Liverpooli katedrális

A Liverpooli katedrális (Liverpool Cathedral) az Anglikán Egyház székesegyháza az angliai Liverpool városában. A Liverpooli püspök székhelye és a Liverpooli egyházmegye anyaegyháza. A templomot hivatalosan Liverpooli Krisztus-székesegyháznak nevezik. Ez Nagy-Britannia legnagyobb székesegyháza és vallási épülete, valamint a világ nyolcadik legnagyobb alapterületű temploma. A székesegyház Giles Gilbert Scott tervei alapján épült 1904 és 1978 között. Ez a világ leghosszabb székesegyháza; teljes külső hossza, beleértve a Lady Chapel-t (a Boldogságos Szűznek szentelt kápolnát) 189 méter, belső hossza 150 méter. Teljes térfogatát tekintve a Liverpooli székesegyház a világ ötödik legnagyobb székesegyháza, és a befejezetlen New York-i Szent János-székesegyházzal verseng a legnagyobb anglikán templom címért. 101 méteres magasságával a világ egyik legmagasabb toronycsúcs vagy kupola nélküli temploma és Liverpool negyedik legmagasabb épülete. A katedrális az angol nemzeti örökség listáján I. osztályú műemléképületként szerepel. Az anglikán székesegyház a város két székesegyháza közül az egyik. A római katolikus érseki székesegyház körülbelül 0,8 km-re északra található. A székesegyházakat a Hope Street köti össze, amely nevét William Hope-ról kapta, egy helyi kereskedőről, akinek háza a Filharmóniai Terem helyén állt, és amelynek neve jóval a székesegyházak építése előtt lett elnevezve. Története Előzmények A rohamléptékben fejlődő Liverpool 1880-ban nyerte el a city státuszt, ami azt jelentette, hogy püspöki székhellyé válhat. J. C. Ryle-t 1880-ban nevezték ki a város első anglikán püspökévé, de az új egyházmegyének nem volt saját székesegyháza, csupán egy „előszékesegyház,” a Church Street-en található Szent Péter-plébániatemplom. Ez viszont nem volt megfelelő; túl kicsi volt a nagyobb egyházi eseményekhez, ráadásul Liverpool rektora szerint „csúnya és visszataszító” volt. Az 1885-ös Liverpooli Katedrális Törvény (48 & 49 Vict. c. li) engedélyezte egy katedrális építését a meglévő Szent János-templom helyén, a Szent György-csarnok mellett. Pályázatot írtak ki a tervezésre, amelyet William Emerson nyert meg. A helyszín nem bizonyult alkalmasnak a tervezett méretű épület felépítésére, ezért a tervet elvetették. 1900-ban Francis Chavasse követte Ryle-t a püspöki székben, és azonnal újraindította a katedrális építésének folyamatát. Chavasse egyházmegyei papsága közül néhányan ellenezték a tervet, mert szerintük nem volt szükség egy drága új épületre. Az építészettörténész John Thomas szerint ez „a liverpooli anglikán egyház nagyon evangelikalista vagy alacsony egyházi hagyományai, valamint az új egyházmegye vallási összetételében fellelhető egyéb erők közötti frakcióharcok mértékét tükrözte.” Chavasse püspök, bár maga is evangelikalista volt, a nagy templom építésre úgy tekintett, mint „Isten látható tanúságára a nagyváros közepén.” Tovább folytatta a tervét, és William Forwood vezetésével egy bizottságot nevezett ki, hogy megvizsgálja az összes lehetséges helyszínt. Miután a St John's helyszínt kizárták, Forwood bizottsága négy helyszínt jelölt ki: a St Peter's és a St Luke's, amelyek a St John's-hoz hasonlóan túl szűköseknek bizonyultak; egy háromszög alakú telek a London Road és a Monument Place kereszteződésénél, és a St James's Mount. Hosszas vita folyt a két lehetséges helyszín előnyeiről, és Forwood bizottsága a London Road háromszögét részesítette előnyben. Azonban a megvásárlás költségei túl magasak voltak, ezért a St James's Mount helyszínt ajánlották. Az 1901-es pályázat 1901 végén két neves építészt neveztek ki bírálónak egy nyílt pályázatra, amelyen azok az építészek vehettek