W 2020 roku gigant otrzymał także maseczkę na twarz w związku z pandemią koronawirusa. Przypisy
Gigantul de la Cerne Abbas

Gigantul de la Cerne Abbas (de asemenea menționat și ca Omul Nepoliticos sau Gigantul Nepoliticos), este o figură pe un deal a unui uriaș bărbat gol. Se află pe un deal din apropierea satului Cerne Abbas, la nord de Dorchester, în Dorset, Anglia. Are o lungime de 55 m și o lățime de 51 m. Este sculptat în partea laterală a unui deal abrupt, și este vizualizat cel mai bine din partea opusă a văii sau din aer. Sculptura este formată dintr-un șanț de 30 cm lățime, și aceeași adâncime. Iarba din șanț este tăiată periodic, iar pământul este acoperit cu cretă. În mâna dreaptă uriașul ține o bâtă cu o lungime de 37 m. Un studiu din 1996 a constatat că unele caracteristici ale imaginii s-au schimbat în timp, în special, studiul a concluzionat că desenul inițial a avut o mantie pe brațul stâng al acestuia și stătea peste un cap fără trup. Originea și vârsta gigantului de la Cerne Abbas este necunoscută. Anticii timpuriii îl asociau cu o zeitate saxonă, deși există puține dovezi pentru o astfel de conexiune. Alți cercetători au încercat să-l identifice cu o zeitate britanică celtică sau cu zeul roman Heracle, sau o sincretizare dintre cele două zeități. Descoperirile din 1996 au întărit identificarea cu Heracles, care a fost adesea descris înarmat cu o bâtă și care avea o mantie fabricată din blana Leului din Nemea. Note Vezi și Legături externe Cerne Abbas Giant at the National Trust Cerne Abbas village website Arhivat în 10 octombrie 2007, la Wayback Machine. Cerne Abbas giant at Mysterious Britain Arhivat în 5 august 2007, la Wayback Machine. Pictures of Cerne Abbas Giant Arhivat în 15 iulie 2007, la Wayback Machine.
Великан (геоглиф)

«Великан из Серн-Эббас» (англ. Cerne Abbas Giant), в просторечии «Грубый мужик» (Rude Man), — геоглиф на склоне холма близ деревни Серн-Эббас (Cerne Abbas) к северу от Дорчестера в Дорсете, Англия. Имея размеры в 180 футов (55 метров) в высоту и 167 футов (51 метр) в ширину, гигантская фигура обнажённого мужчины с фаллосом и дубиной в руке вырезана на склоне крутого холма, и лучше всего видна с противоположной стороны долины или с воздуха. Фигура выведена на холме траншеей в 12 дюймов (30 сантиметров) в ширину и примерно такой же глубины, которая была проделана по траве и земле, в результате чего оголился мел. В правой руке гигант держит палицу 120 футов (37 метров) в длину. В 1996 году исследование показало, что некоторые черты фигуры изменились с течением времени — в частности, гигант изначально имел плащ, наброшенный на его левую руку, и стоял над отделённой от тела головой. Происхождение фигуры и её возраст неизвестны. Ранние исследователи связывали её с саксонским божеством, хотя никаких доказательств этого не существует. Другие учёные пытались определить её как фигуру, изображающую какое-либо божество бриттов, или римского Геркулеса, или как гибрид двух этих образов. В 1996 году исследование укрепило идентификацию с Гераклом, который часто изображается с палицей и наброшенным на руку плащом, сделанным из шкуры Немейского льва. В 2021 году были опубликованы результаты исследований, подтвердивших средневековое происхождение «Великана из Серн-Эббаса». Для анализа образцов почвы, взятых из самого раннего археологического слоя изображения, была использована оптически стимулированная люминесценция (OSL), способная определить, когда минералы в последний раз подвергались воздействию солнечного света. Доказано, что исследованная почва в последний раз видела солнце между 700 и 1100 годами нашей эры. Первые упоминания о фигуре появляются в середине XVIII века, и нет никаких оснований считать, что геоглиф значительно старше этого времени. Несмотря на свой небольшой возраст (в сравнении, скажем, с Уффингтонской лошадью), великан из Серн-Эббаса стал важной частью местной культуры и фольклора, получив ассоциации с культом плодородия. Одним из самых известных фольклорных поверий, впервые записанных в викторианскую эпоху, является легенда о связи фигуры с плодородием — женщина, которая заснёт на фигуре, будет благословлена на плодовитость, а если заснёт на изображении пениса гиганта — то сможет исцелиться от бесплодия. Примечания
Велетень (геогліф)

