NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Greenwich Park

Greenwich Park omfattar 73 hektar och är en av de kungliga parkerna i London. Den ligger på en kulle med imponerande utsikt över Themsen till Docklands och City of London, mellan Blackheath och Themsen. Greenwich Park rymmer flera historiska byggnader, bland annat Old Royal Observatory, Old Royal Naval College, National Maritime Museum och Queens House. Det har funnits en bosättning på denna plats sedan romartiden, men Greenwich har alltid varit starkt förknippat med kungligheter. Marken ärvdes 1427 av hertigen av Gloucester, bror till Henrik V, därefter har generationer av monarker tagit denna magnifika park till sina hjärtan. I Greenwich föddes Henrik VIII som introducerade rådjur till parken. Hans två döttrar Maria I och Elizabeth I var också födda här och hans son Edvard VI dog i Greenwich innan han nådde sitt sextonde födelsedag. I början av 1600-talet var parken anlagd i fransk stil med många planterade träd, av vilka en del finns kvar i dag. Jakob I gav slottet och parken till sin hustru, drottning Anne, som lämnat uppdraget till Inigo Jones att åt henne utforma ett hem som blev känt som Queen’s House. Charles II:s stora intresse för naturvetenskap resulterade i grundandet av The Royal Society år 1661. Sir Christopher Wren fick uppdraget att bygga Royal Observatory, kallat Flamsteed House efter den första kungliga astronomen John Flamsteed. Det utgör nu en del av National Maritime Museum. Idag är Greenwich ett världsarv och mest känd för Greenwich Mean Time. Under andra världskriget fanns luftvärnskanoner i Flower Garden och topparna på några av träden klipptes av för att bredda skottfältet. Bevis på detta kan fortfarande ses i den trunkerade formen av en del av träden. Efter kriget har parken restaurerats till sin forna glans. OS 2012 Greenwich Park var tävlingsområde för alla ridsportgrenar under de Olympiska spelen 2012. En temporär arena med cirka 20 500 platser byggdes upp på The Queen's Field, söder om Queen's House. Arenan användes för dressyr- och hopptävlingarna. Temporära stallar byggdes även upp. För fälttävlans terrängmoment byggdes en 6 kilometer lång terrängbana genom parken. Referenser Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Greenwich Park.﻿ Officiell webbplats
Гринвіцький парк

Гринвіцький парк (англ. Greenwich Park) — колишній парк для полювання, королівський парк і один з найбільших парків Лондона. Вхід — через ворота з двома колонами, прикрашеними позолоченими кулями, що зображують Землю. Парк був одним з місць проведення літніх Олімпійських та Паралімпійських ігор 2012 року. Парк приймав учасників змагань з кінного спорту та сучасного п'ятиборства Олімпіади, а також кінного спорту Паралімпіади. Виноски Посилання Профіль на сайті Ігор
Brooks’s Club

Brooks's ist ein Londoner Gentlemen’s Club. Gegründet wurde er 1764 von 27 Herren, unter denen sich vier Dukes befanden. Schon früh galt er als informelle Vereinigung der führenden Politiker der Whigs. Ursprünglich war der Club in Almack's Coffee House an der Pall Mall beheimatet, seit 1778 residiert er indes in einem von Henry Holland entworfenen klassizistischen Bau in der St. James's Street. Genau gegenüber liegt der ehemals das Tory-Lager repräsentierende White’s Club. 1970 integrierte man den notorisch finanzschwachen, ebenfalls liberal ausgerichteten St James’s Club. Zu den bekanntesten Mitgliedern des Clubs gehörten u. a. Charles James Fox, William Pitt, Joshua Reynolds, David Garrick, Edward Gibbon, Horace Walpole, William Wilberforce, Palmerston und David Hume. Früher war der Brooks’s bekannt für seine Spielsäle. An verschiedenen Tischen setzten die Mitglieder oft die ganze Nacht hindurch hohe Summen u. a. beim Whist und Hazard. Auch gilt der Club als Geburtsstätte des Drinks Black Velvet: Anlässlich des Todes von Prinz Albert 1861 war man der Ansicht, dass selbst der Champagner Trauer tragen müsse – und mixte ihn kurzerhand 1:1 mit Guinness-Bier. Weniger guten Ruf genoss die im Club angebotene Küche, was 1806 zur Gründung des Ablegers Watier’s Club führte. Eine besondere Attraktion des Brooks's ist das Betting book, in dem auch die bekannte Girl in the balloon bet zwischen Lord Cholmondeley (George James Cholmondeley, 1. Marquess of Cholmondeley, 1749–1827) und Lord Derby (Edward Smith Stanley, 12. Earl of Derby, 1752–1834) aus dem Jahre 1785 verzeichnet ist: Ld. Cholmondeley has given two guineas to Ld. Derby, to receive 500 Gs. whenever his lordship fucks a woman in a balloon one thousend yards from the earth. Weblinks Offizielle Homepage des Brooks's Informationen auf victorianlondon.org Nachweise
Ramsey Mereside