részt, akik a katedrális tervezésére pályáztak. George Frederick Bodley a neogótikus stílus vezető képviselője volt, Sir George Gilbert Scott egykori tanítványa és rokonának felesége. Richard Norman Shaw eklektikus építész volt, aki neogótikus stílusban kezdte pályafutását, majd később az életrajzírója, Andrew Saint által „teljes vérű klasszikus vagy birodalmi építészetnek” nevezett stílust részesítette előnyben. Nyilvános hirdetés útján felkérték az építészeket, hogy nyújtsák be munkáik portfólióit Bodley és Shaw elbírálására. Ezek közül a két bíráló kiválasztotta az első szűkített listát azokról az építészekről, akiket felkértek az új épület terveinek elkészítésére. Meghatározták, hogy a terveknek neogótikus stílusban kell készülniük. Robert Gladstone, a bírálóknak jelentést tevő bizottság tagja így fogalmazott: „Kétségtelen, hogy a gótikus építészet nagyobb áhítatot kelt az emberben, mint bármely más, az emberi tehetség által kitalált stílus.” Ez a feltétel vitát váltott ki. Reginald Blomfield és mások tiltakoztak a gótikus stílushoz való ragaszkodás ellen, amelyet „elavult régiségimádatnak, a művészeti téveszmék limbusába száműzöttnek” neveztek. A The Times egyik szerkesztői cikke megjegyezte: „Előzetes korlátozás bevezetése nem bölcs és nem politikus lépés… a bizottság nem akadályozhatja magát azzal, hogy olyan feltétellel indul, amely biztosan kizárja a legjobbak közül sokakat.” Végül megegyeztek abban, hogy a bírálók „reneszánsz vagy klasszicista jellegű terveket” is figyelembe vesznek majd. Az építészek számára a verseny fontos esemény volt; nemcsak azért, mert az akkori legnagyobb építési projektek egyikéről volt szó, hanem azért is, mert ez volt a harmadik alkalom, hogy a 16. századi reformáció óta anglikán katedrálist építettek Angliában (az első a londoni Szent Pál-székesegyház volt, amelyet a nagy londoni tűzvész után 1666-ban teljesen újjáépítettek, a második pedig a trurói székesegyház, amelynek építése a 19. században kezdődött). A versenyre 103 pályázat érkezett olyan építészek részéről, mint Temple Moore, Charles Rennie Mackintosh, Charles Reilly, valamint Austin és Paley. 1903-ban a bírálók a 22 éves Giles Gilbert Scott pályázatát javasolták, aki még mindig gyakornokként dolgozott Temple Moore irodájában, és még nem volt megépített műve. Elmondta a bírálóknak, hogy eddig egyetlen jelentős munkája egy csőtartó tervezése volt. A győztes kiválasztása még vitatottabbá vált a katedrális bizottság számára, amikor kiderült, hogy Scott római katolikus volt, mivel abban az időben az építészek csak a felekezetüknek megfelelő templomot tervezhettek, de a döntés érvényben maradt. Scott első terve Bár fiatal volt, Scott jól ismerte az egyházi építészetet és jártas volt a neogótikus stílusban, mivel nagyapja, Sir Gilbert Scott, és apja, George Gilbert Scott, Jr. számos templomot terveztek. George Bradbury, a katedrális bizottság felügyelője így számolt be: „Úgy tűnik, Scott úr örökölte a Scott családban az elmúlt három-négy generáció óta meglévő építészeti zsenialitást... Nagyon kedves, barátságos, lelkes, magas, és jóval idősebbnek tűnik, mint amilyen valójában.” A látszat ellenére Scott tapasztalatlansága arra késztette a katedrális bizottságot, hogy Bodleyt bízza meg a részletes építészeti tervek és az építési munkák felügyeletével. A munkálatok késedelem nélkül megkezdődtek. Az alapkövet 1904-ben személyesen VII. Edward király tette le. Sir Frederick Radcliffe, akit a „katedrális atyjaként” ismertek, 1913 és 1934 között a katedrális bizottság ügyvezetője volt, és támogatta Scott kinevezését. Cotton megjegyzi, hogy Bodley nagylelkű volt, amikor munkakapcsolatba lépett egy fiatal és tapasztalatlan