NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cathédrale de Portsmouth

La cathédrale Saint-Thomas-de-Cantorbéry (en anglais : Cathedral Church of St Thomas of Canterbury), communément appelée la cathédrale de Portsmouth, est la cathédrale de l'Église d'Angleterre de la ville britannique de Portsmouth, en Angleterre. Elle est située au cœur du Vieux-Portsmouth et est le siège de l'évêque de Portsmouth. La cathédrale anglicane est l'une des deux cathédrales de la ville, l'autre étant la cathédrale Saint-Jean-l'Évangéliste, qui est située à environ un mile au nord. Historique Autour de l'année 1180, Jean de Gisors, un seigneur normand, donne des terres dans sa nouvelle ville de Portsmouth au prieuré augustinien de Southwick (en). Ils y construisent une chapelle en l'honneur du martyre de saint Thomas de Cantorbéry. La chapelle devient une église paroissiale au XIVe siècle et une cathédrale au XXe siècle. De la construction originelle ne subsistent que le chœur et le transept. L'église a survécu à un raid français en 1337 mais en 1449, l'évêque de Chichester est assassiné par des marchands locaux. Les habitants de la ville sont alors excommuniés et l'église est fermée. En 1642, pendant la guerre civile, l'église est bombardée par les forces des parlementaires. En 1683-1693, l'ancienne tour et la nef sont remplacées par de nouvelles. Entre 1902 et 1904, l'église est fermée pour être restaurée. En 1927, le diocèse anglican de Portsmouth est créé. Des travaux, entrepris par l'architecte ecclésiastique Sir Charles Nicholson, commencent en 1932. Ils sont arrêtés en 1939 du fait de la seconde guerre mondiale et ne recommencent pas avant 1990. En 2005, le prince Andrew d'York inaugure une plaque dédiée aux 111 hommes britanniques morts dans la mer Baltique en 1919 pour rendre leur liberté aux pays baltes. D'autres plaques identiques existent maintenant à Tallinn et à Riga. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Portsmouth Cathedral » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Liste des cathédrales de Grande-Bretagne Liens externes La cathédrale en 3D Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Angleterre Portail du protestantisme Portail de l'anglicanisme Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Cattedrale di Portsmouth

La cattedrale di Portsmouth, anche nota come cattedrale di San Tommaso di Canterbury (in inglese Cathedral Church of St Thomas of Canterbury), è la chiesa principale della diocesi anglicana di Portsmouth, nell'Hampshire (Inghilterra). Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla cattedrale di Portsmouth Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su salisburycathedral.org.uk.
Kathedraal van Portsmouth

De kathedraal van Thomas van Canterbury (Engels: Cathedral Church of St Thomas of Canterbury), kortweg de kathedraal van Portsmouth, is een anglicaanse kathedraal in het Engelse Portsmouth. De kathedraal is de zetel van de bisschop van Portsmouth. Naast deze anglicaanse kathedraal staat er ook de rooms-katholieke kathedraal van Sint-Johannes de Evangelist in de stad. Geschiedenis Rond het jaar 1180 gaf een rijke Normandische koopman land aan augustijner kanunniken, waarop zij een kapel moesten bouwen ter ere van Thomas Becket, die ongeveer tien jaar eerder was gestorven als martelaar. De kapel zou vervolgens uitgroeien tot parochiekerk en zelfs tot kathedraal, hoewel er van dit oorspronkelijke gebouw niet veel is overgebleven. In de loop van de tijd zouden er steeds aanpassingen aan de kathedraal zijn, waardoor er verschillende stijlen vertegenwoordigd zijn in de kathedraal. Tijdens de Engelse Burgeroorlog werd de kerk gebruikt als uitkijkpost. De kerk zou beschadigd raken tijdens de oorlog, waardoor er tussen 1683 en 1693 herstelwerkzaamheden noodzakelijk waren. In 1927 werd de kerk prokathedraal van het nieuwe bisdom Portsmouth. Daarop werd de kathedraal uitgebreid. Het uitbreken van de Tweede Wereldoorlog zou er echter voor zorgen dat de werkzaamheden stil kwamen te liggen. De kathedraal raakte licht beschadigd tijdens de oorlog, aan de ramen en het dak. Pas in de jaren 90 werden de uitbreidingswerken aan de kathedraal opnieuw gestart. Externe link Officiële website
Katedra w Portsmouth

