NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Croydon (Londen)

Croydon is een historische stad (town), wijk en groot commercieel centrum in het Zuid-Londense bestuurlijke gebied Croydon, in de regio Groot-Londen. Het ligt vijftien kilometer ten zuiden van Charing Cross, het centrale meetpunt in Londen. Tussen 1920 en 1959 was Croydon de locatie van Croydon Airport, de toenmalige luchthaven van Londen, met vluchten naar Amsterdam, Parijs, Berlijn en andere steden in Europa. Enkele gebouwen van deze voormalige luchthaven staan er nog steeds. Het Station East Croydon is qua aantal reizigers het tiende treinstation van de Londense agglomeratie. Vanaf Croydon rijden snelle treinen naar het centrum van Londen in minder dan een kwartier. Ook is er een directe verbinding met de luchthaven Londen Gatwick. Een ander druk station is Station West Croydon, dat bovendien het centrale station is voor de vier lokale tramlijnen van Tramlink. Croydon wordt in de toekomstvisie London Plan (2004/2015) aangemerkt als een van de 19 metropolitan centres van Groot-Londen met een verzorgingsgebied groter dan de eigen borough. Tevens is het een van de 38 opportunity areas in de agglomeratie, gebieden met positieve ontwikkelingsmogelijkheden. Stedenbanden Arnhem (Nederland) Geboren in Croydon Joseph John Elliott (1835–1903), fotograaf Cicely Mary Barker (1895–1973), illustratrice Peggy Ashcroft (1907–1991), actrice David Lean (1908–1991), filmregisseur en -producent Roberta Cowell (1918–2011), autocoureur en gevechtspiloot Eunice Gayson (1928–2018), actrice Ioan James (1928–2025), wiskundige Roy Hudd (1936–2024), acteur, auteur, komiek en radiopresentator Matthew Fisher (1946), muzikant (organist Procol Harum), componist en producer Roy Hodgson (1947), voetbalcoach en ex-profvoetballer Jamie Reid (1947–2023), grafisch ontwerper Kirsty MacColl (1959–2000), zangeres Anne Clark (1960), dichteres, zangeres en avant-garde muzikante Derren Brown (1971), mentalist/illusionist Lucy Speed (1976), actrice Tom Bennett (1979), acteur Tehmina Sunny (1980), actrice Jason Puncheon (1986), voetballer James Dasaolu (1987), atleet Lewis Grabban (1988), voetballer Stormzy (1993), rapper Stefan O'Connor (1997), voetballer Lola Young (2001), singer-songwriter Emile Smith Rowe (2000), voetballer Tino Livramento (2002), voetballer Galerij
Croydon

Croydon – dzielnica Londynu, położona w południowej części miasta, na terenie gminy o tej samej nazwie. Do czasu utworzenia regionu Wielkiego Londynu w 1965 roku było to samodzielne miasto, należące do hrabstwa Surrey. Transport Na terenie dzielnicy znajdują się trzy stacje kolejowe – East Croydon, West Croydon oraz South Croydon. Croydon obsługiwane jest przez system komunikacji tramwajowej Tramlink. W latach 1920–1959 w Croydon funkcjonowało międzynarodowe lotnisko. Przypisy
Croydon (Londres)