Ramsey Mereside es una localidad situada en el condado de Cambridgeshire, en Inglaterra (Reino Unido), con una población estimada a mediados de 2016 de 697 habitantes.​ Se encuentra ubicada al noroeste de la región Este de Inglaterra, al norte de Londres y a poca distancia de las ciudades de Cambridge —la capital del condado— y Rutland. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ramsey Mereside.
Ramsey Mereside

Ramsey Mereside är en by i Cambridgeshire i England. Byn är belägen 34 km från Cambridge. Orten har 695 invånare (2015). Referenser Streetmap. ”Map of Ramsey Mereside, Cambridgeshire [Town”]. http://streetmap.co.uk/map.srf?X=528620&Y=289006&A=Y&Z=120. Läst 12 april 2017.
Lost Gardens of Heligan

Lost Gardens of Heligan u Mevagissey v Cornwallu, česky nazývané i Ztracené zahrady Heligan, jsou jednou z nejoblíbenějších botanických zahrad ve Velké Británii. Úprava zahrady je typická pro devatenácté století, je to tzv. gardenesque styl anglického parku, s oblastmi různého charakteru a různým designem, napodobeninami a atrakcemi. Zahrady Lost Gardens of Heligan byly vytvářeny členy rodiny Cornish Tremayne v období od poloviny 18. století až do počátku 20. století, a stále jsou součástí majetku rodu Heligan. Jsou to soukromé zahrady. Popis V zahradách rostou věkovité a kolosální rododendrony a kamélie, je zde řada jezer napájených čerpadlem přes sto let starým, velmi produktivní květinové a zeleninové zahrady, italská zahrada a prostor nazývaný „Jungle“ naplněný subtropickými stromovitými kapradinami. V zahradách jsou také jámy na ananas (pařeniště na přezimování), vyhřívané pomocí rozkládající se chlévské mrvy, a dvě figurky z kamenů a rostlin, známé jako „Mud Maid“ (hliněná služka) a „Giant's Head“ (obří hlava). Historie Před první světovou válkou zahrada zaměstnávala 22 zahradníků, ale protože válka vedla k úmrtí 16 z těchto zahradníků, v roce 1916 o zahradu pečovalo jen 8 mužů. Dům byl pronajat po většinu 20. století a používán americkou armádou během druhé světové války, a pak byl přeměněn na byty a prodán bez zahrady v roce 1970. V této souvislosti se zahrady dostaly do zanedbaného stavu a jejich návštěvnost upadla. Po smrti majitele zahrad Jacka Tremayne, který neměl potomky, se zahrady dostaly do vlastnictví několika dalších příbuzných rodiny Tremaynových. Jeden z nich, John Willis, který v této oblasti žil, zorganizoval návštěvu hudebního producenta Tima Smita v zahradě. On a skupina dalších nadšenců se rozhodli obnovit zahrady do jejich bývalé slávy, a nakonec si je pronajali od rodiny Tremayne. Restaurování zahrad bylo námětem šesti částí televizního seriálu z produkce Bamboo Productions na Channel 4 a Cicada Films v roce 1996, a bylo prospěšné nejen pro revitalizaci zahrady, ale také pro místní ekonomiku v okolí. Odkazy Reference Literatura Philip McMillan Browse: Heligan: fruit, flowers and herbs. Penzance 2005: Alison Hodge. ISBN 0-906720-40-0 Heligan Manor Gardens Project: A Brief History and Guide to Heligan. Heligan 1994. Ivor J. Herring: 400 years of Tremaynes at Heligan. St Austell 1999: Federation of Old Cornwall Societies. ISBN 0-902660-26-8 Colin Howlett: Heligan Wild: a year of nature in the lost gardens. London 1999: Gollancz. ISBN 0-575-06751-9 Landranger Sheet 105 – Falmouth & Mevagissey, London 2006: Ordnance Survey. ISBN 0-319-23706-0 Tom Petherick: Heligan: a portrait of the lost gardens. London 2004: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 0-297-84344-3 Tim Smit: The Lost Gardens of Heligan. London 1999: Victor Gollancz. ISBN 0-575-06765-9 Tim Smit: The Heligan Vegetable Bible, London 2002: Cassell Illustrated. ISBN 1-84403-003-2 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lost Gardens of Heligan na Wikimedia Commons The Lost Gardens of Heligan www Lost Gardens of Heligan na Facebooku Lost Gardens of Heligan na X
Lost Gardens of Heligan