Katedra w Portsmouth (ang. Portsmouth Cathedral lub Cathedral Church of St Thomas of Canterbury) – katedra diecezji Portsmouth Kościoła Anglii. Pierwotnie była to kaplica zakonu augustianów. Kościół parafialny od 1327 roku i katedra od 1927 roku. Kaplica ufundowana około 1180 roku przez Jeana de Grisors. Prezbiterium pochodzi zapewne z około 1180-1190, transepty z koło 1190-1220. Stara wieża katedralna i nawa główna zniszczona i zastąpiona przez nową nawę i zachodnią wieżę w latach 1683–1693. Latarnia z kopułą dodane w 1703 roku. Przebudowy i prace restauracyjne wykonane w XVIII i XIX wieku. Dobudowy wykonane w latach 1935–1939 przez Sir Charlesa Nicholsona i w latach 1990–1991 (przedłużenie od strony zachodniej) przez Michaela Drury'ego z Winchesteru. Bibliografia Portsmouth, England - Portsmouth Cathedral
Gray’s Inn

Gray's Inn er en af de fire "Inns of Court" som findes i City of London, og som fungerer som en kombination af juridiske fakulteter og advokatsamfund for barristers, (engelske procesadvokater). Gray's Inn, som anses for at have en moderat politisk venstredrejning, ligger lige udenfor City of Londons bygrænse i bydelen Camden. Gray's inn fandtes allerede før 1370, men den gamle hovedbygning stammer fra begyndelsen af 1500-tallet. Ekstern henvisning Gray's Inn, officielt websted
Gray's Inn

The Honourable Society of Gray's Inn (L'honorable société de Gray's Inn), généralement connue sous le nom de Gray's Inn, est l'une des quatre Inns of Court de Londres : des associations professionnelles pour barristers et juges à Londres. Toute personne voulant accéder au barreau et pratiquer l'activité de barrister en Angleterre et pays de Galles doit appartenir à l'une de ces Inns. Située à l'intersection de High Holborn et de Gray's Inn Road dans le centre de Londres, l’Inn est à la fois un corps professionnel et un fournisseur d'espaces de bureaux et de logements pour les avocats qui en sont membres. Elle est dirigée par un conseil appelé « pension », dont font partie les maîtres du banc (Masters of the bench, ou Benchers), et est présidée par le trésorier, élu pour un mandat d'un an. L’Inn est connue aussi pour ses jardins, qui existent depuis 1597 au moins. Gray's Inn ne se donne pas de date de fondation précise : par tradition, aucune des quatre Inns of Court ne se prétend plus ancienne que les autres. Des juristes et leurs apprentis se sont établis sur le site depuis au moins 1370, les archives remontant à 1381. Histoire Joshua Grigby (1731-1798), descendant d'une famille éminente d'avocats, s'y est établi en 1756, en tant qu'avocat, après ses études à Cambridge. Son portrait par Thomas Gainsborough, réalisé dans les années 1760-1765, est aujourd'hui conservé à la Gemäldegalerie de Berlin. En 1985, Rose Heilbron est la première femme trésorière du barreau de Gray's Inn. Notes et références Liens externes Gray's Inn website (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Grays'Inn » (voir la liste des auteurs). Portail du droit Portail de Londres Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Грейс-Инн

