NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Taunton Stop Line

The Taunton Stop Line was a World War II defensive line in southwest England. It was designed "to stop an enemy's advance from the west and in particular a rapid advance supported by armoured fighting vehicles (up to the size of a German medium tank) which may have broken through the forward defences." History The Taunton Stop Line was one of more than fifty similar defensive lines that were constructed around England in WWII, all designed to compartmentalise the country to contain any breakthrough until reinforcements could arrive. Stop Lines used a combination of geography and construction to make continuous defences. The innermost and longest was the GHQ Line. They were constructed as part of a package of field fortifications planned under the leadership of General Sir Edmund Ironside, the newly appointed Commander-in-Chief, Home Forces. The Taunton Stop Line ran north–south for nearly 50 miles (80 km) through Somerset, Dorset and Devon, from Seaton to Axminster to Chard along the River Axe, then along the Great Western Railway to Ilminster, the railway and Chard Canal to Taunton, the Bridgwater and Taunton Canal to Bridgwater, and the River Parrett to the coast near Highbridge. Highbridge was also the starting point for the east–west GHQ Line. Aside from the obstacles created by canals, rivers and railway embankments, by early 1942 the line was defended by 309 light machine gun pillboxes (typically for the Bren gun), 61 medium machine gun emplacements (typically for the Vickers machine gun), 21 static anti-tank gun emplacements (equipped with ex-World War I naval six-pound guns), along with numerous anti-tank obstacles in the form of concrete posts, cubes and pyramids, while charge chambers were cut into bridges ready for demolition. Other armaments used included Boys Anti-tank Rifle and mobile QF 2 pounder guns. To reinforce the line and deny access to the major east–west routes that passed through the line, in 1941 twelve "Defensive Islands" were added to the line under a plan devised by General Brooke, who succeeded Ironside. These included Bridgwater and Creech St Michael. Two divisions from GHQ Home Forces Reserve were originally assigned to man the line, although from the autumn of 1940 the Home Guard were increasingly used. Today, many concrete pillboxes and other fortifications remain intact, and can be seen along the length of the line. Gallery See also British anti-invasion preparations of World War II British hardened field defences of World War II GHQ Line Coquet Stop Line Outer London Defence Ring Bridgwater and Taunton Canal Ringwood West Line References External links UK Invasion Defence Remains "The Stop Line Way Multi-user Path Seaton to Colyford and Cloakham Lawn to Weycroft East Devon" – An Archaeological Desk-based Assessment (part 1) and (part 2) "Land off Morton Way, Axminster, Devon – A Limited Archaeological Excavation and Recording Programme" (PDF). Archaeology Data Service. Context One Archaeological Services 2010. 2010. Retrieved 14 May 2011.
Linea d'arresto Taunton

La linea d'arresto Taunton fu una linea difensiva costruita nel sud-ovest dell'Inghilterra. Era stata progettata per arrestare l'avanzata dei nemici da ovest ed in particolare una rapida avanzata di veicoli da combattimento armati. La Taunton era simile alle altre 50 linee già costruite nel Regno Unito, di cui la più importante di tutte era la GHQ a guardia della capitale. Dal 1942 la linea era difesa da 309 postazioni equipaggiate con mitragliatrici leggere (solitamente armate con la mitragliatrice bren), 61 con mitragliatrici medie Vickers, 21 postazioni con cannoni anticarro ed ostacoli anticarro. Molti dei bunker e delle costruzioni dell'epoca sono ancora oggi visibili. Galleria d'immagini Voci correlate Linea GHQ Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Linea d'arresto Taunton
Linha de Parada de Taunton