hallgatóval. Bodley Scott apjának közeli barátja volt, de együttműködése a fiatal Scott-tal zökkenőmentes volt, különösen miután Bodley elvállalta két amerikai katedrális tervezését (ebből végül egy valósult meg, a Washingtoni Nemzeti Katedrális), ami miatt gyakran kellett távol lennie Liverpoolból. Scott panaszkodott, hogy ez „a munkakapcsolatot még inkább komédiává tette, és őszintén szólva, a türelmem a jelenlegi helyzet iránt már majdnem elfogyott”. Scott éppen lemondani készült, amikor Bodley 1907-ben hirtelen meghalt, és ráhagyta az építkezés vezetését. A katedrális bizottság Scottot nevezte ki egyedüli építésznek, és bár fenntartotta magának a jogot, hogy másik építészt nevezzen ki, ezt soha nem fontolta meg komolyan. Az 1910-es áttervezés 1909-ben Bodleytől megszabadulva az egyre nagyobb önbizalommal rendelkező Scott egy teljesen új tervet nyújtott be a katedrális főépületére. Eredeti terve két toronnyal rendelkezett a nyugati végén és egyetlen kereszthajóval; a felülvizsgált terv egy 85,344 méter magas központi tornyot irányzott elő, amelynek tetején laterna volt, és amelyet iker kereszthajók vettek körül. A bizottságot megrázta a jóváhagyott terv ilyen radikális megváltoztatása, ezért megkérték Scottot, hogy dolgozza ki ötleteit részletesen, és terjessze be őket megfontolásra. Több mint egy éven át dolgozott a terveken, és 1910 novemberében a bizottság végül jóváhagyta azokat. A külső változások mellett Scott új tervei több belső teret biztosítottak, ugyanakkor módosította a díszítő stílust is, eltávolítva a gótikus részletek nagy részét, és bevezetve egy modernebb, monumentálisabb stílust. A Lady Chapel befejezése Az önállóan is templomméretű Lady Chapel (eredetileg Morning Chapel néven tervezték) lett az épület első elkészült része, amelyet 1910-ben szentelt fel Chavasse püspök, két érsek és 24 másik püspök jelenlétében. A dátumot, június 29-ét (Szent Péter napját) az addigra lebontásra ítélt prokatedrális tiszteletére választották. A The Manchester Guardian így írta le az ünnepséget: „A liverpooli püspök pásztorbotjával kopogott az ajtón, és hangosan kiáltotta: „Nyissátok meg a kapukat!” Az ajtók kinyíltak, és a liverpooli egyetem kancellárjának aranyruhájában pompázó Derby gróf átadta Dr. Chavasse-nak a felszentelési kérelmet... A yorki érsek, akinek keresztjét előtte vitték, és akit két skarlátvörös szűk ruhát viselő kísérő követett, a sedillához vezették, a többi püspök pedig, kivéve Dr. Chavasse-t, aki a szentélyben püspöki szék előtt térdelt, helyet foglalt a kóruspadokban.” A Lady Chapel gazdag díszítése valószínűleg megdöbbentette Liverpool evangelikális papságának egy részét. Thomas szerint ők egy „nőies épületet láttak, amelyben hiányzott a „férfias” és „izmos keresztény” gondolkodásmódra való utalás, amely a vallás korábbi nőiesedésére adott válaszként jelent meg”. Hozzáteszi, hogy sokan úgy vélték, az épületet inkább egy anglo-katolikus istentiszteletre tervezték. A díszítés részét képezi egy ólomüveg ablak, amelyen különböző háttérrel és szakmával rendelkező nők láthatók, akikről úgy tartják, hogy jelentősen hozzájárultak a társadalom fejlődéséhez. A második építési fázis Az első világháború alatt a munkaerő, az anyagok és az adományok hiánya miatt a munkálatok jelentősen korlátozottak voltak. 