Почётное общество Грейс-Инн (англ. The Honourable Society of Gray's Inn, или просто Gray's Inn) — одно из четырех юридических заведений (судебных иннов) Лондона, представляющее собой традиционную форму организации адвокатского сообщества Англии и Уэльса, и объединяющее барристеров и судей. Чтобы получить право на адвокатскую деятельность в Англии и Уэльсе, юрист обязан принадлежать к одному из четырёх иннов. Описание В судебном инне, помимо юридической практики, также готовят молодых юристов, окончивших высшие учебные заведения, и планирующих в дальнейшем заниматься юриспруденцией. Грейс-Инн управляется советом старейшин юридической корпорации под председательством т. наз. «казначея» (англ. Treasurer), который избирается на три года. Общество Грейс-Инн названо в честь Реджинальда де Грея, первого барона Грея Уилтона (1240—1308), поскольку инн в начале был семейным домом Уилтонов. Точная дата основания всех четырёх иннов неизвестна из-за утраты соответствующих исторических записей. Грейс-Инн упоминается в документах с 1370 года. Грейс-Инн находится в Центральном Лондоне на пересечении улиц Хай Холборн и Грейс-Инн Роуд. Известен своими садами (англ. Walks), которые существуют, исходя из даты записи о том, что Фрэнсис Бэкон должен заплатить 7 фунтов стерлингов за высаживание деревьев вдоль аллей, по меньшей мере, с 1597 года. Некоторые известные члены Грейс-Инн Согласно английской статье Перечень членов общества Грейс-Инн (выборочно) Юристы Судебные власти Политики Церковнослужители Другие Почётные члены Примечания Библиография Ian D. Aikenhead. Students of the Common Law 1590–1615: Lives and Ideas at the Inns of Court (англ.) // The University of Toronto Law Journal : журнал. — University of Toronto, 1977. — Vol. 27, iss. 3. — ISSN 0042-0220. F. S. Ashley-Cooper. Kent Cricket Matches 1719–1796. — Gibbs & Sons, 1880. John Campbell. F.E Smith, First Earl of Birkenhead / Jonathan Cape. — 1-е изд.. — London: Pimlico, 1983. — 918 p. — ISBN 0-7126-5117-9. Kenneth Charlton. Liberal Education and the Inns of Court in the Sixteenth Century (англ.) // British Journal of Educational Studies : журнал. — 1960. — Vol. 9, iss. 1. — ISSN 0007-1005. William Ralph Douthwaite. Gray's Inn, Its History & Associations. — Reeves and Turner, 1886. Francis Watt, Dunbar Plunket Barton, Charles Benham. The Story of the Inns of Court. — Boston: Houghton Mifflin, 1928. См. также Судебные инны Ссылки Интернет-сайт общества Грейс-Инн. — Дата обращения: 21.09.2016. (Почётное об-во Грейс-Инн, адрес: 8 South Square, London, WC1R 5ET.)
Gray's Inn

Gray's Inn är en av de fyra "Inns of Court" som finns i City of London, och som fungerar som kombinationer av juridiska yrkeshögskolor och advokatsamfund för barristers. Gray's Inn, som anses ha en svag politisk vänsterkaraktär, har sin byggnad strax utanför citygränsen, i stadsdelen Camden. Gray's inn fanns redan före 1370, den gamla huvudbyggnaden stammar från 1500-talet. Grays Inn var en civil parish fram till 1932 när blev den en del av Holborn, i grevskapet Middlesex (nu Storlondon), i England. Denna civil parish hade 152 invånare år 1931. Noter Externa länkar Gray's Inn, officiell webbplats
Kensal Green Cemetery

Kensal Green Cemetery (dt. Friedhof Kensal Green) ist ein Friedhof im Londoner Stadtteil Kensal Green und der erste und älteste kommerzielle Friedhof in London. Der Friedhof wurde infolge eines Acts of Parliament zur Beseitigung der Platznot bei Begräbnissen in London 1833 eröffnet. Das starke Wachstum der Stadt und die hohe Sterblichkeit hatten zuvor zu unhaltbaren hygienischen Zuständen in der Umgebung der vielen kleinen und überfüllten Begräbnisstätten geführt. Schon zwei Jahre zuvor hatte die General Cemetery Company Land erworben, um einen Friedhof zu errichten. Die Anlage wurde nach einem Entwurf von John Griffith im Greek-Revival-Stil errichtet. Seit dem 13. Juni 1989 kümmert sich eine ehrenamtliche Organisation – The Friends of Kensal Green Cemetery – um den Erhalt der historischen Anlage. Gräber bekannter Persönlichkeiten Galerie Fußnoten / Einzelnachweise Weblinks Kensal Green Cemetery Homepage Friends of the Cemetery London’s Victorian Garden Cemeteries Aktuelle Bilder und Informationen zum Friedhof
Kensal Green Cemetery

Kensal Green Cemetery is een victoriaanse begraafplaats in Londen uit 1833. Deze begraafplaats is de oudste van de Magnificent Seven. Omwille van de grote hoeveelheid aan waardevol funerair erfgoed is deze opgenomen in de Britse lijst van beschermde monumenten. Er bevindt zich een apart monument met de namen van Belgische soldaten die 1914-1918 sneuvelden.
Cmentarz Kensal Green