A Linha de Parada de Taunton (em inglês: Taunton Stop Line) foi uma linha defensiva da Segunda Guerra Mundial no sudoeste da Inglaterra. Ela foi projetada "para impedir o avanço inimigo vindo do oeste e, em particular, um avanço rápido apoiado por veículos blindados de combate (até o tamanho de um tanque médio alemão) que possam ter rompido as defesas avançadas". História A Linha de Parada de Taunton foi uma das mais de cinquenta linhas defensivas semelhantes que foram construídas em torno da Inglaterra na Segunda Guerra Mundial, todas projetadas para compartimentar o país para conter qualquer avanço até que reforços pudessem chegar. As linhas de parada usaram uma combinação de geografia e construção para fazer defesas contínuas. A mais interna e mais longa foi a Linha GHQ. Elas foram construídas como parte de um pacote de fortificações de campanha planejadas sob a liderança do General Sir Edmund Ironside, o recém-nomeado Comandante-em-Chefe das Forças Domésticas. A Linha de Parada de Taunton corria de norte a sul por quase 50 milhas (80 km) através de Somerset, Dorset e Devon, de Seaton a Axminster até Chard ao longo do rio Axe, depois ao longo da Great Western Railway até Ilminster, da ferrovia e do Canal de Chard até Taunton, do Canal Bridgwater e Taunton até Bridgwater, e do rio Parrett até a costa perto de Highbridge. Highbridge também foi o ponto de partida para a Linha GHQ leste-oeste. Além dos obstáculos criados por canais, rios e aterros ferroviários, no início de 1942 a linha era defendida por 309 casamatas de metralhadoras leves (normalmente para a metralhadora Bren), 61 posições de metralhadoras médias (normalmente para a metralhadora Vickers), 21 estáticas posições de armas antitanque (equipadas com canhões navais de seis libras da Primeira Guerra Mundial), juntamente com numerosos obstáculos antitanque na forma de postes de concreto, cubos e pirâmides, enquanto câmaras de carga foram cortadas em pontes prontas para demolição. Outros armamentos usados incluíam fuzil antitanque Boys e canhões móveis QF de 2 libras. Para reforçar a linha e negar o acesso às principais rotas leste-oeste que passavam pela linha, em 1941 doze "Ilhas Defensivas" foram adicionadas à linha sob um plano elaborado pelo General Brooke, que sucedeu ao General Sir Edmund Ironside. Estes incluíam Bridgwater e Creech St Michael. Duas divisões da Reserva das Forças Domésticas do GHQ foram originalmente designadas para tripular a linha, embora a partir do outono de 1940 a Guarda Doméstica tenha sido cada vez mais usada. Muitas casamatas ainda podem ser vistas ao longo da linha. Galeria Ver também Linha GHQ Referências Ligações externas A defesa contra a invasão do Reino Unido permanece (em inglês) "The Stop Line Way Multi-user Path Seaton para Colyford e Cloakham Lawn para Weycroft East Devon" – Uma avaliação documental arqueológica (parte 1) e (parte 2) (em inglês) «Land off Morton Way, Axminster, Devon – A Limited Archaeological Excavation and Recording Programme» (pdf). Archaeology Data Service (em inglês). Context One Archaeological Services 2010. 2010. Consultado em 5 de novembro de 2023 [ligação inativa] 51° 00′ N, 3° 00′ O
NatWest Group

NatWest Group plc, do roku 2020 známá jako Royal Bank of Scotland Group plc, je britská bankovní skupina s mezinárodní působností se sídlem ve skotském Edinburghu. Skrz své dceřiné značky NatWest, Royal Bank of Scotland a Ulster Bank poskytuje bankovní a další finanční služby všem druhům klientů na svém domácím trhu, ve Spojeném království, a do dubna 2023 také v Irsku. Skrz dceřinou značku Coutts & Co. poskytuje služby soukromého bankovnictví a správy majetku pro movité klienty, mezi ty nejprominentnější patří mj. britská královská rodina. Během finanční krize v říjnu 2008 vláda Spojeného království převzala řídící 60% podíl v tehdejší Royal Bank of Scotland Group v rámci záchranných opatření. Skrze společnost UK Government Investments je vláda Spojeného království nadále největším akcionářem skupiny, a to s podílem asi 39 % k listopadu 2023. Spolu s Lloyds Banking Group, Barclays a HSBC patří NatWest Group mezi tzv. britskou bankovní "velkou čtyřku". Reference
NatWest Group

NatWest Group plc er en britisk bankkoncern med hovedkvarter i Edinburgh. Koncernen driver bankforretning igennem datterselskaber som National Westminster Bank, Royal Bank of Scotland, Ulster Bank, NatWest Markets og Coutts. Virksomheden er børsnoteret på London Stock Exchange og New York Stock Exchange. Den britiske regering er den største aktionær i NatWest Group, igennem UK Government Investments ejer de 48 %. Virksomheden blev etableret i 1969 ved en fusion imellem National Commercial Bank of Scotland og Royal Bank of Scotland. Selskabet fik navnet National and Commercial Banking Group og i 1979 blev det ændret til The Royal Bank of Scotland Group. Referencer
NatWest Group