1920-ra a munkaerő létszáma ismét megnőtt, és újra megnyitották a wooltoni kőbányákat, amelyek a legtöbb épülethez a rózsaszínű-vörös homokkövet szolgáltatták. A székesegyház főépületének első szakasza 1924-re készült el. Ez magában foglalta a szentélyt, a szentélykörüljárót, a káptalantermet és a sekrestyéket. Az elkészült részt ideiglenes fallal zárták le, és 1924. július 19-én, az alapkő letételének 20. évfordulóján a katedrálist V. György király és Mária királyné, valamint a világ minden tájáról érkezett érsekek és püspökök jelenlétében szentelték fel. A főbb munkálatok egy évre leálltak, míg Scott ismét átdolgozta terveit az épület következő szakaszára: a toronyra, a torony alatti részre és a középső kereszthajóra. Végleges tervében a torony magasabbá és keskenyebbé vált, mint 1910-es elképzelésében. 1925 júliusától a munkálatok folyamatosan haladtak, és remény volt arra, hogy az egész szakasz 1940-re elkészül. A második világháború 1939-es kitörése hasonló problémákat okozott, mint az előző háború. A munkaerő 266 főről 35 főre csökkent, ráadásul az épületet az angliai csata és a májusi Blitz során német bombák megrongálták. Ezen viszontagságok ellenére a középső szakasz 1941 júliusára annyira elkészült, hogy átadható volt a dékánnak és a káptalannak. Scott 1942. február 20-án helyezte fel az utolsó csúcs utolsó kőjét a toronyra. A háború hátralévő részében további jelentős munkálatokat nem végeztek. Scott 1942-ben elkészítette a hajó terveit, de a munkálatok csak 1948-ban kezdődtek meg. A bombázások által okozott károkat, különösen a Lady Chapelben, csak 1955-ben javították ki teljesen. A székesegyház befejezése Scott 1960-ban hunyt el. A hajó első szakasza ekkor már szinte elkészült, és 1961 áprilisában átadták a dékánnak és a káptalannak. Scottot Frederick Thomas követte a főépítészi posztján. Thomas, aki sok éven át Scott-tal dolgozott együtt, új tervet készített a katedrális nyugati homlokzatára. A The Guardian így kommentálta: „Ez az inflációt legyőző terv teljes mértékben összhangban állt a korábbi munkák szellemével, és legfőbb dicsősége a Carl Edwards által tervezett, 150 négyzetméteres Benedicite-ablak.” A Gavin Stamp által Richard Gilbert Scottról írt nekrológban, amely 2017. július 15-én jelent meg a The Guardianban, enyhén eltérő változat szerepel: „Amikor apja a következő évben (1960) meghalt, Richard örökölte az irodát, és több munkát is be kellett fejeznie. Folytatta a liverpooli székesegyház építésének nagyszerű munkáját, de miután két hajót (olcsóbb anyagok, beton és üvegszál felhasználásával) hozzáadott a hajóhoz, lemondott, amikor azt javasolták, hogy apja tervét drasztikusan módosítsák. A székesegyház végül apja egykori asszisztense, Roger Pinckney által megtervezett, sokkal egyszerűbb és kisebb nyugati végződéssel készült el.” Az épület befejezését 1978 október 25-én hálaadó és felszentelő szertartással ünnepelték meg, amelyen II. Erzsébet királynő is részt vett. A Liverpoolban ápolt ökumenizmus szellemében Derek Worlock, Liverpool római katolikus érseke fontos szerepet játszott a szertartáson. Építészeti jellemzői Hosszúság: 188,7 méter (a világ leghosszabbja) Alapterület: 9687,4 négyzetméter (a 8. legnagyobb a világon) A torony magassága: 100,8 méter Kórusboltozat: 35,3 méter Hajóboltozat magassága: 36,5 méter Torony alatti boltozat magassága: 53,3 méter Toronyívek: 32,6 méter Térfogat: 450 000 köbméter (a 6. legnagyobb a világon) A katedrális főként a dél-liverpooli Woolton külvárosában kitermelt helyi homokkőből épült. Az utolsó szakaszok (a katedrális kútja a nyugati végén az 1960-as és 1970-es években) a leginkább megfelelő homokkövet használták, amelyet más északnyugati kőbányákból tudtak beszerezni, miután a wooltoni készletek kimerültek. A katedrális belsejében található kőtömbök mindegyike más méretű, mint a szomszédos tömbök, ami állítólag Isten egyéni szeretetét szimbolizálja. A harangtorony a legnagyobb és egyben az egyik legmagasabb a világon, Itt található a világ legmagasabb (67 méteren elhelyezett) és legnehezebb (16,8 tonna össztömegű) teljes