Cmentarz Kensal Green (ang. Kensal Green Cemetery) – cmentarz w Londynie, położony w dzielnicy Kensal Green na terenie Royal Borough of Kensington and Chelsea. Został otwarty w 1833 jako własność prywatnej firmy General Cemetery Company, w której rękach pozostaje do dziś. Liczy 72 akry powierzchni. Jest najstarszym z tzw. siedmiu wspaniałych (Magnificent Seven), czyli siedmiu dużych londyńskich cmentarzy utworzonych w latach 30. i 40. XIX wieku w celu odciążenia znacznie przeładowanych cmentarzy przykościelnych. Inspiracją dla jego projektu był paryski cmentarz Père-Lachaise. Pochowani Wśród osób pochowanych na Kensal Green znaleźli się m.in. Ponadto w znajdującym się terenie cmentarza krematorium spopielone zostały ciała m.in. Freddiego Mercury’ego oraz Ingrid Bergman, jednak ich prochy nie zostały pochowane na terenie cmentarza. Przypisy Bibliografia Strona oficjalna cmentarza (ang.) [dostęp 2014-01-28]
Kensal Green Cemetery

Kensal Green Cemetery är en begravningsplats i Kensal Green, London, Storbritannien. Den grundades av George Frederick Carden som inspirerades av Père-Lachaise i Paris. Invigningen skedde i januari 1833 och den första begravningen ägde rum en vecka senare. Personer begravda på Kensal Green Cemetery Oscar Gustave Rejlander – svensk-brittisk målare och fotograf. Robert Robinson – brittisk kemist och nobelpristagare. Paweł Edmund Strzelecki – polsk upptäcktsresande. John Ross – brittisk polarfarare. Prins George, hertig av Cambridge – brittisk prins. Prinsessan Sofia av Storbritannien – brittisk prinsessa. Prins August Fredrik, hertig av Sussex – brittisk prins. Noter Externa länkar Officiell webbplats (engelska) Kensal Green Cemetery på Find a Grave
Thanet Vindmøllepark

Thanet Vindmøllepark (Thanet Wind Farm eller Thanet Offshore Wind Farm) er en havvindmøllepark beliggende 11 kilometer fra kysten til Thanet-distriktet i Kent i England. Den har en nominal effekt på 300 MW og har kostet £780-900 millioner (godt 7 mia. DKK). Thanet er et blandt 15 vindprojekter, der blev offentliggjort af Crown Estate i januar 2004. Vindmølleparken blev officielt indviet 23. september 2010, hvor den overtog pladsen som verdens største havvindmøllepark fra Horns Rev 2 (209 MW). Der er siden bygget andre større havvindmølleparker, og Thanet vindmøllepark var allere i 2017 den 14. største af disse. Beskrivelse af vindmølleparken Vindmølleparken dækker et areal på 21,6 kvadratkilometer med 500 meter mellem møllerne og 800 meter mellem rækkerne. Den gennemsnitlige vanddybde er 20-25 meter. Plantilladelse blev givet 18. december 2006. Thanet Vindmøllepark har en total kapacitet på 300 MW, hvilket på et års gennemsnit er tilstrækkeligt til at forsyne 240.000 husstande. Vindmøllerne er installeret af den Danske havvindmølle-serviceudbyder A2SEA. Vindmøllerne er leveret af Vestas og består af i alt 100 x V90-3MW vindmøller. Vindmølleparken ejes af Vattenfall. Projektet har været kritiseret for ikke at skabe tilstrækkeligt med britiske arbejdspladser. 20% af investeringssummen tilfaldt britiske virksomheder. Efterfølgere Thanet Vindmøllepark var verdens største havvindmøllepark indtil den tyske Bard 1 havvindmøllepark på 400 MW blev idriftsattes i 2011. Senere bliver den så overgået af mange andre havvindmølleparker. Danmarks største havvindmøllepark er efter åbningen af Horns Rev 3 Horns Rev Havmøllepark. Referencer
Offshore-Windpark Thanet