The Lost Gardens of Heligan (Los jardines perdidos de Heligan), cerca de Mevagissey en Cornualles, es uno de los jardines botánicos más populares del Reino Unido. Historia Los jardines eran parte originalmente de la finca Heligan, propiedad de la familia Tremayne de Cornualles. Después de la Primera Guerra Mundial, que produjo la muerte de 16 de los 22 jardineros que trabajaban en él, los jardines quedaron en un estado de negligencia hasta que Tim Smit y un grupo de entusiastas compañeros decidieron restaurar el jardín a su esplendor original. La restauración, que era el tema de una serie de televisión de seis partes en el canal 4 emitida en 1996, demostró ser un éxito excepcional, no sólo revitalizando los jardines sino también a la economía local, proporcionando empleo alrededor de Heligan. Colecciones El estilo de los jardines es típico del estilo Gardenesque del siglo XIX, con áreas de diverso carácter y en diferentes estilos de diseño. Los jardines actualmente albergan una fabulosa colección de ejemplares añosos y colosales de rhododendron y camellias, una serie de lagos alimentados por bombas de ariete que cuentan con más de una centuria, frondosos jardines florales y de hortalizas, un jardín italiano, y un área salvaje imponente plena de helechos arborescentes de aire subtropical denominada "The Jungle" (La jungla). Los jardines también albergan el único Hoyo de la piña que permanece actualmente en Europa, calentado por el calor desprendido por la descomposición del compost, y dos figuras hechas de rocas y plantas conocidas como la Doncella de Fango y la Cabeza de Gigante. Vistas de Heligan Literatura Heligan Manor Gardens Project: A Brief history and guide to Heligan. Heligan 1994. Ivor J. Herring: 400 years of Tremaynes at Heligan. St Austell 1999: Federation of Old Cornwall Societies. ISBN 0-902660-26-8 Colin Howlett: Heligan wild: a year of nature in the lost gardens. Londres 1999: Gollancz. ISBN 0-575-06751-9 Tom Petherick: Heligan: a portrait of the lost gardens. Londres 2004: Weidenfeld y Nicolson. ISBN 0-297-84344-3 Philip McMillan Browse: Heligan: fruit, flowers and herbs. Penzance 2005: Alison Hodge. ISBN 0-906720-40-0 Tim Smit: The Lost Gardens of Heligan. Londres 1999: Orion. Tim Smit: The Heligan vegetable Bible, Londres 2002: Cassell Illustrated. ISBN 1-84403-003-2 Medios audiovisuales Free Range Television (Ed.): Heligan. Past, Present & Future. A Tenth Anniversary Celebration. Heligan 2001. (DVD) Vivianne Howard (director), Barbara Flynn (narradora): The lost gardens of Heligan: an exquisite garden emerging like "Sleeping Beauty" from its seventy year sleep, Londres 1997: Channel 4 Video. (VHS) ASIN B00004CTZH The Return To The Lost Gardens Of Heligan - The Myths And Discoveries Michael Hutchinson (director) Channel 4 Video (VHS) ASIN B00004CY3I Enlaces externos Página oficial de Lost Gardens of Heligan Fotos de Lost Gardens of Heligan Fotografías e Información de las Strolling Guides tour virtual de Lost Gardens of Heligan Lost Gardens of Heligan en cornwallcalling.co.uk Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Lost Gardens of Heligan. 50°16′30″N 4°47′30″O
The Lost Gardens of Heligan