Croydon é uma localidade no borough de Croydon, na Região de Londres, na Inglaterra, a 15,1 km ao sul de Charing Cross. Sendo o principal assentamento londrino de Croydon, é um dos maiores distritos comerciais fora do centro da Região de Londres, com uma extensa área comercial e economia noturna. Historicamente parte da hundred de Wallington no condado de Surrey, na época da conquista normanda da Inglaterra, Croydon tinha uma igreja, um moinho e cerca de 365 habitantes, conforme registrado no Domesday Book de 1086. Croydon expandiu-se na Idade Média como uma cidade de mercado e um centro de produção de carvão vegetal, curtimento de couro e fabricação de cerveja. O Surrey Iron Railway de Croydon para Wandsworth foi inaugurado em 1803 e foi a primeira ferrovia pública do mundo. Mais tarde, a construção da ferrovia do século XIX facilitou o crescimento de Croydon como uma cidade dormitório para Londres. No início do século XX, Croydon era uma importante área industrial, conhecida pela fabricação de automóveis, metalurgia e pelo aeroporto de Croydon. Em meados do século XX, esses setores foram substituídos pelo varejo e pela economia de serviços, provocada pelo enorme redesenvolvimento que viu o surgimento de escritórios e o Whitgift Center, o maior centro comercial da Grande Londres até 2008. Croydon foi fundida na Grande Londres em 1965. Croydon fica em um corredor de transporte entre o centro de Londres e a costa sul da Inglaterra, ao norte de duas altas aberturas em North Downs, uma tomada pela rota Brighton A23 através de Purley e Merstham e a principal linha férrea e a outra pela A22 de Purley para a M25 Godstone. O tráfego rodoviário é desviado de um centro da cidade em grande parte para pedestres, consistindo principalmente em North End. East Croydon é um importante centro do sistema nacional de transporte ferroviário, com frequentes serviços rápidos para o centro de Londres, Brighton e a costa sul. A cidade é única na Grande Londres por seu sistema de transporte ferroviário leve, chamado Tramlink. Referências
Кройдон (город)

Кройдон (англ. Croydon) ― крупный район на юге Лондона, Англия, в честь которого был назван также лондонский боро Кройдон. По состоянию на 2011 год население всего района составляло 192 064 человека. Он находится в 15,1 км к югу от Чаринг-Кросс. Первоначально район был частью Уоллингтонской сотни в историческом графстве Суррей. Во время Нормандского завоевания Англии в Кройдоне находились церковь и мельница. В нем проживало около 365 жителей, как записано в Книге Страшного суда 1086 года. В Средние века Кройдон расширился как торговый город и центр производства древесного угля, дубления кожи и пивоварения. Железная рельсовая дорога Сюррея от Кройдона до Уондсуэрта открылась в 1803 году и стала первой в мире железной дорогой общего пользования. К началу 20-го века Кройдон был важным промышленным районом, известным производством автомобилей, металлообработкой и аэропортом. В середине 20-го века эти секторы были заменены розничной торговлей и экономикой услуг, что было вызвано масштабной реконструкцией, в результате которой появились офисные здания и центр Уитгифт. Кройдон был объединен с Большим Лондоном в 1965 году. Кройдон находится между центром Лондона и южным побережьем Англии, к северу от двух высоких разрывов в Норт-Даунс, один из которых проходит по Брайтон-роуд A23 и главной железнодорожной линии через Перли и Мерстем, а другой по A22 от Перли до развязки M25 Godstone. Восточный Кройдон является крупным узлом национальной системы железнодорожного транспорта, откуда часто отправляются быстрые поезда в центр Лондона, Брайтон и на южное побережье. Город также находится в центре единственной трамвайной системы на юге Англии. Знаменитые уроженцы Том Холланд Артур Конан Дойл Генри Хэвлок Эллис Дэвид Лин Кейт Мосс Кэти Мелуа Уильям Гао Stormzy Примечания
Croydon, London

Croydon är en ort i Storbritannien. Den ligger i kommunen Croydon i regionen Greater London och riksdelen England, i den södra delen av landet, 14 km söder om huvudstaden London. Croydon ligger 54 meter över havet och antalet invånare är (2016) 173 314. Terrängen runt Croydon är platt. Närmaste större samhälle är London, 14,0 km norr om Croydon. Runt Croydon är det i huvudsak tätbebyggt. Fram till 1965 var det ett separat distrikt. Croydon nämndes i Domedagsboken (Domesday Book) år 1086, och kallades då Croindene. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Croydon.﻿
Кройдон (місто)

