NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Royal Lodge

Royal Lodge er det hus i Old Windsor, England, hvor Andrew Mountbatten-Windsor har haft officiel residens frem til 2025. Det ligger i Windsor Great Park, knap 5 km fra Windsor Castle. Før daværende prins Andrew overtog huset i 2004, var det residens for dronningemoderen Elizabeth (1952-2002). Man kender til et oprindeligt Royal Lodge i 1662, hvor det blev kaldt Lower Lodge eller Dairy Lodge, det sidste med henvisning til et tilhørende mejeri. Det blev udvidet, og 1812 var det første gang på kongelige hænder, idet kronprins Georg (senere Georg 4.) anvendte huset som midlertidigt hjem, mens det nærtliggende Cumberland Lodge blev bygget om. Georg flyttede nogle år senere ind mere permanent, og det blev efterhånden et ret stateligt hus, og i slutningen af 1820'erne blev huset betegnet ved sit nuværende navn. Kong Vilhelm 4. beordrede stort set hele huset revet ned i 1830, og ti år senere stod et nyt hus klar. Siden har det i varierende omfang været brugt af medlemmer af den kongelige familie og af officerer i det kongelige følge. Eksterne henvisninger
Royal Lodge

Royal Lodge – brytyjska rezydencja królewska położona na terenie tzw. Wielkiego Parku w Windsorze, w odległości ok. 5 km od Zamku Windsor i 0,5 km od Cumberland Lodge. Obecnie stanowi oficjalną siedzibę księcia Yorku. Pierwszy budynek stanął w miejscu dzisiejszej rezydencji w połowie XVII wieku. Przez lata był miejscem zamieszkania wysokich urzędników dworskich. Na przełomie XVIII i XIX stulecia gmach był dwukrotnie rozbudowywany. Projektantem ostatniej z tych inwestycji był John Nash. Przez pewien czas rezydował tam Jerzy, książę Walii, późniejszy król Jerzy IV. Jednak już król Wilhelm IV nakazał rozebranie znacznej części gmachu. Po tym pomniejszeniu ponownie został zamieszkany przez dworzan. W latach 30. XX wieku budynek ponownie rozbudowano, dodając skrzydła z obu stron. W 1931 stał się on rezydencją księcia Yorku, późniejszego króla Jerzego VI. Po śmierci monarchy wdowa po nim, królowa matka Elżbieta, zachowała Royal Lodge jako swoją wiejską rezydencję. Korzystała z niej przez resztę swojego długiego życia, aż do śmierci w 2002. Później obiekt poddano renowacji, zaś w 2004 wprowadził się do niego książę Andrzej.
Castell de Bolingbroke

El castell de Blongbroke (Bolingbroke Castle) és un castell que es troba a Bolingbroke (o Antic Bolingbroke (Old Bolingbroke) a Lincolnshire. La zona va ser fortificada en primer lloc pels saxons als segles VI o VII. Al segle xii, els normands van construir un castell de mota i pati en un turó proper per sobre de l'assentament del poble de Bolingbroke. El castell fou fundat per Ranulf, Comte de Chester, l'any 1220, i el1311 va passar a la Casa de Lancaster. El seu propietari més famós va ser Joan de Gant. Va quedar parcialment destruït l'any 1643 durant la Guerra Civil anglesa i abandonat poc després. La major part de l'estructura que quedava va caure l'any 1815 i avui el castell esta en ruïnes. La major part del castell es va construir en pedra verda de Spilsby, com l'església propera. Originalment estava envoltat d'un fossat. El castell va ser excavat als anys 1960 i 1970 i avui és monument nacional. El va mantenir l'English Heritage fins a l'any 1995 quan Heritage Lincolnshire se'n va fer la propietària. Gran part dels murs inferiors encara visibles són els sòls de les torres. A l'estiu, el castell alberga nombrosos esdeveniments, incloent interpretacions d'obres de Shakespeare. Esdeveniments que van ocórrer en aquest castell van ser: Naixement del rei Enric IV d'Anglaterra, (3 d'abril de 1367) Naixement i mort de Blanca de Lancaster, esposa de Joan de Gant (1345 i 1369) Referències Enllaços externs Retalls de Gatehouse Gazetteer parlant de Bolingbroke Castle, conté una extensa bibliografia Web feta pels amics del Bolingbroke Castle Arxivat 2020-12-26 a Wayback Machine. Heritage Trust of Lincolnshire: Bolingbroke Castle
Bolingbroke Castle