ciklusú harangegyüttese, valamint az Egyesült Királyság harmadik legnehezebb harangja (14,7 tonna). Művészeti alkotások Az üdvözlő Krisztus 1993 húsvétján helyezték el Dame Elisabeth Frink, a 20. századi brit szobrászat egyik legjelentősebb művészének nagy méretű bronzszobrát, „Az üdvözlő Krisztust” a katedrális nyugati bejáratának külső részére. Ez volt a művész egyik utolsó befejezett műve, amelyet halála előtt mindössze néhány nappal állítottak fel. A felháborodott Krisztus A felháborodott Krisztus című feszület Charles Lutyens (1933–2021) alkotása. Ez a fából készült, keresztre feszített Krisztus-szobor 4,5 méter magas, puha és kemény „talált” fagerendákból és deszkákból készült, amelyeket baltával hasítottak szét, majd fúrással és csapokkal, építőipari ragasztóval intuitív módon rögzítettek a szobor testéhez, és nagyrészt láncfűrésszel és széles vésővel formáztak meg. Általánosságban a keresztre feszítések szenvedő, sebesült vagy halott, „alvó”, kedves és szép vagy látszólag megbocsátó Krisztusokat ábrázolnak. Lutyens szobrász munkája során azonban a szobor egy „felháborodott Krisztus” lett, utalva a világ jelenlegi állapotára. A mű elkészítése közel 35 évig tartott, és 2011-ben készült el. A „Felháborodott Krisztus” című művet az angyalok mozaikjaival együtt állították ki Londonban, Bow-ban, majd a gloucesteri katedrálisban, és azóta állandó helyet kapott a Liverpooli katedrálisban. Üvegablakok A székesegyházban körülbelül 1700 m² összfelületű ólomüveg-ablak található. Miután Giles Gilbert Scott nyerte a katedrális tervezésére kiírt pályázatot, Sir Frederick Radcliffe elnökletével üvegfestmény-bizottságot hoztak létre, amelynek feladata az ablakok üvegfestményeinek megtervezése volt. Az építész kezdetben a bizottsággal együttműködve döntött „az ablakok tervezésének fő irányvonalairól, valamint arról, hogy milyen mértékben legyenek átlátszóak vagy színesek.” A bizottság ezután döntött az ábrázolandó témákról, és a ólomüveg-művésszel folytatott megbeszélések során megállapodott a tervezés részleteiről; Scott kezdettől fogva fontosnak tartotta, hogy „az ablakok ne vonják el a figyelmet az építészetről.” A bizottság a katedrális építése alatt is folytatta munkáját, több elnök vezetésével, akiknek megbeszélései gyakran nagyon részletesek voltak. Az épület legrégebbi ablakai sötét színűek, de az 1930-as évektől kezdődő gyártási technika változásainak köszönhetően a későbbi ablakok sokkal világosabbak és színesebbek lettek. A londoni James Powell and Sons Ltd. cég készítette a templomban található legtöbb ólomüveg-ablakot. John William Brown (1842–1928) tervezte a katedrális keleti végében található Te Deum-ablakot, valamint a Lady Chapel eredeti ablakait, amelyek 1940-ben a német bombázások során súlyosan megrongálódtak. A Lady Chapel üvegeit James Humphries Hogan (1883–1948) cserélte ki az eredeti minták alapján. Ő volt a Powell and Sons tervezői közül az egyik legtermékenyebb; tervei a katedrális központi részén található nagy északi és déli ablakokban (mindegyik 30 méter magas) is megtekinthetők. A későbbi művészek között szerepel William Wilson (1905–1972), aki Hogan halála után kezdte meg munkáját a Liverpooli székesegyházban, Herbert Hendrie (1887–1946) és Carl Edwards (1914–1985), aki a nyugati homlokzat Benedicite-ablakát tervezte. A Lady Chapel ablakai A Lady Chapel volt a katedrális legkorábban elkészült része. 