NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bet365 Stadium

Bet365 Stadium é o estádio do Stoke City, time da segunda divisão inglesa e se localiza na cidade de Stoke-on-Trent no condado inglês de Staffordshire, Inglaterra, com capacidade para 30.089 espectadores, já sediou jogo da seleção inglesa sub-21 contra Portugal. Construção No total, o Bet365 Stadium custou 14.7 milhões de euros para construção no antigo lugar de Hem Heath colliery. A construção começou no final do Outono de 1996 e foi concluída em agosto de 1997. O estádio tem capacidade de 28.383 torcedores (embora este tenha sido reduzido para 27.500 para a temporada 2008/2009, devido à segregação), em quatro arquibancadas. A arquibancada Oeste principal consiste de duas camadas de assentos que abrigam 7.357 espectadores, além de instalações empresariais e da mídia. O L-shaped Boothen e a leste tem capacidade de manter 6.006 e 8.789 pessoas, respectivamente. A arquicancada Sul, que é utilizado principalmente para apoio de distância pode acomodar 4.996 pessoas. Devido à capacidade de estar por volta de 30.089, não é elegível para ser um estádio UEFA 4 star stadium 4 estrelas. Com exceção da capacidade, o Estádio tem todas as especificações para ser um estádio UEFA 4 estrelas. Os vestiários, escritórios, sala de reuniões e superloja do clube estão posicionados entre a arquibancada Oeste e o Sul fica. Recentemente em 2006, trabalhos foram feitos na A50 para permitir direto acesso ao estádio da direção leste, envolvendo a construção de uma ponte sobre a estrada. Este estava fechado para a rua lateral junção com a A500. Referências
Stadionul Britannia

Britannia Stadium este un stadion de fotbal aflat orașul Stoke-on-Trent, Anglia, aparținâd clubului Stoke City FC. Stadionul a fost construit în locul vechiului stadion, Victoria Ground, în anul 1997 pentru suma de 17,4 milioane lire sterline. Capacitatea stadionului este de 27.740 de locuri. Numele de Britannia a fost luat de la sponsorul principal Brinatnnia Co-operative Bank.
Britannia Stadium

Britannia Stadium je domači stadion angleškega nogometnega kluba Stoke City F.C. Do leta 1997, ko je bil zgrajen, je Stoke City igral na stadionu Victoria Ground. Leta 2007 je klub postal edini lastnik stadiona, ko je za 6 milijonov funtov odkupil delež dotedanjih solastnikov, mestnega sveta mesta Stoke-on-Trent ter podjetja Stoke-on-Trent Regeneration Ltd. Stadion je poimenovan po sponzorju, Britannia Building Society, ki je tudi gradil objekt. Objekt Stadion, ki ima kapaciteto 28.383 sedežev je največji obisk doživel na tekmi 3. kola FA pokala proti Evertonu leta 2002. Sestavljen je iz štirih tribun; tribuni Boothen End in East Stand se nahajata na severnem in vzhodnem delu stadiona in imata kapaciteto 6.006 in 8.789 sedežev. Glavna, zahodna tribuna, imenovana West Stand je dvonadstropna in ima kapaciteto 7.357 sedišč, na njej pa so tudi novinarsko središče, komentatorske kabine ter sejne sobe. Južna tribuna, imenovana South Stand, ima kapaciteto 4.996 in je v prvi vrsti namenjena gostujočim navijačem, v primeru nezasedenosti pa jo lahko pregradijo, da nanjo namestijo domače obiskovalce. Pisarne kluba, slačilnice in upravni prostori se nahajajo v jugovzhodnem kotu, kjer je tudi večja trgovina. Prvi gol na stadionu je dosegel domači nogometaš Graham Kavanagh na tekmi ligaškega pokala proti Rochdaleu. Nadaljnji razvoj V primeru napredovanja kluba v angleško Premier League, imajo v klubu izdelane načrte za širitev stadiona, ki naj bi v tem primeru presegel kapaciteto 30.000 sedišč. Takrat naj bi na stadion namestili tudi velik zaslon. Zunanje povezave World Stadiums entry The Stadium Guide Stoke City guide Arhivirano 2007-08-17 na Wayback Machine. BBC Stoke guide Guide from The Oatcake - Stoke City fanzine Arhivirano 2007-10-26 na Wayback Machine. Reference
Стадион Британија