The Lost Gardens of Heligan (De Verloren Tuinen van Heligan) is een van populairste botanische tuinen in het Verenigd Koninkrijk. Het is te vinden op acht kilometer ten zuiden van St. Austell, dicht bij Mevagissey (Cornwall). Oorspronkelijk maakten de tuinen vanaf de 16e eeuw deel uit van landgoed Heligan van de familie Tremayne. Na de Eerste Wereldoorlog, waarin 16 van de 22 tuinlieden omkwamen, vervielen de tuinen door totale verwaarlozing totdat een Tim Smit samen met een groep medestanders besloot de tuin in zijn vroegere glorie te herstellen. De restauratie begon in 1996 en werd op de voet gevolgd in een zesdelige televisieserie uitgezonden door Channel 4. Het bleek een opmerkelijk succes te zijn. Niet alleen de tuinen maar ook de lokale economie kreeg een impuls doordat met het project de werkgelegenheid toenam. De tuinen voorzien nu in een fabelachtige verzameling van oude, kolossale rododendrons en camellia's. Een reeks meren, gevoed via een ruim 100 jaar oud hydraulisch pompsysteem, zorgt voor hoogst productieve bloemen- en moestuinen. Verder is er een Italiaanse tuin en een groot wild gebied begroeid met subtropische boomvarens, de "Jungle" genaamd. De tuinen hebben Europa's enig bewaarde Pineapple Pit (“Ananaskuil’’), die door toegevoegde rottende mest wordt verwarmd. Op die wijze was het in vroeger tijden mogelijk om in koude gebieden toch ananassen te kweken. De verschillende landschapsstijlen van de tuinen zijn typisch 19e-eeuwse ontwerpen. Fotogalerij Literatuur Inez Corbi: Die garten von Heligan Heligan Manor Gardens Project: A Brief history and guide to Heligan. Heligan 1994. Ivor J. Herring: 400 years of Tremaynes at Heligan. St Austell 1999: Federation of Old Cornwall Societies. ISBN 0-902660-26-8 Colin Howlett: Heligan wild: a year of nature in the lost gardens. London 1999: Gollancz. ISBN 0-575-06751-9 Tom Petherick: Heligan: a portrait of the lost gardens. London 2004: Weidenfeld & Nicolson. ISBN 0-297-84344-3 Philip McMillan Browse: Heligan: fruit, flowers and herbs. Penzance 2005: Alison Hodge. ISBN 0-906720-40-0 Tim Smit: The Heligan vegetable Bible, London 2002: Cassell Illustrated. ISBN 1-84403-003-2 Externe link Officiële website
Zaginione Ogrody Heliganu

Zaginione Ogrody Heliganu (ang. Lost Gardens of Heligan) – ogród botaniczny w Anglii, w Kornwalii, w okolicy wsi Mevagissey koło St Austell. Jest jednym z najpopularniejszych ogrodów botanicznych Wielkiej Brytanii. Powierzchnia ogrodu wynosi ok. 81 ha. Historia Ogrody od ponad 300 lat należały do rodziny Tremayne. I wojna światowa doprowadziła do śmierci 16 z 22 ogrodników, co przyczyniło się do upadku. Na nowo ogrody odkrył angielski biznesmen holenderskiego pochodzenia, Tim Smit, który z grupą zapaleńców doprowadzili ogród do dawnej sławy, utrzymując go jednak w dziewiętnastowiecznej konwencji. W ogrodzie rosną unikalne kamelie i rododendrony, znajduje się też jedyne w Europie miejsce do hodowli ananasów w warunkach chłodnego klimatu, tzw. pineapple pit. Zobacz też Trebah Glendurgan Garden Przypisy Linki zewnętrzne Strona domowa Ogrodów
Lost Gardens of Heligan

