NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Королівський коледж психіатрів

Королівський коледж психіатрів (англ. Royal College of Psychiatrists) — основна професійна організація психіатрів у Сполученому Королівстві. Відповідає за представництво спільноти психіатрів, психіатричні дослідження та надання громадськості інформації про проблеми психічного здоров'я. Коледж надає поради особам, відповідальним за навчання та сертифікацію психіатрів у Великій Британії. Історія Від 1841 року Коледж існує в різних формах, розпочавши діяльність як Асоціація медичних працівників притулків та лікарень для божевільних. У 1865 р. вона стала Медико-психологічною асоціацією. У 1926 р. ця Асоціація отримала Королівську хартію, і стала Королівською медико-психологічною асоціацією. У 1971 р. додаткова хартія надала Асоціації статус Королівського коледжу психіатрів. Окрім публікації багатьох книг та видання кількох журналів, Коледж надає для громадськості інформацію про проблеми психічного здоров'я. Її офіси розташовані на вулиці Прескот-21 у м. Лондоні, поблизу Олдгейт. Коледж раніше знаходився на площі Белграйв. В Коледжі є відділ стратегічних комунікацій. Понад 90 % служб психічного здоров'я у Великій Британії беруть участь у роботі Центру покращення якості цього Коледжу. Логотип Символ Коледжу містить традиційний посох Асклепія, що символізує медицину, і крила пов'язані з Психеєю. Символ був затверджений у Королівській медико-психологічній асоціації в 1926 році, і був погоджений з Колегією в 1971 р., та зареєстрований в Шотландії. Членство Участь у роботі Коледжу беруть психіатри Великої Британії, які можуть не перебувати у навчальних класах чи на основних посадах консультантів; зареєстровані (ліцензовані) лікарі, котрі працюють у Великій Британії та відповідають певним критеріям Коледжу; стипендіати, котрі зробили вагомий та виразний внесок власне у психіатрію (під умовою отримання ними стипендії з попереднім членством у Коледжі не менше 10 років); запропоновані кандидати у членство Коледжу від двох дійсних членів Коледжу; членство іноземців з п'ятирічним досвідом роботи в психіатрії, які мають кваліфікацію спеціаліста з психіатрії та проживають за межами Великої Британії. Керівники Президент Коледжу обирається на трирічний термін та обіймає посаду голови Королівського коледжу психіатрів. Президенти Коледжу: Примітки Джерела (англ.) Bewley Thomas, (2008), Madness to Mental Illness: A History of the Royal College of Psychiatrists, London: The Royal College of Psychiatrists, ISBN 9781904671350, архів оригіналу за 25 вересня 2020, процитовано 26 липня 2020: Обслуговування CS1: Сторінки з посиланнями на джерела із зайвою пунктуацією (посилання) Посилання
Steinkreis von Scorhill

Der bronzezeitliche Steinkreis von Scorhill (gesprochen Scorill; auch Gidleigh oder Steep Hill Stone Circle genannt) liegt südwestlich von Gidleigh, oberhalb und unweit des North Teign (Fluss) in der Nähe der Einmündung seines Nebenflusses Wallabrook. Er wird als das mit Abstand schönste Beispiel seiner Art in Devonshire bezeichnet und ist der einzige unter den Steinkreisen auf dem Dartmoor in England, der nicht einer Restaurierung unterzogen wurde. Bereits die Antiquare des 19. Jahrhunderts machten unterschiedliche Angaben über die Anzahl der Steine, die umgefallen sind, und die Zahl, die erforderlich ist, um den Steinkreis zu vervollständigen. Derzeit wird von 23 stehenden und 11 liegenden Menhiren ausgegangen. Die Schätzungen der Steinzahl im ehemals vollständigen Kreis variieren zwischen 60 und 70. Der Steinkreis hat etwa 27 m Durchmesser. Seine Steine sind zwischen 0,85 und 2,5 m hoch (der spitze Haizahn). Mehrere Steine zeigen Spuren von Vandalismus, einschließlich Reihen von Löchern, um die Steine mit einem Keil zu spalten. Literatur Aubrey Burl: The stone circles of Britain, Ireland and Brittany. Yale University Press 2000, ISBN 0-300-08347-5. Robin Payne: The Romance of the Stones. Alexander Associates, Fowey 1999, ISBN 1-899526-21-8. Weblinks Beschreibung (englisch) und Bilder Video
Scorhill