NatWest Group plc ist eine britische Holdinggesellschaft mit Sitz in Edinburgh, Schottland. Die Gruppe betreibt eine breite Palette von Bankmarken, die verschiedene Bankdienstleistungen (darunter auch Private Banking und Investment Banking), Versicherungen und Unternehmensfinanzierung anbieten. Im Vereinigten Königreich sind die wichtigsten Tochtergesellschaften die National Westminster Bank, die Royal Bank of Scotland und Coutts. Vor der Finanzkrise 2008 war die Gruppe kurzzeitig die größte Bank der Welt. Im Rahmen der Finanzkrise wurde die Bank verstaatlicht und musste mit Milliardensummen gerettet werden. Die britische Regierung behielt bis zum 28. März 2022 einen Mehrheitsanteil, der von UK Government Investments gehalten und verwaltet wird. Die Aktien der Holdinggesellschaft sind an der New York Stock Exchange und der London Stock Exchange gelistet. Geschichte Die Tochtergesellschaft der heutigen Holding hat im Laufe ihrer Geschichte mehrere Namensänderungen und Fusionen erlebt und ihre Spuren lassen sich über mehrere Jahrhunderte zurückverfolgen. In den späten 1960er Jahren wurden die wirtschaftlichen Bedingungen für den Bankensektor immer schwieriger. Als Reaktion darauf fusionierte die National Commercial Bank of Scotland mit der Royal Bank of Scotland. Die Fusion führte zur Gründung einer neuen Holdinggesellschaft, der National and Commercial Banking Group, im Jahr 1968, die 1969 formalisiert wurde. Die Holdinggesellschaft wurde am 4. Juli 1979 in The Royal Bank of Scotland Group umbenannt. Die National Westminster Bank entstand 1968 aus der Fusion der National Provincial Bank, der Westminster Bank und der District Bank. Im Jahr 2000 wurde die National Westminster Bank von der Royal Bank of Scotland (RBS) in einer der größten Bankenfusionen der Geschichte übernommen. Durch die Fusion entstand eine der größten Bankengruppen der Welt, die in über 50 Ländern tätig ist. Die Fusion war jedoch nicht ohne Herausforderungen, und die Gruppe geriet während der globalen Finanzkrise 2008 in erhebliche finanzielle Schwierigkeiten und musste von der britischen Regierung gerettet werden. Am 14. Februar 2020 wurde bekannt gegeben, dass die Royal Bank of Scotland Group in NatWest Group umbenannt wird und damit die Marke übernimmt, unter der der Großteil der Geschäfte abgewickelt werden. Neben einer Neuausrichtung des Geschäfts galt auch das in der Finanzkrise erworbene negative Image der RBS als ein Grund für die Umbenennung. Die einzelnen Bankfilialen der Tochtergesellschaft waren von der Umbenennung der Holdinggesellschaft allerdings nicht betroffen. Marken Zu den verschiedenen Marken der Holding gehörten: National Westminster Bank (NatWest) Royal Bank of Scotland (RBS) Ulster Bank Coutts Holt’s Military Banking Lombard RBS International Einzelnachweise
Cockfosters Depot

Cockfosters Depot is a London Underground depot in Cockfosters in the London Borough of Enfield, located between Oakwood and Cockfosters stations on the Piccadilly line. History The depot opened in 1932 as part of the extension of the Piccadilly line to Cockfosters. Along with Northfields Depot, which opened in the same year, it replaced the original Piccadilly line depot at Lillie Bridge. In preparation for an upgrade of the Piccadilly line and the arrival of the London Underground 2024 Stock, a substantial upgrade of the depot is underway, involving the demolition of much of the existing depot including the maintenance and cleaning shed and train wash. References
Садърк Бридж

Садърк Бридж (Southwark Bridge) е мост в Лондон на река Темза, разположен на юг от Лондон Бридж (London Bridge). Първият мост е построен през 1813 – 1819 г. През 1913 г. започва разрушаването на стария мост и строежа на нов. Откриването му е забавено заради Първата световна война до 1921 г., когато е открит официално. Източници
Pont de Southwark

El pont de Southwark és un pont per al trànsit que connecta Southwark i la City a través del riu Tàmesi, a Londres, Anglaterra. Fou dissenyat per Ernest George i Basil Mott i s'obria el 6 de juny de 1921. És, des de 1986, un monument protegit de Grau II. El pròxim pont riu amunt és el pont del Mil·lenni i riu avall és el pont de Cannon Street Railway. L'extrem de migdia és prop del Tate Modern, el museu The Clink i l'edifici de Financial Times. Al nord és prop de l'estació de Cannon Street. Referències
Southwark Bridge