Кройдон (англ. Croydon) — велике місто у Південному Лондоні, Англія, що дало найменування лондонському боро Кройдон. Кройдон — один з найбільших комерційних районів Великого Лондона з великим торговим районом і нічним господарством. Станом на 2011 рік у місті проживало 192 064 особи , а з передмістям — 384 837 осіб. Розташовано за 15,1 км на південь від Чарінг-кросс. Спочатку район був частиною Воллінгтонської сотні в історичному графстві Суррей. Під час Нормандського завоювання Англії у Кройдоні знаходилися церква та млин. У ньому проживало близько 365 жителів, як записано у Книзі Страшного суду 1086 . У середні віки Кройдон зазнав розвитку як ринкове місто та центр виробництва деревного вугілля, дублення шкіри та пивоваріння. Суррейська залізниця від Кройдона до Вондзверта була відкрита в 1803 році і стала першою у світі залізницею загального користування. До початку 20-го століття Кройдон був важливим промисловим районом, відомий виробництвом автомобілів, металообробкою та аеропортом. У середині 20-го століття ці сектори були замінені роздрібною торгівлею та економікою послуг, що було викликано масштабною реконструкцією, в результаті якої з'явилися офісні будівлі та центр Вітгіфт. Кройдон був об'єднаний з Великим Лондоном в 1965 році. Кройдон знаходиться між Центральним Лондоном і південним узбережжям Англії, на північ від двох проходів у Норт-Даунс, один з яких проходить Брайтон-роуд A23 і головної залізничної лінії через Перлі і Мерстгем, а інший A22 від Перлі до розв'язки M25 у Годстоун. Іст-Кройдон є великим вузлом національної мережі залізничного транспорту, звідки регулярно курсують швидкі поїзди до Центрального Лондона, Брайтону та до південного узбережжя. Місто також знаходиться у центрі єдиної трамвайної мережі на півдні Англії. Транспорт Залізниця Кройдон обслуговують станції Іст-Кройдон, Саут-Кройдон і Вест-Кройдон. Іст-Кройдон і Саут-Кройдон обслуговує залізниця Govia Thameslink Railway, яка працює під брендами Southern і «Thameslink» через Брайтонську залізницю. Вест-Кройдон обслуговується операторами London Overground та «Southern». Найбільша та найзавантаженіша з трьох станцій — Іст-Кройдон, хоча Вест-Кройдон розташована ближче до головного торгового району Кройдона. Трамвай Трамвайна мережа Tramlink відкрита в 2000 році; Кройдон є її центром. Мережа складається з двох основних ліній: від Елмерс-Енду або Бекенгем-джанкшен до Вімблдона та від Нью-Еддінгтона до Вест-Кройдона, причому всі трамваї курсують через кільце у центрі Кройдона. Це єдина трамвайна мережа у Великому Лондоні. Автотранспорт За кілька миль на південь від Кройдона є невеликий прохід в Норт-Даунс, транспортний коридор з Лондона до південного узбережжя. Дорога з Лондона до Брайтона проходила через місто до того, як на заході було побудовано автошлях A23. Transport for London здійснює багато автобусних маршрутів у Кройдоні та його околицях. Більшість автобусних маршрутів мають зупинку на автовокзалі Вест-Кройдон. Примітки
Salt Tower