Scorhill (pronounced Scorill) Stone Circle is now the common name for Gidleigh Stone Circle or Steep Hill Stone Circle, one of Devon's biggest and most intact stone circles, situated on Gidleigh Common near the village of Gidleigh in the north east of Dartmoor, in the United Kingdom. It is an English Heritage scheduled monument and has been described as Devon's finest stone circle. Description The circle was constructed in the Bronze Age. It is approximately 27 metres (89 feet) in diameter, and the stones vary in height from 0.85 metres (2 feet 9 inches) to an impressive 2.25 metres (7 feet 5 inches) above ground. Gaps between stones vary in width between 0.6 to 0.9 metres (2 ft 0 in to 2 ft 11 in). There are currently 23 standing stones and 11 recumbent. Characteristic of others in the circle, the largest stone has a distinctive jagged point. It has been noted that, when viewed from the centre of the circle, the sun sets over the stone's tip on Midsummer's Eve, indicating some purpose in archaeoastronomy Several stones show scars and marks of vandalism by stone cutters including rows of holes on many, arranged in lines so the stones could be split with a wedge. Estimates for the original number of stones have varied between 51 and approximately 70, making it among Devon's widest stone circles with the tallest remaining monolith. Although badly damaged, Scorhill has not been subject to any form of restoration, giving it a distinctly ancient atmosphere. Archaeology Flint artefacts from around the site on Gidleigh Moor date as far back as 8500 BC, during the Mesolithic period, and are now held at Torquay Museum. Folklore Scorhill is situated in a landscape of megalithic monuments and features in local stories about horses unwilling to pass through the circle. Some folklore links it to The Tolmen, a stone with a large doughnut-shaped hole in it, overhanging a nearby stream. One story of the "faithless wives and fickle maidens" is of unfaithful women being made to wash themselves in a nearby pool, run around Scorhill three times and then pass through the Tolmen and pray in front of the stones for absolution. Unforgiven women were crushed by a stone, giving the eerie suggestion as to why so many stones have fallen. Literature Burl, Aubrey, The Stone Circles of Britain, Ireland and Brittany (Yale University Press) 2000. References External links English Heritage Pastscape Illustrated entry in the Megalithic Portal Map sources for Scorhill
Mansion House

Mansion House je oficiálním sídlem starosty City of London. Slouží jako místo konání mnoha oficiálních událostí, jako je například každoroční projev ministra financí o stavu britské ekonomiky. Mansion House se nachází v srdci londýnského City na křižovatce ulic Queen Victoria Street, Poultry, Princess Street a Threadneedle Street. Stavba vznikla v letech 1739–1752 podle návrhu architekta Georga Dance staršího na místě dřívějšího zelinářského trhu. Dopravní spojení V blízkosti se nacházejí tyto stanice londýnského metra: Bank a Monument (Central, Northern, Waterloo & City Line a Docklands Light Railway z Bank a Circle a District Line z Monument) Mansion House (Circle a District Line) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Mansion House na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mansion House na Wikimedia Commons City of London: Mansion House; krátká historie budovy na stránkách City of London (anglicky)
Mansion House (London)

Das Mansion House in London ist der offizielle Amtssitz des Lord Mayor of London. Das Gebäude wurde zwischen 1739 und 1752 im Palladianischen Stil von George Dance dem Älteren erbaut. Das Sockelgeschoss ist als Bossenwerk gestaltet, auf dem drei Stockwerke errichtet sind. Die Frontfassade wird von einem Portikus mit sechs Korinthischen Säulen dominiert. Ursprünglich befanden sich zudem zwei Aufbauten auf dem Gebäude, die als „Mayor’s Nest“ und „Noahs Ark“ bezeichnet wurden. Die Aufbauten wurden 1795 vom Sohn des ursprünglichen Architekten, George Dance dem Jüngeren im Zuge einer Neugestaltung des Daches abgerissen. Jährlich wird im Mansion House in der zweiten Hälfte des Monats Juni oder im Juli ein Bankett veranstaltet. Bei diesem Anlass hält der britische Finanzminister traditionell eine spezielle Ansprache, die Mansion-House-Rede. Im Mansion House wurde am 11. Juli 1921 der Waffenstillstand im Irischen Unabhängigkeitskrieg unterzeichnet. Weblinks Offizielle Mansion House Website der Stadt London Führungen
Mansion House (Londres)