Bolingbroke Castle er en middelalderlig borg i Bolingbroke (eller Old Bolingbroke) Lincolnshire, England. Historie Der blev bygget et forsvarsværk på grunden af sakserne i 500- eller 600-tallet. I 1100-tallet byggede normannerne en Motte-and-bailey på en nærligge bakke over byen Bolingbroke. Den nuværende borg blev grundlagt af Ranulf, jarl af Chester i 1220, kort efter at han var kommet tilbage fra det femte korstog. Ranulf døde i 1232 uden en mandlig arving, og hans titler, jord og borge overgik til hans søstre. Efter Henry af Grosmont, 1. hertug af Lancaster i 1361 overgik Bolingbroke via ægteskab til John af Gaunt. Hans hustru, Blanche af Lancaster, datter af Henry af Grosmont, blev født på borgen i 1345. John og Blanches søn, Henrik, blev født på på Bolingbroke Castle i 1367 og var kendt som "Henrik Bolingbroke", før han blev konge i 1399. I 1400- og 1500-tallet forfaldt borgen, selv om der blev udført reparationer i tudortiden. I 1636 konkluderede en undersøgelse, at alle tårnene ikke kunne repareres. Ved udbruddet af første engelske borgerkrig blev Bolingbroke igen brugt som forsvarsværk, og kavalererne indsatte soldater på borgen. I 1643 blev den svært skadet under slaget af Winceby. Året efter blev borgen erobret fra rundhovederne, men som følge af nederlag blev den ikke genbesat af kavalererne. I 1652 blev den ødelagt, for at forhindre, at den blev brugt igen. Tårnene og murene blev revet ned og fyldt i voldgraven. Den sidste store struktur bygning kollapsede i 1815. I 1960'erne og 1970'erne udførte arkæologer udgravninger på stedet. English Heritage drev stedet til 1995, hvor Heritage Lincolnshire overtog. Meget af murene kan stadig ses, ligesom fundamentet fra bygninger og rum kan ses. Om sommeren er der forskellige arrangementer på borgen som opførsler af Shakespeares skuespil. Se også Liste over borge og slotte i England Referencer
Castillo de Bolingbroke

El castillo de Bolingbroke es un castillo que se encuentra en Bolingbroke (o Antiguo Bolingbroke (Old Bolingbroke)) en Lincolnshire. Fue fundado por Ranulf, conde de Chester, en 1220, y en 1311 pasó a la Casa de Lancaster. Su propietario más famoso fue Juan de Gante. Quedó parcialmente destruido en 1643 durante la guerra civil inglesa y abandonado poco después. La gran estructura que quedaba se cayó en 1815 y hoy el castillo está en ruinas. La mayor parte del castillo se construyó en piedra verde de Spilsby, como la iglesia cercana. Originalmente, estaba rodeado de un foso.​ El castillo fue excavado en los años 1960 y 1970 y hoy es monumento nacional. Lo mantuvo el English Heritage hasta 1995, cuando Heritage Lincolnshire se hizo la dueña. Gran parte de los muros inferiores aún visibles son los suelos de las torres. En verano, el castillo alberga numerosos eventos, incluyendo interpretaciones de obras de Shakespeare.​ Acontecimientos que ocurrieron en este castillo: Nacimiento del rey Enrique IV de Inglaterra (3 de abril de 1367) Muerte de Blanca de Lancaster, esposa de Juan de Gante (1369) Referencias
Château de Bolingbroke