Der Salt Tower ist ein Turm in der Festungsanlage des Tower of London. Der vermutlich 1238 gebaute Turm steht an der südöstlichen Kante der Festung im inneren Festungsring. Er ist der einzige erhaltene Turm des Tower aus dieser Bauphase, der drei anstelle der üblichen zwei Stockwerke enthält. Er ist aus einem harten Kalkstein aus Kent (sogenanntem Kentish Ragstone) gebaut. Die oberen Bereiche wurden im 19. Jahrhundert umgebaut. Der Turm hat die Form eines Dreiviertelzylinders, der von Nord nach West geht. Im Westen befindet sich ein jüngerer Übergang zum Gang auf der inneren Mauer. Im Nordosten steht ein rechteckiges Türmchen, in dem sich das Treppenhaus befindet. Im Süden und Osten befinden sich Reste einer ehemaligen Verbindung zur äußeren Festungsmauer. Der Eingang zum Salt Tower liegt im Erdgeschoss und führt durch eine fünfeckige Kammer. Durch die Treppe ist diese mit einer weiteren fünfeckigen Kammer verbunden. In der oberen Kammer sind eine mittelalterliche Feuerstelle und ein abgetrennter kleiner Garderobenraum. Das Fenster stammt aus der Restaurierung von Anthony Salvin aus den Jahren 1856–1857. Insbesondere an der Mauerspitze lässt sich die Restaurierung des 19. Jahrhunderts erkennen, die kaum mehr Ähnlichkeiten mit dem Schichtenmauerwerk aufweist, dass hier ursprünglich bestand. Der Salt Tower war nach dem Beauchamp Tower die zweite große Renovierungsaufgabe, die Anthony Salvin am Tower of London erhielt. Sie begründete sein umfassendes Werk der mittelalterlichen Restaurierung des gesamten Tower. Nachdem 1846 diverse Gebäude in der unmittelbaren Umgebung des Salt Towers niedergerissen wurden, zeigte sich, dass Teile der Steine im Salt Tower über die Jahrhunderte nachlässig durch Backstein ersetzt worden waren. Prinzgemahl Albert forderte nach der Inspektion des Salt Towers eine umfassende Restaurierung der gesamten Festung unter einem Gesamtplan. Er beauftragte Salvin mit diesen Arbeiten, dessen erstes Werk der Salt Tower war. Unter anderem diente der Turm dazu, Salz zu lagern. Deshalb leidet er heute besonders unter dem Folgeschäden, die Salz in Gestein anrichtet. Im späten 20. Jahrhundert waren in einigen Bereichen bereits die obersten 20 bis 25 Millimeter der Mauern verwittert. Im Jahr 1974 erfolgten umfangreiche Entsalzungsarbeiten, die den Salzgehalt im Mauerwerk um 57 bis 76 % verringern konnten. Dabei zeigte sich aber bereits nach den Arbeiten, dass Salz aus dem Fundament und der Erde nachzieht, so dass dies vermutlich kein dauerhaftes Ergebnis ist. Der Salt Tower war einer der Türme in der Festung, in denen regelmäßig Gefangene im Tower eingesperrt waren. Hier saß unter anderem der schottische König John Balliol. Im 16. Jahrhundert beherbergte er zusammen mit dem Martin Tower die meisten der katholischen Geistlichen, die im Rahmen der religiösen Auseinandersetzungen der Zeit im Tower of London eingesperrt waren. Im Salt Tower hinterließ einer der Geistlichen dabei die herausragendste aller Gravuren durch Gefangene: 1561 schnitzte Hugh Draper eine detailreiche astronomische Uhr in die Wand. Anmerkungen Weblinks
Torre de la Sal (Londres)

La Torre de la Sal es una torre en el complejo de la fortaleza de la Torre de Londres. Posiblemente construida en el año 1238, se encuentra en el borde sureste de la fortaleza, en su anillo interior. Es la única torre que queda de la primigenia construcción en este lado, con tres pisos en lugar de los dos habituales del resto.​ Está hecho de piedra caliza dura del condado de Kent. Las zonas altas fueron reconstruidas en el siglo XIX. Descripción La torre tiene la forma de un cilindro de tres cuartos, con una orientación norte oeste. En el oeste hay una transición más joven al corredor en la pared interior. En el noreste hay una torre rectangular en la que se ubica la escalera. En el sur y este hay restos de una antigua conexión con la muralla exterior de la fortaleza. La entrada a la Torre se encuentra en la planta baja y conduce a través de una cámara pentagonal. Este está conectado a otra cámara pentagonal a través de las escaleras. En la cámara superior hay una chimenea medieval y un pequeño guardarropa separado. La ventana proviene de la restauración de Anthony Salvinde los años 1856-1857. La restauración del siglo XIX se puede ver en particular en la parte superior del muro, que apenas se parece a la mampostería estratificada que existía originalmente aquí.​ Historia Dicha torre fue el segundo gran proyecto de renovación que Anthony Salvin recibió en la Torre de Londres después de su trabajo en la Torre Beauchamp. Fundó su extensa obra de restauración medieval de toda la torre. Después de que varios edificios en las inmediaciones de la Torre de Sal fueran demolidos en 1846, quedó claro que partes de las piedras de ésta habían sido reemplazadas descuidadamente por ladrillos a lo largo de los siglos. Después de la inspección de la torre, el príncipe consorte Alberto exigió una restauración integral de toda la fortaleza bajo un plan general. Encargó esta obra a Salvin, quien empezó su plan por esta torre.​ Su nombre viene por la actividad principal que era la de almacenamiento de sal, acción que ha repercutido en el cuidado de la roca por el desgaste de las sales. A finales del siglo XX, los 20 a 25 milímetros superiores de las paredes ya estaban desgastados en algunas áreas. En 1974 se llevó a cabo un extenso trabajo de desalación que redujo el contenido de sal en la mampostería entre un 57 y un 76%. Sin embargo, después del trabajo ya era evidente que la sal estaba saliendo de los cimientos y la tierra, por lo que probablemente este no sea un resultado permanente.​ Era una de las torres de la fortaleza en la que se solían encerrar a los prisioneros. En ella pudo encerrarse a John Baliol, rey de Escocia entre 1296 y 1299.​ En el siglo XVI albergó, junto con la Torre Martin, a la mayor parte del clero católico que estuvo preso en la Torre de Londres como parte de los conflictos religiosos de la época. En la Torre de Sal, en el año 1561, uno de los clérigos, Hugh Draper, dejó el más destacado de todos los grabados de prisioneros: un detallado reloj astronómico en la pared.​ Referencias
Saltram House