1907-ben pályázatot írtak ki az ablakok tervezésére, amelyet a James Powell and Sons cég nyert meg, akik J. W. Brownt bízták meg a tervezéssel. Brown 1886-ig Powell's-nál dolgozott, majd szabadúszóként, de 1891-től ő volt „a cég preferált tervezője a rangos projektekben.” Mivel a kápolna Szűz Mária tiszteletére épült, az ablakok a nők kereszténység történetében betöltött szerepét ábrázolják. Az összes ablakon végigfut egy tekercs, amelyen a Magnificat szavai olvashatók. Az északi oldalon a Brit-szigetek szent női alakjai láthatók, a déli oldalon pedig főként az imakönyvben megemlékezett szentek.A Lady Chapel 1940. szeptember 6-án a bombázás során megrongálódott, és az összes üveget ki kellett cserélni. A munkát James Hogan végezte, aki az eredeti terveket egyszerűsített formában alkalmazta. Hogan 1948-ban bekövetkezett halála után a munkát Carl Edwards folytatta; az így elkészült ablakok sokkal világosabbak, mint az eredetiek. A kápolna hátsó részén és a lépcsőn található ablakokat a Girls' Friendly Society adományozta, és Brown tervezte. A „nemes nők” ablakok néven ismert ablakok olyan nőket ábrázolnak, akik jelentős hozzájárulást tettek a társadalomhoz, köztük Elizabeth Fry, Grace Darling és Kitty Wilkinson. Keleti ablak A keleti ablak, amelyet Brown tervezett, a székesegyház keleti végét uralja, a szentély fölé emelkedik, és a Te Deum laudamus himnusz témájára épül. Az ablak tetején a feltámadt Krisztus látható, körülötte és alatta pedig a mennyei kórus tagjai. Alatta négy lándzsás ablak található, amelyek mindegyike az Istent dicsőítő közösségek egyikét ábrázolja. A bal oldali ablak „az apostolok társaságát” ábrázolja, tetején Szent Rafael arkangyallal. Alatta tizennégy alak látható: a tizenkét apostol, kivéve Iskarióti Júdást, helyette Szent Mátyás, Szent Pál és Szent Barnabás látható. A következő ablak „az apostolok nemes társaságát” ábrázolja. A tetején Szent Mihály arkangyal látható, alatta tizenöt alak. Közöttük van Izajás, Illés, Keresztelő János, Alexandriai Szent Atanáz, Hippói Szent Ágoston, John Wycliffe, Thomas Cranmer és John Wesley. A harmadik ablak „a nemes mártírok seregét” ábrázolja, a tetején Szent Gábriel arkangyallal. Alatta tizenöt keresztény mártír látható, Szent Istvánnal az élen. Alatta Zakariás és a Szent Ártatlanok, Szent Alban, Szent Oswald és Szent Bonifác. A legalsó részen Madagaszkár, Afrika, Melanézia és Kína mártírjait ábrázoló alakok láthatók. A jobb oldali lándzsás ablak „az egész világ szent egyházát” ábrázolja, tetején egy angyallal, valószínűleg Uriellel. Alatta különböző ábrázolások láthatók: Alfred király harcosként, Dante költőként, Fra Angelico festőként látható, míg Johann Sebastian Bach zenész, Isaac Newton tudós és Thomas Linacre mint orvos szerepel az ablakon. Más alakok a jogot, a kereskedelmet, a tudományt és az építészetet ábrázolják. Közöttük van Kolumbusz Kristóf és Francis Drake is. Központi ablakok A központi tér északi és déli oldalán található ablakokat Hogan tervezte; mindegyik három magas, csúcsíves ablakból áll, amelyeket rózsaablakok koronáznak. Az ablakok üvegfelülete 170 m², az ablakpárkány 15,5 méterrel a padló szintje felett helyezkedik el, a rózsaablak teteje pedig 47,5 méterrel magasodik a padló szintje fölé. Az északi ablak az Ószövetségből vett alakokat és témákat ábrázol, a rózsaablakban Mózes látható a tízparancsolattal. Az alakok alatt Ádám és Éva, Noé, Salamon király, próféták és az izraeli történelem fontos szereplői láthatók. A déli ablak az Újszövetségből vett alakokat és jeleneteket ábrázol. A rózsaablakban a Szentháromság látható, alatta pedig a keresztre feszítés és a mennybemenetel, valamint különböző szentek ábrázolása. Nyugati ablak Scott 1960-ban bekövetkezett halála után úgy döntöttek, hogy megváltoztatják a katedrális nyugati végének kialakítását, amely egy kis rózsaablakból és egy díszes előcsarnokból állt. Frederick Thomas és Roger Pinkney, akik mindketten Scott-tal dolgoztak együtt, egy