Lost Gardens of Heligan (ungefär: Heligans förlorade trädgårdar) är en restaurerad trädgård i Cornwall i sydvästra Storbritannien. Historia Huset byggdes av William Tremayne 1603 och var herresäte i ett över 400 ha stort område mellan Petewan och Gorran. Den var nästan helt självförsörjande. Det fanns bland annat ett antal bondgårdar, stenbrott, skogar, ett tegelbruk, en kvarn, ett sågverk, ett bryggeri och en stor köksträdgård. Henry Hawkins Tremayne, John Tremayne och John Claude Tremayne, som alla var framstående botanister, byggde upp trädgården runt huset på 1800-talet. De samlade in en mycket stor mängd fantastiska växter från hela världen. Gården hade under denna tid en arbetsstyrka på 20 personer i huset och cirka 22 personer i trädgården. Vid utbrottet av första världskriget gick alla manliga arbetare med i hertigen av Cornwalls lätta infanteri och stred på västfronten. Gården övertogs av krigsministeriet och lämnades tillbaka till familjen 1919. Endast 6 av de 22 anställda som var med i kriget överlevde och återvände till Heligan. I de svåra tider som följde hyrde familjen Tremayne ut gården till familjen Williamson, som inte kunde behålla de anställda och trädgården började sakta förfalla. Under andra världskriget bodde den amerikanska armén på gården och övade landstigning inför D-dagen på stranden vid Pentewan 1,5 km därifrån. Restaurering I februari 1990 när Tim Smit och John Willis, som hade ärvt gården, vandrade genom de övervuxna ägorna började de planera restaureringen. Tim Smit och John Nelson fick hyra trädgården av Willis och påbörjade det enorma arbete som resulterat i dagens över 300 000 m² vackra trädgård med vandringsleder genom de olika delarna. Några avdelningar Flora's Green En stor gräsmatta som användes av damerna till dans omgiven av rhododendron. Ravinen En stenig ravin, nästan 100m lång. Köksträdgården En stor fullt fungerande köksträdgård. Djungeln En dalgång med varmt klimat som går från huvudbyggnaden ned mot fiskebyn Mevagissy. Den innehåller den största samlingen palmer och ormbunkar på de brittiska öarna Den glömda dalen Här pågår restaureringsarbetet fortfarande. Man har fått fram sjöar och vattendrag. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lost Gardens of Heligan. Officiell webbplats
Wyndham’s Theatre

Das Wyndham’s Theatre ist eines von zwei Theatern, das für den Schauspieler-Manager Charles Wyndham gebaut wurde (das zweite ist das New Theatre). Es befindet sich im Londoner West End, in der Charing Cross Road, und wurde von Architekt W.G.R. Sprague entworfen. Es bietet auf drei Rängen Platz für 759 Zuschauer (mit zusätzlich 41 Stehplätzen). Am 16. November 1899 wurde es im Beisein des Fürsten von Wales mit T.W. Robertsons Stück David Garrick eröffnet. Das Theater wurde Rücken an Rücken mit dem Albery Theatre erbaut und ist durch eine Brücke mit diesem verbunden. Der Bau wurde durch einen Gönner und durch Kredite von Wyndhams Freunden finanziert. Heute wird das Theater von der Ambassador Theatre Group betrieben und größtenteils für Theater- und Musiktheateraufführungen verwendet. Mehrere Weltpremieren namhafter Stücke fanden hier statt, wie zum Beispiel Peter Ustinovs The Love of Four Colonels am 23. Mai 1951, Sandy Wilsons The Boy Friend, 1954, das insgesamt 2078 Mal aufgeführt wurde, Simon Grays Wise Child am 10. Oktober 1967, Arthur Millers The Ride Down Mount Morgan am 23. Oktober 1991, und schließlich Yasmina Rezas Komödie Art, 1996, das über 1500 Mal gezeigt wurde. Spielplan 2017/2018 Lady Day at Emerson’s Bar and Grill (27. Juni 2017 – 9. September 2017) von Lanie Robertson, mit Audra McDonald Heisenberg: The Uncertainty Principle (9. Oktober 2017 – 6. Januar 2018) von Simon Stephens, mit Anne-Marie Duff und Kenneth Cranham Long Day’s Journey into Night (dt. Eines langen Tages Reise in die Nacht) (6. Februar 2018 – 8. April 2018) von Eugene O’Neill, mit Jeremy Irons und Lesley Manville, Regie: Richard Eyre Red (4. Mai 2018 – 28. Juli 2018) von John Logan, mit Alfred Molina und Alfred Enoch Weblinks Wyndham’s Theatre, London (englisch) London: Wyndham’s Theatre, Uraufführungen (englisch) Wyndham’s Theatre, Charing Cross Road, London, WC2 (englisch)
Wyndham's Theatre