Le château de Bolingbroke est un château médiéval anglais, aujourd'hui en ruines, situé dans le Lincolnshire, près du village de Bolingbroke. Histoire Le terrain est fortifié par les Anglo-Saxons au VIe ou VIIe siècle. Au XIIe siècle, les Normands construisent une motte castrale sur une colline voisine. La structure actuelle est fondée par Ranulph de Blondeville en 1220, peu après son retour de la Cinquième croisade. Ranulph meurt en 1232 sans héritier mâle, et ses titres et terres reviennent à ses sœurs. À la mort d'Henry de Grosmont, en 1361, Bolingbroke revient à son gendre Jean de Gand. Son épouse Blanche de Lancastre, fille d'Henry, est née au château en 1345. Le fils de Jean et Blanche, Henri, y naît également en 1367, d'où le surnom de « Henri (de) Bolingbroke » qu'il porte jusqu'à son accession au trône en 1399. Aux XIVe et XVe siècles, le château subit d'importantes dégradations, bien que des restaurations aient eu lieu sous la période Tudor. Une enquête menée en 1636 conclut que les tours sont irréparables. Le château est occupé par une garnison royaliste au début de la Première guerre civile anglaise. En 1643, il est fortement endommagé lors de la bataille de Winceby. Les Parlementaires détruisent une partie du château en 1652 afin de le rendre inutilisable. La dernière structure majeure du château s'effondre en 1815. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Bolingbroke Castle » (voir la liste des auteurs). Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : National Heritage List for England Portail des châteaux Portail de l’Angleterre Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Bolingbroke Castle

Bolingbroke Castle är en slottsruin i Bolingbroke i Lincolnshire i England. Slottet grundlades av Ranulf, earl av Chester 1220, och 1311 gick det över i Huset Lancasters ägo. Dess mest berömde ägare var Johan av Gent. Det förstördes delvis 1643 under det engelska inbördeskriget och övergavs kort därefter. Den sista huvudbyggnaden rasade 1815, och numera ligger borgen i ruiner. Största delen av borgen var byggd av grönsandsten från Spilsby, liksom den näraliggande kyrkan. Den var ursprungligen omgärdad av en vallgrav. Borgen grävdes ut under 1960- och 1970-talen och är nu ett nationalmonument. Fram till 1995 underhölls det av English Heritage, då Heritage Lincolnshire tog över. Många av de lägre murarna kan fortfarande beskådas, liksom torngolven. Under sommaren används borgruinen för Shakespeareföreställningar. Henrik IV av England kallades Henrik Bolingbroke då detta var hans födelseplats, han föddes här den 3 april 1367. Hans mor, Johan av Gents maka Blanche av Lancaster, dog i Bolingbroke Castle den 12 september 1369. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Bolingbroke Castle.
The Bartons Arms

The Bartons Arms és un pub del High Street d'Aston (Birmingham, Anglaterra). Construït el 1901 per l'associació d'arquitectes de pubs James and Lister Lea per a Mitchells & Butlers, és un monument classificat en el grau II*. És conegut per tenir unes parets especials que permetien als clients de classe mitjana veure els clients de la classe obrera a l'altra banda, tot i que els de la classe obrera no podia veure la gent de classe mitjana que els estaven mirant. Entre els que van ser-hi, destaquen Laurel i Hardy, que van anar-hi després d'actuar a l'antic Aston Hippodrome (adjacent a The Bartons Arms), els quals van ser fotografiats servint cervesa. El 2002 la cerveseria Oakham Ales va adquirir el pub i el va restaurar. El 28 de juliol de 2006 l'edifici va patir desperfectes per culpa d'un incendi provocat per problemes elèctrics. Durant els disturbis d'Anglaterra de 2011, el pub va ser saquejat, se'n van trencar les finestres i s'hi va declarar un foc, que va ser apagat ràpidament; la policia hi va disparar fins a vuit trets. The Bartons Arms apareix a la pel·lícula Felicia's Journey (1999) d'Atom Egoyan i a la novel·la The Last Viking: The Untold Story of the World's Greatest Heist (2006) de Ron Dawson, on la banda de lladres de la novel·la es reuneix al pub. Referències Enllaços externs Lloc web oficial Arxivat 2006-10-08 a Wayback Machine. (anglès) A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: The Bartons Arms
The Bartons Arms