egyszerűsített tervet készítettek, amely lehetőséget adott egy nagy nyugati ablak kialakítására. A Carl Edwards által készített, a Benedicite himnusz témájára épülő ablak felső részén egy köríves ablak, alatta pedig három magas, csúcsíves ablak található. Az ablak felülete 150 m², az egyes csúcsíves ablakok magassága pedig több mint 15,8 méter. Noel Vincent tiszteletes, a katedrális egykori kánonok-kincstárnoka szerint az ablak felső része „a dicsőségben feltámadt Krisztust ábrázolja, aki irgalommal tekint le a világra,” az alatta lévő képek pedig „az egész teremtést ábrázolják, amely békében egyesült.” Harangok Jellemzőik és történetük A padlószinttől 67 méter magasan találhatóak a liverpooli székesegyház harangjai, amelyek a világ legmagasabb és legnehezebb teljes ciklusú harangjai, azaz képesek a teljes átfordulásra és a hagyományos angol harangozási módra. A harangozók és a toronyba látogatók számára két lift áll rendelkezésre. A harangjáték (teljes körű változó harangozásra) tizenhárom harangból áll, amelyek összesen 16,8 tonna tömegűek, és Thomas Bartlett (meghalt 1912. szeptember 4-én) után Bartlett-harangoknak nevezték el, aki Liverpool szülötte volt és hagyatékával elkészítésük finanszírozását biztosította. A harangok mérete és hangja eltérő, a viszonylag könnyű, 510 kilogrammos magas hangtól a 4,1 tonnás tenorig tartó skálán változik. A 13. harang a fő 12 harangos harangjátékhoz tartozik, és célja, hogy a könnyebb harangokon is lehetséges legyen a helyes oktávban való harangozás. Mind a tizenhárom harangot a londoni whitechapeli Mears & Stainbank öntötte. A tizenhárom harangon található feliratok kezdőbetűi összeolvasva a „Thomas Bartlett” nevet adják ki (a tenor harangtól a magas hangú harangig). A Bartlett-harangok körben vannak elhelyezve a „Great George” nevű bourdon harang körül. 14,7 tonnás tömegével a Great George a harmadik legnagyobb harang a Brit-szigeteken; csak a londoni Szent Pál-székesegyházban található 16,8 tonnás „Great Paul” és a 2012-es olimpiai harang (22,91 tonna) nehezebb nála. Mivel azonban az olimpiai harangot soha nem szólaltatják meg, így a liverpooli jelenleg a második legnagyobb működő harang a Brit-szigeteken. A Taylors of Loughborough által öntött és V. György emlékére elnevezett Great George függő helyzetben van elhelyezve, és egy ellensúlyos harangnyelvvel szólaltatják meg, mivel mérete miatt statikai okokból nem lehet szabadon lengetni. Összefoglaló táblázat Orgona Jellemzői A liverpooli katedrális rendelkezik az Egyesült Királyság legnagyobb orgonájával. A Henry Willis & Sons cég 1923-ban kezdte meg az orgona építését, és egy részét már a következő évben, a katedrális felszentelésekor használták. Az orgona csak 1926-ban készült el, és végül október 18-án szentelték fel. A székesegyház orgonistája minden évben a 18-ához legközelebb eső szombaton „évfordulós” hangversenyt ad a szentelés emlékére. Az orgona a kórus két oldalán található két kamrában helyezkedik el. Jelenleg 10 268 sípból és 196 regiszterből áll, amelyek kilenc részre vannak osztva. A Great, Solo és Bombarde orgonák a déli kamrában, a Swell, Choir és Positif a északi kamrában, a Corona orgona (1997-ben telepítették) a torony boltíve alatti galérián található, a Central orgona (2007-ben telepítették) a déli középső galérián található, a Pedal orgona pedig az északi és déli kamrában egyaránt megtalálható. Két ötmanuális játszóasztallal rendelkezik: az eredeti a északi kórus karzata alatt egy külön galériában, a mobil koncertkonzol pedig a padlószinten, amelyet 1989-ben Victor Hutson CBE nagylelkű ajándékaként kapott a templom. A kórus- és a pozitív orgonát ugyanazon a billentyűzeten lehet játszani, a