Le Wyndham’s Theatre est un théâtre du West End de Londres, situé sur Charing Cross Road, dans la Cité de Westminster. Inauguré en 1899 par l’acteur et producteur britannique Charles Wyndham, il est connu pour sa façade édouardienne et son atmosphère intime. Histoire Le théâtre fut conçu par l’architecte W. G. R. Sprague, célèbre pour avoir édifié plusieurs salles de spectacles londoniennes à la fin du XIXe siècle siècle. L’ouverture officielle eut lieu le 16 novembre 1899, avec la pièce David Garrick mise en scène et interprétée par Charles Wyndham lui-même. Au fil du temps, le Wyndham’s Theatre a accueilli de nombreuses productions majeures, interprétées par des acteurs renommés tels que John Gielgud, Alec Guinness, Vanessa Redgrave et Maggie Smith. Architecture Le bâtiment se distingue par sa façade néo-baroque et sa décoration intérieure luxueuse, typiques du style de Sprague. Sa capacité est d’environ 759 places, réparties sur quatre niveaux : le stalls, le dress circle, le upper circle et le balcony. Productions notables Parmi les productions récentes et marquantes : Art de Yasmina Reza (1996) Le Dieu du carnage de Yasmina Reza (2008) Much Ado About Nothing de William Shakespeare, avec David Tennant et Catherine Tate (2011) The Boy Friend de Sandy Wilson (2019) Propriété Depuis 2005, le théâtre appartient au groupe Delfont Mackintosh Theatres, dirigé par le producteur Cameron Mackintosh Liens externes Ressources relatives au spectacle : Carthalia European Theatre Architecture Theatres Trust Ressource relative à l'architecture : National Heritage List for England Delfont Mackintosh Theatres – Wyndham’s Theatre Theatre Monkey – Wyndham’s Theatre Portail de Londres Portail du théâtre Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Grosvenor Square

Grosvenor Square je rozsáhlé náměstí ve čtvrti Mayfair v londýnském obvodu Westminster. Nachází se zde nemovitosti vévody z Westminsteru a jeho jméno je odvozeno z vévodova příjmení Grosvenor. Duke Street tvoří východní hranici náměstí. Sir Richard Grosvenor obdržel licenci k výstavbě Grosvenor Square a jeho okolí roku 1710 a vlastní stavební práce byly zahájeny asi roku 1721. Náměstí bylo od svého vzniku až do druhé světové války jedním z několika módních obytných oblastí. Bydlely zde mnohé rodiny významných aristokratů. Původní domy byly arkýřovité domy, běžně obsahovaly tři poschodí a podkroví. Většina domů byla na konci 18. a v 19. století rekonstruována. Jedním z nejvýznamnějších architektonických počinů je rekonstrukce domu číslo 26 pro hraběte z Derby provedená Robertem Adamem. Dům byl zbořen a znovu postaven v 60. letech 19. století. Zahrada v centru náměstí, původně určená pro obyvatele okolních domů, jak bylo zvykem v té době, je nyní veřejně přístupným parkem. Ve 20. století byly téměř všechny domy zbořeny a nahrazeny činžovními domy v neogeorgiánském stylu, hotely a budovami velvyslanectví. Přístup k západní straně náměstí, kde sídlí velvyslanectví USA, je občas z bezpečnostních důvodů omezen. Americká přítomnost Západní stranu náměstí zabírá budova velvyslanectví USA, rozsáhlá a architektonicky významná moderní stavba, navržená architektem Eero Saarinennem, dokončená roku 1960. Ačkoli je z architektonického hlediska pozoruhodná, působí mezi stavbami v georgiánském stylu poněkud nepatřičně. Grosvenor Square je oficiálním sídlem zastupitelství USA v Londýně již od dob, kdy John Adams založil americké vyslanectví u anglického dvora roku 1785. V průběhu druhé světové války Dwight D. Eisenhower zřídil v domu číslo 20 vojenské velitelství. Vojenské námořnictvo USA v současnosti používá tento dům jako své velitelství pro Evropu a západní Afriku. Na náměstí se nachází sochy Franklina D. Roosevelta i Dwighta D. Eisenhowera. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Grosvenor Square na Wikimedia Commons