Стадион Британија (енгл. Britannia Stadium) је фудбалски стадион који се налази у Стоуку на Тренту и на коме игра Стоук сити. Стадион је познат по невероватној акустичности, а навијачи Стоук ситија важе за најоданије навијаче, што између осталог показују распродате улазнице за сваки меч у Премијер лиги. Галерија Спољашње везе
Bet365 Stadium

Bet365 Stadium, tidigare kallad Britannia Stadium, är en fotbollsanläggning i Stoke-on-Trent i England. Den är hemmaarena för Stoke City. Klubben hade tidigare spelat på Victoria Ground till 1997. Bet365 Stadium är den högst belägna arenan i England. Den ligger mitt emellan Longton, Fenton och Trentham. Arenan håller 27 902 supportrar, med den högsta siffran inför den utsålda matchen mot Everton i FA-cupens tredje omgång 2002. Delen för bortalagets supportrar har 4 800 platser. Då arenans kapacitet understiger 30 000 räknas den inte som ett fyrstjärnigt stadion, enligt Uefas regler. Det första målet i arenan gjordes av Graham Kavanagh i en match mot Rochdale i Ligacupen. Om Stoke City kan utvecklas som klubb i Premier League kan de tänka sig att fylla hörnan mellan den västra och bortersta delen, och på så sätt öka arenans kapacitet till över 30 000. Referenser
Бет365 (стадіон)

«Бет365» (англ. «bet365 Stadium», до 2016 року «Брита́нія» англ. Britannia Stadium) — футбольний стадіон у Сток-он-Тренті, Англія. Домашня арена клубу «Сток Сіті». Місткість стадіону 30 089 глядачів. Отримав назву завдяки рекламному контракту з беттінговою компанією bet365. Стадіон був побудований в 1998 році вартістю 14,8 мільйонів фунтів стерлінгів як заміна стадіону Victoria Ground. Прах колишнього гравця сера Стенлі Метьюза був похований під центральним колом поля після його смерті в лютому 2000 року; він офіційно відкрив стадіон 30 серпня 1997 року. У європейських змаганнях стадіон відомий як Стоук Граунд через правила УЄФА щодо спонсорства. Джерела
CB Hounslow & Abbots F.C.

CB Hounslow & Abbots Football Club is a football club based in Hounslow, Greater London, England. Affiliated to the Middlesex County Football Association, they are currently members of the Surrey Premier League and play at Green Lane. History The club was originally formed as CB United in 1989 after Richmond Rangers disbanded, and were named after Cater Bank, a company owned by the father of the club chairman and also the club's sponsors. They initially played in the Hounslow & District League, before joining the Senior Division of the Middlesex County League in 1997. After finishing fourth in 1998–99, the club were promoted to the Premier Division. They were runners-up in 2004–05 and again in 2005–06, after which they successfully applied for promotion to Division One of the Combined Counties League. In 2015–16 the club won Division One, earning promotion to the Premier Division. They were placed in the Premier Division North after league reorganisation in 2021, but finished bottom of the division in 2021–22 and were relegated back to Division One. They subsequently finished bottom of Division One the following season and were relegated to the Surrey Premier League. In 2024 the club was renamed CB Hounslow & Abbots after merging with Hillingdon Abbots. Ground The club originally played at the Osterley Sports Club, before starting to groundshare at Bedfont & Feltham's Orchard ground in 2013–14 while a new ground at Green Lane was being built at a cost of £1.5 million. The site had previously been five unused football pitches and was replaced by a ground including a seated stand on one side of the pitch, a covered area behind one goal and a clubhouse. The first match at the new ground was an FA Cup extra-preliminary round tie against Rusthall on 8 August 2017 with the home team winning 2–1. Honours Combined Counties League Division One champions 2015–16 Records Best FA Cup performance: First qualifying round, 2016–17 Best FA Vase performance: First round, 2018–19, 2020–21 References External links Official website
Ватерло (мост)