La Mansion House es la residencia oficial del Lord Mayor de la City de Londres en Londres, Reino Unido. Se utiliza para algunas de las funciones oficiales de la City de Londres, como la celebración de dos cenas anuales: un banquete por Pascua, donde el secretario de Exteriores hace un discurso que posteriormente es respondido por otro discurso del decano del cuerpo diplomático; y otro discurso a comienzos de junio, donde el canciller de la Hacienda realiza un discurso sobre el estado de la economía británica (el conocido como discurso de Mansion House). El Guildhall es otro edificio usado para importantes funciones oficiales en Londres. Edificio Mansion House fue construida entre 1739 y 1752, en la entonces muy de moda arquitectura paladiana por el topógrafo y arquitecto de la City de Londres George Dance, el Viejo. La fachada, en el estilo de Andrea Palladio, con seis enormes columnas corintias, es un hito en el paisaje de la City. Las salas oficiales son suntuosas, como la extraordinaria Egyptian Hall (Salón Egipcio), de 27 metros de largo. Escondidas del público, existen en la mansión 11 celdas (diez para hombres y una para mujeres, denominada "jaula de pájaro"), recordando que la otra función del edificio es la de un tribunal, con el alcalde como principal juez de la City durante su mandato de un año. Sylvia Pankhurst, que hizo campaña por el derecho de voto a principios del siglo XX, estuvo presa aquí. Bibliografía Sutton, P. Dutch and Flemish Seventeenth Century Paintings: The Harold Samuel Collection, 1992, Cambridge University Press. ISBN 0-521-41795-3 and ISBN 978-0-521-42840-8. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Mansion House.
Mansion House (Londres)

La Mansion House est la résidence officielle du lord-maire de la Cité de Londres au Royaume-Uni. Elle est utilisée pour les réunions officielles de la city, ainsi que pour le dîner annuel tenu par le lord-maire, et au cours duquel le Chancelier de l'Échiquier fait généralement un discours – le « Mansion House Speech » – sur l'état de l'économie britannique. Le bâtiment fut construit de 1739 à 1752, par l'architecte George Dance l’Ainé sur le site précédemment occupé par St Mary Woolchurch Haw, qui fut détruite dans le Grand incendie de Londres. La résidence est la seule de ce type à disposer d'une cour de justice, puisque tous les délits commis dans la Cité sont relevables de la juridiction du lord-maire qui y siège alors en tant que magistrat, exerçant donc ainsi une fonction judiciaire. C'est pourquoi, Mansion House comporte onze cellules de détention (dix pour les hommes et une, surnommée « la cage », pour les femmes). Une célèbre prisonnière du début du XXe siècle y a été emprisonnée : Sylvia Pankhurst, la militante des droits des femmes. La Mansion House abrite The Harold Samuel Collection of Dutch and Flemish Seventeenth Century Paintings, décrite comme la « plus riche collection d’œuvres de Grande-Bretagne de ce siècle » (Sutton, 1992). Elle est constituée de 84 peintures d'artistes célèbres tels que Hendrick Avercamp, Gerard ter Borch, Pieter Claesz, Aelbert Cuyp, Frans Hals, Pieter de Hooch, Jacob van Ruisdael, Jan Steen, David Teniers le Jeune et Willem van de Velde l'ancien. La Mansion House n'est ouverte au public que pour des visites de groupe limitées à quarante personnes. Les visiteurs attendent généralement dans Walbrook près du porche d'entrée de la Mansion House. Références (en) John Summerson, Georgian London, p. 42. (ISBN 0-7126-2095-8). (en) P. Sutton, Dutch and Flemish Seventeenth Century Paintings : The Harold Samuel Collection, Cambridge University Press, 1992. (ISBN 0521417953) et (ISBN 9780521417952). Liens externes (en) Page de présentation officielle de la Mansion House sur le site internet de la ville de Londres (en) Tours de la Mansion House Portail de Londres Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Mansion House (Londra)