Der Windpark Thanet ist ein Offshore-Windpark in der südwestlichen Nordsee vor der Mündung der Themse etwa zwölf Kilometer nordöstlich der Landspitze Foreness Point an der Küste von Thanet in der Grafschaft Kent in England. Zum Zeitpunkt seiner Betriebsaufnahme im September 2010 war er der größte Offshore-Windpark der Welt. Aufbau Der Windpark besteht aus 100 Windenergieanlagen mit Windturbinen vom Typ Vestas V90-3.0 MW mit einem Rotordurchmesser von 90 m bei einer installierten elektrischen Leistung von je 3 MW, also insgesamt etwa 300 MW. Die 100 Windenergieanlagen (WEA) sind auf einer Fläche von etwa 35 km² verteilt. Die Nordsee hat an dieser Stelle eine Wassertiefe von etwa 20 bis 25 m. Die gewonnene elektrische Energie wird auf einer in der See installierten Umspannplattform von einer Spannung von 33 kV am Ausgang der Windkraftanlagen auf 132 kV hochtransformiert. Über zwei Seekabel wird diese höhere Spannung zu einer Umspannstation an Land geleitet, die beim 1996 stillgelegten Kraftwerk Richborough Power Station () auf dem Gelände des ehemaligen Militärhafens Richborough Port nahe Sandwich steht, wo die Einspeisung in das überregionale Stromnetz erfolgt. Geschichte Der Windpark North Hoyle gehört zur „Runde 2“ des Entwicklungsprogramms für Offshore-Windparks des Crown Estate, die Anfang 2004 begann. Der Windpark wurde von Thanet Offshore Wind Ltd, einer Projektgesellschaft der Warwick Energy Ltd entwickelt. Warwick gab das Projekt an den Hedgefonds Christofferson, Robb & Co., der das Projekt wiederum 2008 an Vattenfall UK verkaufte. Am 22. September 2010 wurde der Windpark im Beisein des britischen Energieministers Chris Huhne offiziell eingeweiht. Er löste damit den Windpark Horns Rev II als leistungsstärksten Offshore-Windpark der Welt ab. Fälschlich wurde er in den Medien anlässlich der Eröffnung häufig als „größter Windpark der Welt“ bezeichnet; er war aber tatsächlich zum Zeitpunkt seiner Betriebsaufnahme nur der größte Offshore-Windpark der Welt (siehe auch Liste der Offshore-Windparks). Siehe auch Liste der Offshore-Windparks Weblinks Thanet Offshore Wind Farm – offizielle Informationen des Betreibers Vattenfall UK Einzelnachweise
Vetrna elektrarna Thanet

Vetrna elektrarna (ang. Thanet Wind Farm) je tretja največja morska (odobalna) vetrna elektrarna na svetu. Locirana je 11 kilometrov od obale Thaneta. Inštalirana kapaciteta je 300 MW. Kapacitivnostni faktor je 36,5. Na leto proizvede 960 GWh. Cena izgradnje je bila £780–900 milijonov ($1,2–1,4 milijard) Sklici Zunanje povezave A video about the inauguration of Thanet offshore wind farm Arhivirano 2010-10-11 na Wayback Machine. Vattenfall UK: Thanet Offshore Wind Farm A video by Vattenfall showing turbine assembly process LORC: Datasheet for Thanet Offshore Wind Farm
ВЕС Танет

ВЕС Танет (англ. Thanet Wind Farm) — британська офшорна вітроелектростанція у Північному морі біля узбережжя Англії. В момент спорудження стала найпотужнішою офшорною станцією в країні та світі, хоча невдовзі поступилась цією позицією на користь London Array. Місце для розміщення ВЕС обрали на відстані 11 км від узбережжя Кента. Тут у березні 2009 року за допомогою самопідйомного судна Sea Jack розпочали пальні роботи. Це ж судно змонтувало 14 перехідних елементів, які кріпляться на палі та слугують основою для башт вітроагрегатів. Інші перехідні елементи встановило MPI Resolution, яке потім перейшло безпосередньо до монтажу турбін. Кабелеукладальна баржа UR101 облаштувала дві головні лінії для видачі продукції, кожна з яких здатна передавати потужність 150 МВт та має довжину 26,3 км (плюс 2,4 км наземної ділянки). Вони підключені до офшорної трансформаторної станції, яку спорудив плавучий краном великої вантажопідйомності Stanislav Yudin (завершальні роботи також провадило самопідіймальне судно Excalibur. Турбіни розміщені на площі біля 35 км2 в районі з глибинами моря від 20 до 25 метрів на баштах висотою 70 метрів. Всього було встановлено 100 вітроагрегатів данської компанії Vestas типу V90/3.0 з одиничною потужністю 3 МВт та діаметром ротора 90 метрів. Вартість проекту, реалізованого шведською компанією Vattenfall, склала 780 млн фунтів стерлінгів. Очікуваний термін експлуатації при цьому становить 40 років. В 2017 році власник станції оголосив про наміри спорудити другу чергу у складі 34 вітроагрегатів. Примітки
Odeon, Kingstanding