Мостът Ватерло е транспортен и пешеходен мост, който пресича река Темза в Лондон, Англия. Името на моста е в памет на англо-холандската и пруската победа в Битката при Ватерло през 1815. Благодарение на доброто си местоположение на един от завоите на реката, гледките, които се откриват от моста към Лондон: на запад Уестминстър и Окото на Лондон, на изток Ситито и Канари Уорф) са смятани за едни от най-хубавите, гледани от земята. История Първи мост Първият мост на това място е проектиран през 1809 – 10 от Джон Рени и е открит през 1817 г., като за преминаването му се е плащала такса. Гранитният мост имал девет арки, всяка с дължина 36 метра и обща дължина от 748 метра (включително подстъпите). Преди откриването му е бил известен като 'Моста на Странд'. През 40-те години на 19 век мостът си спечелил репутацията на предпочитано място за опити за самоубийство. През 1841 американският каскадьор Самюел Гилбърт Скот загива при изпълнението на каскада, при която е трябвало да увисне на въже от моста. През 1844 Томас Худ написва поемата Мостът на въздишките за самоубийството на една проститутка от моста. Мостът е рисуван от френския импресионист Клод Моне и английския романтик, Джон Констабъл. През 1878 г. мостът е национализиран и таксата за преминаване е премахната. В своите експерименти, свързани с електричеството, Майкъл Фарадей опитал през 1832 г. да измери потенциалната разлика между двата края на моста, свързана с отдръпването на солената вода и с отчитане на ефекта на земното магнитно поле (виж магнитохидродинамика). След 1884 г. се появяват някои сериозни проблеми в конструкцията на моста на Рени. През 20-те години на 20 век нещата се влошават и се налага ремонт с цел подсилване на носещите колони. Втори мост Поради възникналите проблеми лондонската управа решава да разруши моста и да го замени с нов. Новият мост е отворен на практика през 1942, но окончателно е завършен през 1945 г. Той е единственият мост на Темза, повреден при немските бомбардировки през Втората световна война. Георги Марков е български дисидент, вероятно убит на моста Ватерло от агенти на българската Държавна сигурност, подпомогнати от КГБ. Повторна употреба на камъните Гранитни камъни от първия мост са занесени в различни части по света, свързани с британската Общност на нациите. Два от камъните са в Канбера, столицата на Австралия, в центъра на града. Камъни от моста са използвани и за построяването на паметник в Уелингтън, Нова Зеландия. География Южният край на моста е лондонски район, известен като Южния бряг (на английски: South Bank) и там се намират Кралската фестивална зала, гара Ватерло и Кралският Национален Театър. В северния си край мостът се свързва с улица Странд при Съмърсет Хаус. Галерия Източници
Pont de Waterloo

El pont de Waterloo és un dels ponts de Londres que creua el riu Tàmesi, localitzat entre els ponts de Blackfriars i de Hungerford. El seu nom commemora la victòria de les tropes angleses, holandeses i prussians a la batalla de Waterloo, a 1815. Gràcies a la seva ubicació estratègica en un revolt del riu, les vistes des del pont són molt destacades, cap a l'oest es pot contemplar Westminster, South Bank i el London Eye i cap a aquest la City de Londres i Canary Wharf . Història Primer pont El primer pont que es va construir en aquest emplaçament va ser dissenyat entre 1809 i 1810 per John Rennie per a La Strand Bridge Company i es va inaugurar en 1817 com a pont de peatge. El pont de granit tenia nou arcs, cadascun de 36,6 metres (120 peus) d'envergadura, separades per columnes dòriques dobles de pedra i tenia una longitud de 748,6 m (2.456 peus). Abans de la seva inauguració era conegut com el pont de Strand. Segon pont El London County Council va decidir demolir el pont i substituir-lo per una nova estructura que va ser dissenyada per Giles Gilbert Scott. Els enginyers de l'obra van ser Ernest Buckton i John Cuerel de Rendel Palmer i Tritton. El nou pont va ser obert de manera parcial el dimarts, 11 de març de 1942 i es va acabar en 1945. És l'únic pont sobre el Tàmesi que va patir danys per les bombes alemanyes durant la Segona Guerra Mundial. Referències Vegeu també County Hall Hungerford Bridge
Waterloo Bridge