La Mansion House è la residenza ufficiale del Lord sindaco della City di Londra. Viene utilizzata per alcune delle funzioni ufficiali della Città di Londra, tra cui lo svolgimento di una cena annuale, ospitata dal Lord Mayor, in cui il Cancelliere dello Scacchiere (ministro delle finanze) di solito tiene un discorso il "Mansion House Speech", sullo stato dell'economia britannica. Guildhall è un altro edificio utilizzato per importanti funzioni ufficiali a Londra. Edificio La Mansion House fu costruita tra il 1739 e il 1752, nell'architettura palladiana, dall'architetto della City di Londra George Dance il Vecchio, allora molto alla moda. I disegni sono visibili al Sir John Soane's Museum. La facciata nello stile di Andrea Palladio, con sei enormi colonne corinzie, è un punto di riferimento nel paesaggio della città. Le sale ufficiali sono sontuose, come la straordinaria sala egizia lunga 27 metri. Nascosti al pubblico, ci sono 11 celle (dieci per gli uomini e una per le donne), ricordando che l'altra funzione dell'edificio è quella di tribunale, con il Sindaco come giudice principale della Città durante il suo mandato. Emmeline Pankhurst, che fece una campagna per il diritto di voto all'inizio del XX secolo, fu incarcerata qui. Bibliografia Sutton, P. Dutch and Flemish Seventeenth Century Paintings: The Harold Samuel Collection, 1992, Cambridge University Press. ISBN 0-521-41795-3 and ISBN 978-0-521-42840-8. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mansion House (Londra) Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su webarchive.nationalarchives.gov.uk.
Mansion House

A Mansion House é a residência oficial do Lord Mayor of the City of London em Londres, Inglaterra. É usada para algumas das funções oficiais da City of London, incluindo a realização de um jantar anual, cujo anfitrião é o Lord Mayor, onde o Chancellor of the Exchequer (ministro das finanças) costuma fazer um discurso – o "Mansion House Speech" – sobre o estado da economia britânica. O Guildhall é outro edifício usado para importantes funções oficiais em Londres. Edifício A Mansion House foi construída entre 1739 e 1752, na então muito na moda arquitetura palladiana pelo topógrafo e arquiteto da City of London George Dance, o Velho. Os desenhos podem ser vistos no John Soane's Museum. A fachada, no estilo de Andrea Palladio, com seis enormes colunas coríntias, é um marco na paisagem da City. As salas oficiais são sumptuosas, como a extraordinária Egyptian Hall, de 27 metros de comprimento. Escondidas do público, existem na casa 11 celas (dez para homens e uma "gaiola de pássaro" para mulheres), a lembrar que a outra função do edifício é a de um tribunal, com o Mayor como principal juiz da City durante o seu mandato de um ano. Emmeline Pankhurst, que fez campanha pelo direito de voto no início do século XX, esteve presa aqui. Referências
River Ravensbourne

Der River Ravensbourne ist ein Wasserlauf in Greater London. Er entsteht als Ravens Bourne in Keston im London Borough of Bromley. Er fließt in nördlicher Richtung und wechselt seinen Namen zum River Ravensbourne in Bromley, kurz bevor er in den London Borough of Lewisham fließt. Sein Oberlauf nördlich des Bahnhofs Deptford Bridge trägt den Namen Deptford Creek. Der Fluss wird hier zunächst zwischen Lewisham und dem Royal Borough of Greenwich geteilt. Die Mündung des Flusses in die Themse erfolgt dann in Greenwich. Die Docklands Light Railway folgt dem Lauf des Flusses von der Station Lewisham bis kurz vor der Station Greenwich. Am 17. Juni 1497 fand die Schlacht von Deptford Bridge am Ravensbourne statt. Weblinks Einzelnachweise
Ravensbourne