Saltram House è una casa di campagna inglese presso Plympton, non lontano dalla città di Plymouth, nel Devon. Storia La casa come è possibile vederla oggi, è frutto di due modifiche eseguite dall'architetto Robert Adam su una preesistente dimora costruita in periodo Tudor. La progettazione della sala grande dell'edificio è considerata come uno dei migliori lavori di Adam per quanto riguarda l'arredamento di interni. La casa è completa di tutti gli accessori dell'epoca georgiana in cui fu modificata e si presenta in un ottimo stato di conservazione. Originariamente la casa era di proprietà dei membri della famiglia Parker, aristocratici pari del regno in quanto conti di Morley. Solo nel 1957 l'edificio divenne proprietà del National Trust. La villa è stata spesso utilizzata come ambientazione per alcuni lungometraggi, come Ragione e sentimento. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Saltram House Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su nationaltrust.org.uk.
Slaget vid Bosworth Field

Slaget vid Bosworth Field eller slaget vid Bosworth var ett betydelsefullt slag under Rosornas krig och utkämpades den 22 augusti 1485 mellan den yorkiske kungen Rikard III, den siste i Plantagenetdynastin, och den lancastriske Henrik Tudor, earl av Richmond. Det slutade med förlust och död för Rikard III, och Tudordynastin grundades. Historiskt sett har slaget räknats som slutet på Rosornas krig, även om några slag följde under de följande år som yorkiska pretendenter utan framgång försökte vinna kronan. Referenser ”Battle of Bosworth Field, English history”. Encyclopædia Britannica. 7 oktober 2024. https://www.britannica.com/event/Battle-of-Bosworth-Field. Läst 16 november 2024. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Slaget vid Bosworth Field.
Битва при Босворті