Waterloo Bridge je most pro silniční a pěší dopravu přes řeku Temži v Londýně mezi Blackfriars Bridge a Hungerford Bridge. Most byl pojmenován na památku vítězství v Bitvě u Waterloo roku 1815. Poblíž mostu se nachází na západ – Westminster, jižní nábřeží a London Eye a na východ – City a Canary Wharf. Historie Autorem prvního mostu na tomto místě byl John Renie a byl otevřen roku 1817. Na tomto mostě, který byl tvořen devíti žulovými oblouky, bylo vybíráno mýtné. Roku 1878 převzal správu mostu Metropolitan Board of Works, který zrušil vybírání mýtného. Na mostu byly shledány vážné konstrukční vady a tak ho MBW nechal vyztužit. Ve 20. letech 20. století opotřebování mostu narůstalo. London County Council rozhodl o jeho demolici a výstavbě nového mostu, jehož autorem byl sir Giles Gilbert Scott. Nový most byl částečně zpřístupněn roku 1942 a dokončen roku 1945. Stavbu prováděly většinou ženy a tak se pro most vžilo označení Ženský most. Materiálem pro stavbu byl portlandský vápenec. Byl jediným mostem přes Temži, který byl poškozen bombardováním během druhé světové války. Žulové kameny z původního mostu byly věnovány různým zemím spojeným s Velkou Británii pro posílení historických vazeb v rámci Britského impéria. Dva z kamenů se například nacházejí v Canbeře, hlavním městě Austrálie u Commonwealth Avenue Bridge. Oblast u jižního konce mostu je známá jako jižní nábřeží a poblíž mostu se nachází Royal Festival Hall, stanice metra Waterloo, Queen Elizabeth Hall, Royal National Theatre a National Film Theatre. Severní konec mostu ústí na Victoria Embankment u Somerset House se mostní komunikace spojuje s ulicemi Strand a Aldwych. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Waterloo Bridge na Wikimedia Commons
Waterloo Bridge

Waterloo Bridge er en bil- og gangbro over Themsen i London mellem Blackfriars Bridge og Hungerford Bridge. Den første bro på dette sted blev tegnet af John Rennie og åbnet i 1817 som en afgiftsbelagt bro. Før åbningen var den kendt som Strand Bridge. Broen blev nationaliseret i 1878, og afgiften blev fjernet. Den blev forstærket, efter at der var fundet alvorlige fejl i konstruktionen. I 1920'erne var problemerne med broen øget, og Londons bystyre bestemte, at den skulle rives ned og erstattes af en ny konstruktion tegnet af Giles Gilbert Scott. Det nye spænd blev delvis åbnet i 1942 og fuldført i 1945. Det var den eneste bro, som blev skadet af tyske bomber under 2. verdenskrig. Ved broens sydlige side er området kendt som South Bank, som inkluderer Royal Festival Hall, Waterloo Station, Queen Elizabeth Hall og Royal National Theatre. Den nordlige side går over Victoria Embankment, hvor vejen slutter sig til Strand og Aldwych ved Somerset House. Eksterne henvisninger
Puente de Waterloo

El puente de Waterloo es uno de los puentes de Londres que cruza el río Támesis, localizado entre los puentes de Blackfriars y de Hungerford. Su nombre conmemora la victoria de las tropas ingleses, holandesas y prusianos en la batalla de Waterloo, en 1815. Gracias a su ubicación estratégica en una curva del río, las vistas desde el puente son muy destacadas, hacia el oeste se puede contemplar Westminster, South Bank y el London Eye y hacia este la City de Londres y Canary Wharf. Historia Primer puente El primer puente que se construyó en este emplazamiento fue diseñado entre 1809 y 1810 por John Rennie para La Strand Bridge Company y se inauguró en 1817 como puente de peaje. El puente de granito​ tenía nueve arcos, cada uno de 36,6 metros (120 pies) de envergadura, separadas por columnas dóricas dobles de piedra y tenía una longitud de 748,6 m (2.456 pies). Antes de su inauguración era conocido como el puente de Strand. Segundo puente El London County Council decidió demoler el puente y sustituirlo por una nueva estructura que fue diseñada por Giles Gilbert Scott. Los ingenieros de la obra fueron Ernest Buckton y John Cuerel de Rendel Palmer y Tritton. El nuevo puente fue abierto de forma parcial el martes, 11 de marzo de 1942 y se terminó en 1945.​ Fue conocido como el 'Ladies Bridge' por la contribución de 350 mujeres en la construcción del mismo. ​ Es el único puente sobre el Támesis que sufrió daños por las bombas alemanas durante la Segunda Guerra Mundial. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente de Waterloo.
Waterloo Bridge