Il Ravensbourne, noto anche come Deptford Creek, è un fiume inglese affluente di destra del Tamigi che scorre interamente all'interno della Grande Londra. Descrizione Nasce come Ravens Bourne a Keston nel London Borough of Bromley. Scorre verso nord e cambia nome in fiume Ravensbourne a Bromley poco prima di entrare nel territorio del borgo londinese di Lewisham. Nel suo tratto finale, a nord della stazione di Deptford Bridge è chiamato Deptford Creek e segna il confine tra Lewisham e il Royal Borough of Greenwich. Il fiume sfocia quindi in destra orografica al Tamigi a Greenwich Reach, a nord-est del centro di Deptford. La Docklands Light Railway segue il corso del fiume dalla stazione di Lewisham fino a poco prima della stazione di Greenwich. Storia Il primo nome documentato è Randesbourne nel 1360, poi Rendesburne nel 1372, Randysborne nel 1516 e Ravensburn nel 1575. L'ortografia successiva di Ravensbourne è quindi dovuta all'etimologia popolare, e il probabile significato è "ruscello di confine", dall'antico inglese rand e burna. Il 17 giugno 1497, lungo le rive del Ravensbourne, ebbe luogo la battaglia di Deptford Bridge che pose fine all'insurrezione cornica esplosa in quello stesso anno. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ravensbourne
Рейвенсборн

Рейвенсборн (англ. Ravensbourne — Рейвенсбон, Рэвинсбон) — река на юге Англии, приток Темзы. Течёт через три района Лондона: Бромли, Гринвич и Люишем. В Люишеме — рядом с железнодорожной станцией — Рейвенсборн сливается с Квогги. Длина реки — 17,4 км. Площадь водосборного бассейна — 180 км². Рейвенсборн впадает в Темзу чуть западней Гринвича и к северо-востоку от центра Дептфорда. Место впадение Рейвенборна в Темзу известно как Дептфорд-крик. Ссылки Реки Лондона: включая описание Рейвенборна . Архивировано из оригинала 28 июня 2007 года.
Natural History Museum at Tring

Le Natural History Museum at Tring (anciennement Walter Rothschild Zoological Museum) est l'ancien musée privé du baron Lionel Walter Rothschild (1868-1937) qu’il avait fondé sur les propriétés de la famille Rothschild de Tring Park, à Tring dans le Hertfordshire. Il est constitué d’animaux naturalisés et a ouvert ses portes en 1892. Aujourd'hui ce musée forme l’une des meilleures collections d’animaux naturalisés du Royaume-Uni. Histoire À l'origine le nom du musée était Walter Rothschild Zoological Museum ; en avril 2007, il a été changé en The Natural History Museum at Tring. Il est intégré au musée d'histoire naturelle de Londres en 1937. Description Le muséum occupe différentes salles et présente notamment des animaux disparus comme le quagga, le thylacine et le grand pingouin ainsi qu’une reconstruction du moa et du dodo. On peut également y observer de nombreux exemples d’hybrides et de colorations aberrantes. La collection de chiens, qui montre l’évolution obtenue par la sélection, des minuscules chiens de poche (en) mexicains et russes jusqu’aux immenses lévriers greyhound, a été transférée au musée d'histoire naturelle de Londres après la Seconde Guerre mondiale. Le site est aussi utilisé par le département ornithologique du muséum pour la conservation des collections, ainsi que pour la bibliothèque. Les collections du musée sont complétées par des expositions temporaires et des activités pour les plus jeunes. L’accès par la route est facile. La gare de train la plus proche est la gare de Tring à trois kilomètres environ. Galerie Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Natural History Museum at Tring » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Pumapard, un félin hybride exposé au musée Liste de musées au Royaume-Uni Liens externes (en) Site officiel du muséum Portail de l’histoire de la zoologie et de la botanique Portail des musées Portail de l’Angleterre
Tring Museum

Het Tring Museum te Tring in Hertfordshire (Groot-Brittannië), is de oorspronkelijke naam van wat later het Natural History Museum at Tring ging heten. Het is gevestigd in het Walter Rothschildgebouw in het Tring Park en maakt nu deel uit van het Natural History Museum. Het Tring Museum werd in 1892 gesticht door Lionel Walter, 2de Baron Rothschild. Hij bracht er zijn verzameling geprepareerde dieren in onder en stelde de verzameling in 1892 open voor het publiek. Externe link The Natural History Museum at Tring
Музей естествознания в Тринге