The Odeon at Kingstanding, Birmingham, was a 1930s cinema in the Odeon chain. Though closed as a cinema in 1962, the building survives as a bingo hall, and is Grade II listed. History The cinema was constructed between 1935 and 1936 to a symmetrical, modernist, art deco design by Harry Weedon and Cecil Clavering, the latter having joined the former's practice, as an assistant, in 1933. It was commissioned as an independent cinema, and was due to be called "The Beacon", after nearby Barr Beacon, but Oscar Deutsch became involved, and the cinema opened as part of his Odeon chain on 22 July 1935. It was built to serve Kingstanding's new, 4,000-home working-class housing estate and had 968 seats in the stalls and 324 in the circle. The first film was The Lives of a Bengal Lancer, starring Gary Cooper. The brick building occupies a wedge-shaped site between Kings Road and Kettlehouse Road, overlooking and facing Kingstanding Circle. The centre of the glazed cream and black tile ("faience") frontage features three slender fins, also finished with faience, above a stepped brick parapet. Clavering, inspired by the Lichtburg cinema in Berlin, originally intended that these fins would be topped by a searchlight. The cinema closed on 1 December 1962, the final film being To Hell and Back, starring Audie Murphy. Bingo The building was refurbished and opened as a Top Rank Bingo Club, subsequently becoming a Mecca Bingo Club, in which use it continues. In May 2026, Mecca announced the closure of the bingo hall, at a date to be confirmed, saying "The club has not been profitable for some time and requires considerable repairs and maintenance". Listing It was given Grade II listed status by English Heritage just 44 years after its erection, on 10 October 1980, giving it legal protection from unauthorised alteration or demolition. It has been described as "one of the best surviving examples of Odeon cinemas in Britain". References External links Historic England. "Details from listed building database (1076275)". National Heritage List for England. Pictures Archived 2 March 2014 at the Wayback Machine in the English Heritage archives Blog post with early photos 3D virtual model Mecca Bingo page with drone footage
Church of All Saints, Norton Fitzwarren

The Church of All Saints is an Anglican church in Norton Fitzwarren, Somerset, England, which dates from the late 13th or early 14th century. It is located in the deanery of Taunton, within the diocese of Bath and Wells. It is a Grade II* listed building. Usage The church is part of the Church of England, and forms a United Benefice with the Church of St John, Staplegrove. The two churches share the same rector, The Reverend Paul Irving, and are within the deanery of Taunton, within the diocese of Bath and Wells. History and architecture The church originally dates from around the late 13th or early 14th century, but underwent two periods of restoration in the mid 19th century, during which the porch and chancel were rebuilt, and a vestry was added. The church is built of North Curry sandstone, with hamstone dressing and a slate roof. It has a western crenellated tower which has set-back buttresses. At each of the three stages of the tower, it has gargoyles on the corner edges. A clock, and empty niche for a statue are featured on the southern face of the tower. The tower includes 19th century stained glass. The arcade is of octagonal piers topped with plain capitals. The church was classified as a Grade II* listed building in February 1955. The church features an early 16th-century 3/5 bay rood screen, of the Devon style, which originally spanned across the entire nave and aisle, but is now split. The lower section of the screen depicts the story of the Dragon of Norton Camp. The south west corner of the graveyard is believed to have been a burial site for gypsies. See also List of ecclesiastical parishes in the Diocese of Bath and Wells References External links Official website
Allan Tarn

Der Allan Tarn ist ein See im Lake District, Cumbria, England. Der See liegt südlich des Coniston Water, dessen Abfluss der River Crake sowohl seinen einzigen Zufluss, wie auch seinen einzigen Abfluss bildet. Der See wird in Arthur Ransomes Kinderbuchreihe Swallows and Amazons als Octupus Lagoon erwähnt. Quellen Allan Tarn auf Lakes, Meres, Tarns and Waters