Le Waterloo Bridge (en français : « pont de Waterloo ») est un pont routier — que l'on peut tout de même également traverser à pied — au-dessus de la Tamise, à Londres. Il est situé entre les Blackfriars Bridge et Hungerford Bridge, à proximité de la gare de Londres-Waterloo. Historique Le premier pont situé sur le site a été conçu par John Rennie, construit à partir de 1811 et ouvert en 1817 comme un pont à péage. Avant son ouverture, il était connu sous le nom de Strand Bridge. Pour l'inauguration du pont, une tribune avait été prévue pour le corps diplomatique, l'ambassadeur de France René Eustache d'Osmond fit savoir qu'il ne participerait pas à cette cérémonie à cause du nouveau nom du pont, nommé d'après la bataille de Waterloo ; défaite française et victoire britannique. L'ayant su et par solidarité, l'ensemble du corps diplomatique par le truchement du prince Esterhazy déclina l'invitation en prétextant que c'était une affaire purement anglaise. Le pont a été nationalisé en 1878 et donné au Metropolitan Board of Works, qui a supprimé le péage du pont. Sa construction avait posé de sérieux problèmes et les nouveaux propriétaires le consolidèrent. Dans les années 1920, les problèmes allaient en augmentant. London County Council décida la démolition et la reconstruction d'un nouveau pont conçu par Giles Gilbert Scott. Ce fut le seul pont sur la Tamise à avoir subi des dégâts par les Allemands pendant la Seconde Guerre mondiale. Le dissident Guéorgui Markov y est empoisonné par les services secrets bulgares en 1978 avec un « parapluie bulgare » et meurt peu après. Postérité L'ouvrage a servi de point d'observation à plusieurs artistes dont Monet (Le Pont de Waterloo, 1903), Whistler, Turner, et Constable. Il est aussi cité par les poètes Shelley et Thomas Hood. Le groupe The Kinks compose la chanson Waterloo Sunset en y faisant référence. Le pont est également connu pour ses suicides. Notes et références Liens externes (fr) Fiche sur le site Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Londres Portail des ponts Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Waterloo Bridge

Il Waterloo Bridge è un ponte adibito a traffico stradale e pedonale che attraversa il Tamigi nell'area della Central London, fra il Blackfriars Bridge e l'Hungerford Bridge. Il nome del ponte è dovuto al ricordo della vittoria delle armi inglesi nella Battaglia di Waterloo del 1815. Grazie alla sua posizione strategica, da esso si ha una visione di molte attrazioni londinesi (Westminster, South Bank e London Eye ad ovest, la City of London e Canary Wharf ad est). Storia Il primo ponte realizzato sul sito venne aperto nel 1817 come ponte a pedaggio. Il ponte in granito aveva nove archi, ognuno dei quali aveva una campata di 40 metri, ed era lungo 818 metri. Prima dell'apertura era noto come Strand Bridge. Venne nazionalizzato nel 1878 con la contestuale eliminazione del pedaggio. Vennero riscontrati seri difetti di costruzione ed i nuovi proprietari provvidero a far rinforzare le strutture. I pittori John Constable e Claude Monet dipinsero dei quadri rappresentando il ponte di Waterloo. Nel 1920, a seguito del peggioramento delle condizioni di sicurezza del ponte, venne deciso di demolirlo e di ricostruirlo. Nel 1942 il ponte venne riaperto per metà della sua larghezza e poi completato nel 1945. Il nuovo ponte fu l'unico ponte di Londra ad essere danneggiato dai bombardamenti della seconda guerra mondiale. Poiché il ponte venne costruito durante la guerra, gran parte della forza lavoro fu costituita da donne e questo fatto fece sì che il ponte venisse chiamato "the ladies' bridge". Esso venne costruito con pietra di Portland proveniente dall'ovest dell'Inghilterra. Le pietre di granito ricavate dalla demolizione del vecchio ponte vennero poi "conservate in varie parti dell'impero britannico come segno di collegamento dei popoli nel Commonwealth of Nations". Due di queste pietre sono conservate a Canberra, la capitale dell'Australia, murate nel Commonwealth Avenue Bridge, uno dei due principali ponti che attraversano il Lago Burley Griffin sito nel cuore della città. Altre pietre vennero usate per costruire un monumento a Wellington in Nuova Zelanda. Al terminale sud del ponte, nella zona nota come South Bank, sono presenti la Royal Festival Hall, la Waterloo Station, la Queen Elizabeth Hall, il Royal National Theatre ed il National Film Theatre. Note Voci correlate Ponti di Londra Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Waterloo Bridge Collegamenti esterni Survey of London entry, su british-history.ac.uk. Peter Lind & Company, su peterlind.co.uk. URL consultato il 26 febbraio 2009 (archiviato dall'url originale il 21 novembre 2008).
Waterloo Bridge