Музей естествознания в Тринге (англ. Natural History Museum at Tring) — зоологический музей в районе Тринг, Великобритания. Основан как частный музей Уолтером Ротшильдом. Долгое время назывался Зоологический музей Уолтера Ротшильда (англ. Walter Rothschild Zoological Museum), с апреля 2007 имеет текущее название. Работает под управлением Лондонcкого Музея естествознания. На территории музея находится правление Британского союза орнитологов. История Основан У. Ротшильдом в своем владении Тринг-Парк как собрание частных коллекций. Первое здание построено в 1889 году. Открыт для публики в 1892 году. Передан государству в 1937 году. Novitates Zoologicae С 1894 по 1948 год музеем издавался журнал Novitates Zoologicae. Первыми редакторами журнала были сам Ротшильд, Эрнст Хартерт и Карл Йордан. Примечания
St. Agnes (Scilly-Inseln)

St. Agnes (kornisch: Aganas) ist eine Insel der Scilly-Gruppe. Die 3,66 km² große Insel ist durch einen Tombolo mit der Nachbarinsel Gugh verbunden. Bekanntestes Wahrzeichen von St. Agnes ist der 1680 durch das Trinity House errichtete etwa 23 m hohe Leuchtturm. Bis 1790 wurde er als einer der ältesten Leuchttürme Cornwalls mit Kohle befeuert, bevor er bis zu seiner Außerdienststellung 1911 ausschließlich mit Öl betrieben wurde. Seine Funktion übernimmt heute der Peninnis Lighthouse. Weitere Wahrzeichen der Insel sind die Kirche St. Agnes, der Menhir Nag's Head und der Steinkreis Troytown Maze. Die Bewohner von St. Agnes lebten früher von den Lotsendiensten, die sie für Schiffe, welche den Ärmelkanal befahren wollten, leisteten. Heute ist die wichtigste Einnahmequelle, neben dem Tourismus, die Kelp-Fischerei. Flora und Fauna Etwa ein Viertel der Insel ist Site of Special Scientific Interest. Seltene Grasarten wie Ophioglossum lusitanicum, Poa infirma, Juncus gerardii und die Gewöhnliche Strandsimse wachsen hier. Daneben findet man Bodenfrüchtigen Klee, Gewöhnliche Natternzunge und Ophioglossum azoricum. Insbesondere im Oktober kann man auf der Insel eine Vielzahl von Vögeln beobachten. Hierzu zählen Balkanlaubsänger, Keilschwanz-Regenpfeifer, Magnolien-Waldsänger, Rennvögel, Rotkopfwürger, Schlangenadler, Sperlinge, Uferwaldsänger und Zwergtrappen. Weblinks Webauftritt der Insel (englisch) Über die Flora der Insel (englisch; PDF; 69 kB)
Saint Agnes

Saint Agnes (en córnico: Aganas) es la isla poblada más meridional de las islas Sorlingas, un archipiélago del condado inglés de Cornualles, y por eso, también tiene la casa más al sur del archipiélago de las islas británicas. La isla lleva el nombre de Santa Inés, una virgen mártir. La población de la isla era de 70 habitantes según el censo de 2001. La isla tiene una localidad que también corresponde al mismo nombre. La única isla con una población más pequeña es Gugh (3 habitantes), que es una península de Saint Agnes durante la marea baja. Las dos tienen un área de 1,48 km², más que la isla más poblada, Bryher (1,32 km²). La única línea de transbordador enlaza Saint Agnes a la isla más grande del archipiélago, Saint Mary's.​ El único pub de Saint Agnes se llama The Turk's Head (‘La cabeza del turco’).​ Notas y referencias
St Agnes (Sorlingues)

St Agnes (Aganas en cornique) est une île de l'archipel des Sorlingues, au sud-ouest de l'Angleterre. Sa superficie est de 1,48 km2. Elle est reliée à l'îlot voisin de Gugh par un tombolo. La population des deux îles s'élève à 73 habitants (2001), ce qui en fait la moins peuplée des îles habitées des Sorlingues. Portail de l’Angleterre Portail des îles Portail de l’océan Atlantique