The Bartons Arms es un Bar Pub en High Street (parte de la carretera A34 en la zona de Newtown de Aston, Birmingham, en Inglaterra. Fue construido en 1901 por el Buffet de Arquitectos llamado James and Lister Lea, famosos por construir los Pubes para la empresa Mitchells & Butlers. Se clasifica el edificio como “grado II”, famoso por sus azulejos Hollins que se extienden de pared a pared y sus “snob screens” (un tipo de biombo, que permite a los clientes de la clase media, ver a los de la clase obrera en la barra de al lado, pero no al revés]). El gordo y el flaco se hospedaron una vez, después de aparecer en el Aston Hippodrome (ahora demolido y reemplazado por el Centro de Artes Drum) y hay una fotografía de ellos sirviendo cerveza parados atrás de la barra. El Bar Pub es la sede principal de la película El viaje de Felicia de 1999 por Atom Egoyan. También es de la novela del 2006 por Ron Dawson llamada The Last Viking: The Untold Story of the World´s Greatest Heist, el grupo de ladrones se reúnen en el Bar Pub. La empresa Oakham Ales compró el edificio en el 2002 y restauró el edificio a su estado original. El 28 de julio del 2006, un incendio causado por un problema eléctrico daño al edificio.​ Durante los Disturbios de Inglaterra de 2011, saquearon el Bar Pub, rompieron las ventanas y hubo intentos de incendiarlo pero el gerente del Bar Pub, Wichai Thumjaron, rápidamente los apagó.​ Se dispararon hasta ocho tiros a la policía que llegaron al incidente.​ Referencias Enlaces externos Página oficial (en inglés) Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre The Bartons Arms.
The Bartons Arms

The Bartons Arms è un pub di Aston a Birmingham, Inghilterra ubicato sulla High Street (che è parte della A34) nella Newtown della città. Fu costruito nel 1901 dallo studio di architettura James e Lister Lea noto per la progettazione di pub per Mitchells & Butlers; è un Monumento classificato di secondo grado, famoso per le piastrelle da parete Mintons-Hollins e suoi schermi snob che consentono ai clienti della classe media di vedere la classe operaia nel bar accanto, ma non viceversa. Venne acquistato nel 2002 dalla Oakham Ales che restaurò l'edificio riportandolo al suo antico splendore. Il 28 luglio 2006 il pub è stato danneggiato da un incendio, che secondo quanto riferito, è stato causato da un guasto elettrico. Nel corso del Disordini in Inghilterra del 2011 il pub venne saccheggiato, le finestre furono rotte e vi furono dei principi di incendio, che vennero prontamente spenti da parte del gestore, Wichai Thumjaron. Sono stati sparati otto colpi contro la polizia che ha assistito all'incidente. Il pub è comparso nel film del 1999 di Atom Egoyan ambientato a Birmingham Il viaggio di Felicia. È comparso anche nel romanzo del 2006 di Ron Dawson, The Last Viking: The Untold Story of the World's Greatest Heist nel punto in cui la banda di ladri si riunisce al pub. Stanlio e Ollio vi soggiornarono una volta, dopo essere comparsi presso l'adiacente Ippodromo di Aston (ora demolito e rimpiazzato dal Centro d'arte The Drum), e sono stati fotografati servendo birra da dietro il bar. Nel pub da agosto 2012 vengono adoperati i codici QRpedia per far conoscere ai clienti la storia del locale dalla sua fondazione. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su The Bartons Arms Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su thebartonsarms.com.
The Bartons Arms

The Bartons Arms är en pub belägen vid High Street (en del av vägen A34) i innerstadsområdet Newtown i stadsdelen Aston i Birmingham, England. Puben byggdes år 1901 av två arkitekter som specialiserat sig på pubar, James and Lister Lea, för Mitchells & Butlers räkning. Puben är idag en byggnad av historiskt intresse och är bland annat känd för det kakel från Minton-Hollins som täcker hela golvet. Helan och Halvan bodde där vid ett tillfälle, efter att de uppträtt på den närbelägna Aston Hippodrome (som nu är riven och ersatt av The Drum Arts Centre) och de fotograferades när de serverade öl bakom baren. Puben visas upp Atom Egoyans film Felicia's Journey från 1999 vilken utspelar sig i Birmingham. Den är även ett inslag i romanen The Last Viking: The Untold Story of the World's Greatest Heist av Ron Dawson från 2006; i vilken en grupp av rånare träffas inne i puben. The Bartons Arms köptes år 2002 av Oakham Ales som restaurerade byggnaden. Den 28 juli 2006 skadades byggnaden av en eldsvåda, som berodde på ett elfel. Under kravallerna i England 2011 plundrades puben, fönstren slogs sönder och bränder anlades (men de släcktes dock snabbt av förvaltaren Wichai Thumjaron. Upp till åtta skott sköts mot polisen när de försökte hantera incidenten. Referenser Externa länkar Officiell webbplats
Greystoke