Waterloo Bridge is een van de bruggen over de Theems in Londen. Hij ligt tussen Blackfriars Bridge en Hungerford Bridge. De naam van de brug verwijst naar de Slag bij Waterloo op 18 juni 1815, de overwinning op Napoleon Bonaparte. De eerste brug op deze plek (1817) was een ontwerp van de Schotse ingenieur John Rennie, die ook de oude London Bridge ontwierp. Voor de opening heette hij 'Strand Bridge'. In 1878 werd deze brug genationaliseerd en werd de tol opgeheven. Er werden echter constructiefouten aangetroffen en de brug moest worden versterkt. De schilder John Constable heeft vijftien jaar gewerkt aan zijn schilderij The Opening of Waterloo Bridge ('Whitehall Stairs, June 18th, 1817'). In de jaren '20 werden de problemen met de brug zo groot dat men besloot hem af te breken en een nieuwe te bouwen, naar ontwerp van Sir Giles Gilbert Scott. Deze werd gedeeltelijk opengesteld in 1942 en voltooid in 1945. Overigens was Waterloo Bridge de enige Londense brug die door bombardementen in de Tweede Wereldoorlog schade opliep. In de 21e eeuw heeft Banksy tegen een van de bruggenhoofden de eerste variant van het kunstwerk Girl with Balloon gemaakt. Ladies Bridge Vanwege gebrek aan voldoende arbeidskrachten, de mannen vochten immers aan het front, is een groot deel van de bouw door vrouwen verricht. Hierdoor kreeg de brug al snel de bijnaam "Ladies Bridge". Het verhaal wil dat door de vrouwelijke arbeidskrachten zowel binnen de geplande bouwduur als budget werd gebleven.
Waterloo Bridge

Waterloo Bridge – most znajdujący się pomiędzy mostami Blackfriars Bridge a Hungerford Bridge nad rzeką Tamizą w Londynie. Most ten jest mostem drogowo-pieszym. Jego nazwa upamiętnia zwycięstwo w bitwie pod Waterloo w 1815 roku. Autorem pierwszego mostu był szkocki inżynier John Rennie, zaś most został otwarty w 1817 roku. W dwudziestoleciu międzywojennym most w wyniku coraz większego zużycia całkowicie zburzono, a rada hrabstwa Londyn postanowiła wybudować na jego miejscu nowy most. Projektantem i budowniczym nowego mostu został Giles Gilbert Scott. Nowy most częściowo oddano do użytku w 1942 roku, a całkowicie ukończony w 1945 roku. Most ten był zarazem jedynym w Londynie, który został uszkodzony w wyniku bombardowań podczas drugiej wojny światowej. Przypisy
Ponte de Waterloo

A Ponte de Waterloo (em inglês: Waterloo Bridge) é uma ponte rodoviária e pedonal que atravessa o rio Tâmisa, em Londres, Inglaterra, e está localizada entre a Ponte Blackfriars (Blackfriars Bridge) e a Ponte Hungerford (Hungerford Bridge). Foi-lhe dado o nome em memória da vitória britânica na Batalha de Waterloo, em 1815. Graças à sua localização estratégica numa curva do rio, as vistas sobre Londres da ponte (Westminster, o Banco do Sul e do London Eye, a Oeste, a City de Londres e Canary Wharf, a Leste) são consideradas como privilegiadas. A estação de metro mais próxima é a de Waterloo. London Waterloo é também uma estação ferroviária nacional. Ver também Batalha de Waterloo Referências