Битва при Босворті — бій, що відбувся 22 серпня 1485 року на Босвортському полі в Лестерширі (Англія) між армією англійського короля Річарда III і військами претендента на престол Генріха Тюдора, графа Річмонда. Генріх Тюдор, був спадкоємцем Плантагенетів по жіночій лінії ланкастерської гілки династії, ніяких прав на трон не мав, так як і з боку матері, і з боку батька у нього були незаконнонароджені предки. З цієї причини він міг наслідувати Ланкастерам теж вельми умовно. Щиро кажучи, Генріх VI був останнім Ланкастером. Його суперник, Річард III, був останнім з дому Йорків і династії Плантагенетів. Його смерть істотно змінила історію Англії. Правління Річарда почалося в 1483 році, коли він змушений був стати королем замість свого дванадцятирічного племінника Едуарда V, який виявився незаконнонародженим. Вороги Річарда активно розповсюджували чутки (переважно у Франції) про смерть хлопчика та його молодшого брата, і підтримка Річарда була зруйнована чутками про його причетність до смерті своєї дружини, Анни Невілл. Генріх Тюдор, нащадок дому Ланкастерів, вхопився за труднощі Річарда і пред'явив права на трон. Перша спроба Генріха вторгнутися в Англію в 1484 році була розбита штормом, але його наступна висадка 7 серпня 1485 року на південно-західному узбережжі Уельсу не зустріла опору. Перебуваючи всередині країни, Генріх забезпечив собі підтримку. Річард поспішно зібрав війська і перехопив армію Генріха на південь від міста на Босвортському полі в Лестерширі. Лорд Томас Стенлі і сер Вільям Стенлі також підвели свої сили до поля битви, але не втручалися, вирішуючи, яку сторону буде вигідніше підтримати. Річард розділив свою армію, чисельністю більше армії Генріха, на три групи (або «баталії»). Одна була віддана Джону Говарду, герцогу Норфолка, інша — Генрі Персі, 4-му графу Нортумберленд. Генріх тримав свої сили разом і помістив їх під команду досвідченого Джона Де Віра, графа Оксфорда. Авангард Річарда під командою Норфолка був атакований піхотою графа Оксфорда, Норфолк убитий, а його загін став поступово відступати. Нортумберленд не робив ніяких дій, коли йому сказали допомогти королю. Помітивши можливість атакувати свиту Генріха, Річард вирішив поставити все на атаку поперек поля битви, щоб убити його і закінчити боротьбу. Лицарі з королівської охорони відокремилися від решти армії, атакували Генріха і його загін, і Генріх був на грані загибелі, але втрутилися Стенлі, які атакували загін Річарда. У бою охорона Річарда була перебита, а він сам збитий з коня і убитий на землі. Після битви Генріх коронувався на Ембіон Хілл, поруч з полем битви. Посилання Босворт // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006. Примітки
Гакні-Сентрал (станція)

Гакні-Сентрал (англ. Hackney Central) — станція Північно-Лондонської лінії London Overground. Станція розташована у 2-й тарифній зоні, між станціями Долстон-Кінгсланд та Гомертон, у районі Гакні, боро Гекні, Лондон. Пасажирообіг на 2019 рік — 4.829 млн осіб. Конструкція станції — наземна відкрита з двома прямими береговими платформами. Історія 26. вересня 1850: відкриття станції як Гакні 1. грудня 1870: передислокація станції на сьогоденне місце 1944: закриття станції 12. травня 1980: повторне відкриття станції як Гакні-Сентрал Пересадки на автобуси оператора London Buses маршрутів: 30, 38, 48, 55, 106, 236, 242, 253, 254, 276, 277, 394, W15 та нічні маршрути N38, N55, N253 на станцію Гакні-Даунс ліній Лі-валлі, Чингфорд London Overground та Greater Anglia National Rail Послуги Примітки
Màquina de Newcomen

La màquina de Newcomen és un tipus de màquina de vapor que funciona per la pressió atmosfèrica sobre un èmbol a l'altra cara del qual es produeix un buit parcial per refredament cíclic del vapor d'aigua calent. Usada antigament, permetia el moviment d'un pes cap amunt i cap avall. El seu inventor fou Thomas Newcomen (28 de febrer de 1663 - 5 d'agost de 1729) ferrer per tradició i pastor baptista per vocació. Va néixer a Dartmouth (Devon). El 1711 Newcomen va construir la primera màquina de vapor, que va suposar una millora davant la màquina de Thomas Savery. El funcionament de les dues màquines eren similars. Ambdues creaven el buit en un dipòsit a base de refredar vapor d'aigua. La diferència estava en el fet que, mentre en la màquina de Savery era el mateix buit del dipòsit el que absorbia l'aigua de la mina, en la màquina de Newcomen el buit creador en un cilindre tirava d'una biga fins avall. Aquesta biga col·locada a tall de balancí de manera que en omplir-se el buit el cilindre amb vapor, la biga tornava a pujar. Aquest moviment d'anada i tornada accionava una bomba alternativa que extreia l'aigua de la mina. Tant la màquina de Savery com la de Newcomen presentaven un problema: el seu funcionament es basava a escalfar i tornar a refredar repetidament un dipòsit. Això provocava ruptures en si mateix, a part de suposar una pèrdua energètica que feia que el rendiment de la màquina fos baix. Posteriorment, James Watt va idear una nova màquina que comptava amb un condensador de vapor independent, de manera que cada part de la màquina es mantenia a una temperatura determinada. Referències