Greystoke es una localidad situada en el condado de Cumbria, en Inglaterra (Reino Unido), con una población estimada a mediados de 2016 de 665 habitantes.​ Se encuentra ubicada al norte de la región Noroeste de Inglaterra, cerca de la frontera con Escocia y con la región Nordeste de Inglaterra y de la costa del mar de Irlanda. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Greystoke.
Грейсток

Грейсток (англ. Greystoke) — деревня и община на крайнем северо-западе Англии, входящая в состав церемониального графства Камбрия. Находится в 6,4 километра к западу от города Пенрит. Население согласно переписи 2001 года — 733 человека. Достопримечательности Приходская церковь святого Андрея, датирующаяся XIII веком. Замок Грейсток (англ. Greystoke Castle), построенный бароном Грейстока в XVI веке, который занимает площадь более 3000 акров (больше 12 км²) в парке. Галерея Примечания Ссылки Грейсток Замок Грейсток
Norfolk House

Norfolk House war ein Herrenhaus am St. James’s Square in der Innenstadt der englischen Hauptstadt London. Das Haus wurde 1722 für den Duke of Norfolk errichtet. Eine königliche Residenz war es nur kurze Zeit, als Friedrich, Prince of Wales, der Vater von König Georg III., 1737–1741, nach seiner Heirat 1736 mit Augusta von Sachsen-Gotha-Altenburg, der Tochter von Friedrich II. von Sachsen-Gotha-Altenburg, hier lebte. Georg III. wurde in diesem Haus geboren, das dem königlichen Paar von Edward Howard, 9. Duke of Norfolk, angeboten worden war. Die Familie zog 1742 in Leicester House um und dies blieb das Heim des Prinzen bis zu seinem Tod neun Jahre danach und das seiner Witwe bis zu ihrem Tod 1764. Das originale Norfolk House verblieb im Besitz der Dukes of Norfolk bis 1938. Dann wurde es abgerissen und ein Geschäftshaus auf dem Grundstück gebaut. Im Zweiten Weltkrieg diente dieses Haus als Büro für viele mit dem Vereinigten Königreich verbündete Streitkräfte, z. B. der 1. Kanadischen Armee und den Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force und General Dwight D. Eisenhower. Zwei Bronzetafeln an der Außenseite des Gebäudes erläutern die Rolle des Gebäudes im Krieg. Heute ist dieses Gebäude aus den 1930er-Jahren mit verschiedenen Büros belegt. Das Innere wurde in den letzten Jahren komplett renoviert. Teile der Inneneinrichtung aus dem Haus aus dem 18. Jahrhundert sind bis heute erhalten, da sie vor dem Abriss daraus entfernt wurden, z. B. das Musikzimmer, das von Giovanni Battista Borra für die Gattin des 9. Duke of Norfolk, Mary, entworfen worden war. Lange waren die Einrichtungsgegenstände eingelagert, sind aber heute im Victoria and Albert Museum zu sehen. Sie wurden restauriert, in der originalen Ordnung zusammengestellt und zeigen heute wieder ihre glänzende weiße Farbe mit vergoldeten Schnitzereien. Weblinks und Quellen St James's Square: No 31: Norfolk House. British History Online. Abgerufen am 22. September 2015. Plate 153: Norfolk House, St James's Square, front in 1932. British History Online. Abgerufen am 22. September 2015. Norfolk House Music Room. In: Furniture. Victoria and Albert Museum, abgerufen am 22. September 2015.
Norfolk House