Southwark Bridge je most přes řeku Temži mezi Millennium Bridge a Cannon Street Railway Bridge spojující Southwark a City. Autory jeho návrhu jsou Ernest George a Basil Mott. Byl otevřen roku 1921. Most vlastní a provozuje Bridge House Estates – dobročinný fond spravovaný City of London Corporation. Původní most v tomto místě byl otevřen roku 1819 a jeho autorem byl John Rennie. Práce na mostu byly zahájeny v roce 1813, přestože zákon o stavbě mostu byl schválen už v roce 1811. Základní kámen byl položen 23. dubna 1815 a slavnostně otevřen 24. března 1819. Most se skládal ze tří velkých litinových mostních polí podepřených žulovými pilíři. Most se vyznačoval nejdelším litinovým rozpětím středního pole 73 m, které kdy bylo vyrobeno. Společnost, která most spravovala, zkrachovala a její podíly získala společnost Bridge House Estates. V roce 1868 most odkoupila společnost City of London Corporation, která si jej do té doby pronajímala. Současný most postavila firma Sir William Arrol & Co, která zahájila výstavbu v roce 1912, ale kvůli válce byl most otevřen pro dopravu až 6. června 1921. Architekty byli Sir Ernest George a Alfred Bowman Yeates. Most získal v roce 1995 status památkově chráněné stavby stupně II. Mostu se občas přezdívá most parkoviště, protože řidiči autokarů ho používají pro zaparkování svých vozidel. Pod mostem na jižní straně se nacházejí staré schody, které byly používány převozníky, kteří v těchto místech přivazovali své lodi a čekali na zákazníky. Poblíž jižního konce mostu se nachází Tate Modern, Clink Prison Museum a sídlo Financial Times. U severního konce mostu se nachází stanice metra Cannon Street. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Southwark Bridge na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Southwark Bridge na Wikimedia Commons
Southwark Bridge

Southwark Bridge er en bro i London som forbinder Southwark med City of London over Themsen. Broen blev tegnet af Ernest George og Basil Mott og åbnet i 1921. En tidligere bro på samme sted, tegnet af John Rennie, åbnet i 1819. Den næste bro opover floden er London Millennium Bridge, mens den næste nedover floden er Cannon Street Railway Bridge. Den sydlige side af broen ligger i nærheden af museet Tate Modern, The Clink fængselsmuseum og Financial Times-bygningen. Den nordlige side ligger i nærheden af Cannon Street station. Eksterne henvisninger
Southwark Bridge

Die Southwark Bridge ist eine Straßenbrücke über den Fluss Themse in London. Sie verbindet die City of London auf der Nordseite mit dem Stadtteil Southwark im Stadtbezirk London Borough of Southwark auf der Südseite. Die Brücke ist 197,5 Meter lang und besteht aus fünf Stahlbögen. Die türmchenförmigen Pfeiler geben der Brücke ein eher altmodisches Aussehen. Am nördlichen Ufer befindet sich der Bahnhof Cannon Street, am südlichen Ufer die Bankside Power Station (Tate Modern), das Globe Theatre und das Gebäude der Financial Times. Über die Brücke führt die Hauptstraße A300. Die 1813 gegründete Southwark Bridge Company beauftragte den Bauingenieur John Rennie mit dem Bau einer neuen Brücke. Sie war Gegenstand heftiger Kontroversen: Die mächtige Corporation of London war grundsätzlich gegen eine mautpflichtige Brücke und die Flussschiffer befürchteten gefährliche Wasserstrudel. Dennoch konnte die Brücke aus Gusseisen im Jahr 1819 eröffnet werden. Sie hatte drei Bögen, wovon der mittlere eine beachtliche Spannweite von 73 m hatte – die größte Spannweite aller jemals aus Gusseisen gebauten Bögen. Allerdings wurde sie nur wenig genutzt. Gründe waren neben der Maut die unzureichenden Zufahrten und die holprige Fahrbahn. Nach der Übernahme der Brücke durch Bridge House Estates, einer Wohlfahrtsorganisation der Corporation of London, wurde die Maut im Jahr 1864 aufgehoben. Dies führte zu einer derart starken Zunahme des Verkehrs, dass ein Neubau nötig wurde. 1913 begannen die Abrissarbeiten; die Eröffnung der neuen Brücke verzögerte sich jedoch wegen des Ersten Weltkriegs bis 1921. Weblinks Southwark Bridge. In: Structurae Einzelnachweise
Southwark Bridge