«Велетень з Серн-Еббас» (англ. Cerne Abbas Giant), в народі «Грубий чоловік» (Rude Man), — геогліф на схилі пагорба поблизу села Серн-Еббас (Cerne Abbas) на північ від Дорчестера в Дорсеті, Англія. Розміри зображення 55 метри у висоту і 51 метр у ширину, гігантська постать оголеного чоловіка з ерогованим фалосом і дубиною в руці вирізана на стороні крутого пагорба, і найкраще видно з протилежного боку долини або з повітря. Фігура виведена на пагорбі траншеєю в 12 дюймів (30 сантиметрів) в ширину і приблизно такої ж глибини, яка була зроблена по траві і землі, в результаті чого оголилася крейда. У правій руці гігант тримає палицю 120 футів (37 метрів) в довжину. У 1996 році дослідження показало, що деякі риси фігури змінилися з плином часу — зокрема, гігант спочатку мав плащ, накинутий на його ліву руку, і стояв над відокремленою від тіла головою.. Походження фігури і її вік невідомі. Ранні дослідники пов'язували її з саксонським божеством, хоча ніяких доказів цього не існує. Інші вчені намагалися визначити її як фігуру, що зображає якесь божество бриттів, або римського Геркулеса, або як гібрид двох цих образів. У 1996 році дослідження зміцнило ідентифікацію з Гераклом, який часто зображується з палицею і накинутим на руку плащем, зробленим з шкури Немейського лева. Перші згадки про фігуру з'являються в середині XVIII століття, і немає ніяких підстав вважати, що геогліфи значно старші. Незважаючи на свій невеликий вік (у порівнянні, скажімо, з Уффінгтонським конем), гігант Сарн-Аббаса став важливою частиною місцевої культури і фольклору, отримавши асоціації з культом родючості. Одним з найбільш відомих фольклорних повір'їв, вперше записаних в вікторіанську епоху, є легенда про зв'язок фігури з родючістю — жінка, яка засне на фігурі, буде благословлена ​​на плодючість, а якщо засне на зображенні пеніса гіганта — то зможе зцілитися від безпліддя. Примітки
Archbishop's Park

Archbishop's Park is a 3.93 hectares (9.7 acres) park in Lambeth in the London Borough of Lambeth in London, England, which opened to the public in 1901. Before it became a park, it formed part of the grounds of Lambeth Palace. History Lambeth Palace has been the London residence of the Archbishops of Canterbury since the 13th-century. The Bishop of Carlisle held adjacent land that was then incorporated into Lambeth Palace. Archibald Campbell Tait became Archbishop in 1869; he was greatly concerned about the welfare of the poor in London, and opened some 9 acres of the palace gardens (being the land formerly owned by the Bishop of Carlisle) for the benefit of the local poor. That area of land became known as Lambeth Palace Field. It continued to be used by the public after Tait's death in 1882, but without any permanent rights to do so. A permanent public park was first proposed in 1898 by Lt-Col Charles Ford, a Progressive member of the London County Council (1892–1901). In 1900 the Metropolitan Public Gardens Association then led a campaign for the permanent and unrestricted opening of Lambeth Palace Field. This was successful, and Archbishop's Park was laid out with lawns, a playground and sports fields, surrounded by boundary trees, and was opened in 1901. The London County Council erected a large wooden shelter at the southern end of the park before WWII. This survived the War, but by the 21st-century had become run-down, and was restored in 2011. There is a fountain, which was restored between 2006 and 2011, with mosaics inlaid by the London School of Mosaic. Features The park features two 7 a-side and three 5 a-side football pitches, one multi-use sports area for tennis and netball, two tennis courts, and three cricket nets. A zip wire was erected in the park each summer from 2017 to 2019. A community orchard was established in 2010, and a garden has been laid out in the northern part of the park as a memorial to Octavia Hill, one of the founders of the National Trust. The Octavia Hill garden was launched by the botanist David Bellamy in 2005. A statue, symbolising human kindness, sculpted by Jessica Wetherly, was installed in 2016. There is a Friends of Archbishop's Park group. References
Tranmer House

Tranmer House is a country house in Sutton Hoo, Woodbridge, Suffolk, England, dating from 1910. The house is located on the Sutton Hoo Anglo-Saxon burial site, and, in 1938, was the home of Edith Pretty. In June 1938, Pretty employed Basil Brown to undertake the excavation of a range of burial mounds on the estate, leading to Brown's discovery in May 1939 of a ship burial, "one of the most important archaeological discoveries of all time". The house is now owned by the National Trust. History and description Tranmer House, then called Sutton Hoo House, was designed in 1910 by John Shewell Corder, an architect based in Ipswich, for a Suffolk artist, John Chadwick Lomax. In 1926, the Sutton Hoo estate was bought by Edith Pretty and her husband, Frank, for £15,250. Edith Pretty, born Edith Dempster in 1883, inherited a considerable fortune from her father upon his death in 1925. Following Frank Pretty's death in 1934, Edith Pretty developed an interest in excavating the burial mounds that lay to the north-east of Tranmer House and engaged a local archaeologist, Basil Brown, to undertake two digs, in 1938 and 1939. During the second dig, Brown located the Anglo-Saxon ship burial site under Mound 1, "the largest Anglo-Saxon ship burial ever discovered". The trove of treasure within made Sutton Hoo "the richest intact early medieval grave in Europe with a burial chamber full of dazzling riches". Edith Pretty died in 1942, having gifted the Sutton Hoo treasure to the British Museum. The house was sold by her son's trustees in the late 1940s, and was owned by a number of local farming families until bought by the Tranmers. Following the death of Annie Tranmer, the house and the Sutton Hoo burial site were bequeathed to the National Trust in 1998. The Trust renamed the house in acknowledgement of the donation. James Bettley and Nikolaus Pevsner, in their Suffolk: East volume of The Buildings of England series, describe the architectural style of Tranmer as "Tudor". The house now operates as a museum, while the stable block, and original squash court, form part of the Sutton Hoo Visitor Centre. In 2000, a second Anglo-Saxon cemetery was discovered beneath the rose garden. Footnotes References Sources Bruce-Mitford, Rupert (1977). "Obituary: Basil Brown" (PDF). Proceedings of the Suffolk Institute of Archaeology. 34 (1). Ipswich: 71. Bettley, James; Pevsner, Nikolaus (2015). Suffolk: East. Buildings of England. New Haven, US and London: Yale University Press. ISBN 978-0-300-19654-2. OCLC 995084088. External links Sutton Hoo, at the National Trust website