Norfolk House, al 31 St James's Square, Città di Westminster a Londra. fu costruita tra il 1748 e il 1752 come propria residenza londinese da Edward Howard, IX duca di Norfolk (1686–1777) su progetto di Matthew Brettingham (1699–1769), "il Vecchio", e fu demolita nel 1938. La sua casa di campagna e sede principale era Worksop Manor nel Nottinghamshire. Norfolk House venne costruita su un sito precedentemente occupato da due case, vale a dire St Albans House, la residenza del conte di St Albans (acquistata da Thomas Howard, VIII duca di Norfolk nel 1722) e la residenza di John Belasise, I Barone Belasise (1614–1689) (acquistata dal IX duca di Norfolk nel 1748). Entrambe queste case furono demolite nel 1748 dal IX duca di Norfolk in preparazione della sua nuova residenza. St Albans House St Albans House fu residenza reale per un breve periodo, dopo che il IX duca di Norfolk la offrì a Federico, principe del Galles, in seguito al suo matrimonio, nel 1736, con la principessa Augusta di Sassonia-Gotha. La coppia visse lì dal 1737 al 1741 e nella casa nacque il loro figlio poi divenuto re Giorgio III. La famiglia si trasferì a Leicester House nel 1742, che rimase la casa del principe fino alla sua morte nove anni dopo, e quella della sua vedova fino alla sua morte nel 1772. Norfolk House Norfolk House rimase di proprietà dei Duchi di Norfolk fino al 1938, quando fu demolita e sostituita da un edificio per uffici. Durante la seconda guerra mondiale questo edificio servì da uffici per alti ufficiali di una varietà di forze armate alleate, tra cui l'armata canadese e la forza di spedizione alleata del quartier generale supremo sotto il generale Dwight D. Eisenhower. Due targhe all'esterno dell'edificio ricordano il ruolo dell'edificio nella guerra. L'edificio degli anni 1930 è stato completamente ristrutturato negli anni precedenti al 2019. Lo spazio per uffici era diventato obsoleto per i requisiti moderni e nel 2019 sono stati presentati progetti per demolirlo e ricostruirlo al costo di 60 milioni di sterline in linea con i requisiti moderni. Sala della musica Della casa settecentesca sopravvivono parti dell'interno, rimosse prima della demolizione, tra cui la Sala della Musica, progettata da Giovanni Battista Borra per la moglie del IX duca Mary Blount, ora esposta al Victoria and Albert Museum, restaurata e ridecorata alle sue condizioni originali di vernice bianca brillante con legno dorato e intagliato. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Norfolk House Collegamenti esterni Storia e descrizione dettagliate - dal Survey of London Fotografia del 1932 - dal Survey of London
Norfolk House

Norfolk House é um palácio de Londres construído, em 1722, pelo Duque de Norfolk. Situa-se no nº 31 da St James's Square (Praça de São Jaime). História e arquitectura Norfolk House foi residência real por um curto período de tempo, quando Frederico, Príncipe de Gales, pai do Rei Jorge III, lá viveu entre 1737 e 1741, depois de ter casado, em 1736, com a Princessa Augusta de Saxe-Gotha, filha de Frederico II, Duque de Saxe-Gotha. O Rei Jorge III, assim como o seu irmão Eduardo Augusto, nasceu nesta casa, que foi oferecida ao casal real pelo 9º Duque de Norfolk. A família mudou-se para a Leicester House em 1742, permanecendo este palácio como lar do príncipe até à sua morte nove anos depois, e como o lar da sua viúva até morte desta, em 1764. A Norkfolk House original permaneceu na posse do Duque de Norkfolk até 1938, quando se tornou num edifício de escritórios. O prédio serviu como escritório militar de uma variedade de forças aliadas, incluindo o 1º Exército Canadiano e o Quartel-general Supremo dos Poderes Aliados na Europa (SHAPE) sob o cmando do General Dwight D. Eisenhower durante a Segunda Guerra Mundial. Duas placas no exterior do reconhecem o papel desempenhado pelo edifício durante aquele conflito. Parte do interior da casa setecentista permance intacto, em particular a Sala de Música, desenhada por Giovanni Battista Borra, entre 1748 e 1756, para o 9º Duque de Norfolk. Esta sala fazia parte dum circuito de salas de aparato situado no primeiro andar, o qual incluia três salas de estar e um quarto de aparato. Os painéis do tecto foram decorados com troféus representando as Artes, e os painéis maiores das paredes com troféus musicais, encimados por cabeças de Apolo, o antigo deus grego da música. Restaurada e redecorada no seu esquema original de pura pintura branca, com talha dourada, depois de ter estado armazenada, a sala encontra-se agora exposta no Victoria and Albert Museum. Actualmente, o edifício alberga modernos escritórios, tendo o seu interior sido demolido e construído de novo em anos recentes. Ligações Externas Descrição detalhada e história «Norfolk House Music Room». Furniture. Victoria and Albert Museum. Consultado em 1 de julho de 2008. Arquivado do original em 20 de junho de 2008