Corona orgonát pedig a Choir- vagy a Bombarde billentyűzeten, a központi orgonát pedig a Bombarde vagy a nagy billentyűzeten. A „Trompette Militaire” és a „Tuba Magna” regiszterek a leghangosabb hangok az orgonán, a „Militaire” a Corona galérián, a torony boltíve alatt található; 1997-ben gyártották és szentelték fel, Prof. Alan Dronsfield nagylelkű ajándéka volt. A „Tuba Magna” viszont az orgona déli részén található, és a katedrális központi terébe szól. Mind a hangversenykonzol, mind a „Militaire” a David Wells Organ Builders liverpooli műhelyében készült, akik az orgona gondnokai, és felelősek annak hangolásáért és jelenlegi felújításáért. Amikor az orgona 1926-ban elkészült, az volt a valaha tervezett legnagyobb brit hangszer, és a központi rész 2007-es telepítése óta továbbra is az Egyesült Királyság legnagyobb csőorgonája. A főorgonán kívül a Lady Chapelben található egy különálló, kétmanuálos Willis-orgona is, amely 1910-ben készült. Diszpozíció Mivel a székesegyházé Nagy-Britannia legnagyobb orgonája, így a diszpozíciója különösen sok regiszterrel rendelkezik. A székesegyház zenei vezetői 1880–1916 – Frederick Hampton Burstall (died 1916) 1916–1955 – Walter Henry Goss-Custard (orgonista) 1925–1948 – Edgar Cyril Robinson (kórusvezető) 1948–1982 – Ronald Woan (zenei igazgató) 1955–1980 – Noel Rawsthorne (orgonista) 1980–jelenleg– Ian Tracey (orgonista és kórusvezető 1982-2008; csak orgonista 2008–) 2008–2017 – David Poulter (zenei igazgató) 2017–2021 – Lee Ward (zenei igazgató) 2022–jelenleg– Stephen Mannings (zenei igazgató) Temetkezési helyszín Chavasse püspök és Sir Giles Gilbert Scott a katedrális területén lettek eltemetve, előbbi az Alapító Parcellájában, utóbbi pedig a telek nyugati végén. Scottot az Ampleforth apátság szerzetesei temették el a székesegyház nyugati bejárata mellett, felesége mellé (Scott kifejezetten kérte, hogy senkit ne temessenek el az épületben, mert nem akarta, hogy az mauzóleummá váljon). Bár az 1942-es tervekben a katedrális nyugati végének előcsarnokba való beépítését tervezték, a sír helyét végül méltatlan módon egy parkoló bejárata fedte le, és kis híján feledésbe merült a pontos helye és jelentősége. Az út elrendezését végül megváltoztatták, a sírt helyreállították, és a sírjelzőt 2012-ben kicserélték. A katedrálisban eltemetett papok között található Albert David és David Sheppard püspökök. A templomban eltemetett jótevők között található az Vestey 1. bárója és testvére, Sir Edmund Vestey, valamint Sir Frederick Morton Radcliffe és felesége, Lady Maggie Radcliffe. A katedrális harangjainak adományozójának, Thomas Bartlettnek a hamvai egy koporsóban lettek eltemetve a harangszobában. Az 55. (West Lancashire) hadosztály emlékművének hátsó részében nyugszanak Sir Hugh Jeudwine altábornagy hamvai, aki a hadosztályt 1916-os megalakulásától az első világháború végéig vezette. Itt temették el a Viktória-kereszt kitüntetéssel rendelkező Arthur Herbert Lindsay Richardson őrmester is, akinek maradványait a St. James temetőből szállították át. Galéria Az épület külseje Az épület belseje Jegyzetek Irodalom ↑ Cotton 1964: Cotton, Vere E (1964). The Liverpool Cathedral Official Handbook. Liverpool: Littlebury Bros for Liverpool Cathedral Committee. OCLC 44551681 ↑ Kennerley 1991: Kennerley, Peter (1991), The Building of Liverpool Cathedral, Preston: Carnegie Publishing, ISBN 0-948789-71-9 ↑ Vincent 2002: Vincent, Noel T. (2002), The Stained Glass of Liverpool Cathedral, Liverpool: Jarrold Publishing and Liverpool Cathedral, ISBN 0-7117-2589-6 Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Liverpool Cathedral című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.