Southwark Bridge est un pont de la ville de Londres traversant la Tamise. Il relie le quartier de Southwark sur la rive sud à la City sur la rive nord (c'est d'ailleurs l'un des quatre ponts gérés par les services du lord-maire). Il se situe à proximité du Globe Theatre, de la Tate Modern et du siège du Financial Times. Le pont est situé entre le Millenium Bridge et le Cannon Street Railway Bridge. Il a été construit de 1814 à 1819 puis remplacé par un nouveau pont en acier à cinq travées et dont la construction s'est étendu de 1912 à 1921. Il est monument classé de Grade II. Bibliographie (en) Ben Weinreb, Christopher Hibbert, Julia Keay et John Keay, The London Encyclopaedia, Londres, Pan Macmillan, 2008, 3e éd. (1re éd. 1983), 1101 p. (ISBN 978-1-4050-4924-5) Références Portail de Londres Portail des ponts Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Southwark Bridge

Il Southwark Bridge è un ponte ad arco che collega Southwark e la City attraversando il Tamigi nella zona di Central London. Venne progettato da Ernest George e Basil Mott, costruito da Sir William Arrol & Co. ed inaugurato nel 1921. Storia Il ponte precedente esistente sul sito, era stato aperto nel 1819 ed era costituito da tre campate in ferro sostenute da piloni in granito. Esso era noto come "Iron Bridge" in contrapposizione al London Bridge noto come "Stone Bridge". Il ponte era considerato un record in quanto era stato il primo ponte in ferro ad avere una campata sospesa di 80 metri. Esso è frequentemente menzionato da Charles Dickens nei suoi romanzi Little Dorrit e Our Mutual Friend. Dintorni Il terminale sud del ponte è vicino alla Tate Modern, il Globe Theatre e la sede del Financial Times, mentre il terminale nord è vicino alla Cannon Street Station. Sotto il ponte, sulla riva sud, vi sono alcuni vecchi scalini presso i quali i barcaioli del Tamigi ancoravano le loro imbarcazioni in attesa di passeggeri da traghettare. Ponte vicino Il ponte successivo verso monte è il Millennium Bridge e quello precedente verso valle il Cannon Street Railway Bridge. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Southwark Bridge Collegamenti esterni (EN) Southwark Bridge, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (EN) Southwark Bridge, su Structurae.
Southwark Bridge

Southwark Bridge is een boogbrug over de Theems in Londen. De brug verbindt de City met de ten zuiden van de Theems gelegen wijk Southwark. De volgende brug bovenstrooms is de London Millennium Bridge, de volgende brug benedenstrooms is de Cannon Street Railway Bridge. Ten zuiden van de brug bevindt zich een voetgangerstunnel.
Southwark Bridge

Southwark Bridge to most na rzece Tamizie w Londynie znajdujący się pomiędzy mostami Millennium Bridge a Cannon Street Railway Bridge, łączy on dzielnice Southwark oraz City of London. Most został zaprojektowany przez Ernesta George’a i Basila Motta a zbudowany przez szkockie przedsiębiorstwo Sir William Arrol & Co. Oficjalne otwarcie mostu miało miejsce w 1921 r. Pierwotnie w tym samym miejscu w 1819 r. został otwarty pierwowzór mostu a jego autorem był John Rennie starszy. Pod mostem po stronie południowej znajdują się stare schody, które były używane przez rybaków, którzy w pobliżu mostu cumowali swe łodzie rybackie.
Ponte de Southwark

A Ponte de Southwark (em inglês: Southwark Bridge) é uma ponte em forma de arco que conecta o distrito de Southwark com a Cidade de Londres atravessando o rio Tâmisa. A ponte foi desenhada e projetada por Ernest George e Basil Mott e aberta ao trânsito em 1921. Atualmente, a ponte é mantida pela City of London Corporation. Ligações externas «Southwark Bridge(1819)» «Southwark Bridge(1921)»
Саутваркский мост

Саутваркский мост (англ. Southwark Bridge) — арочный мост в Лондоне, предназначенный для движения транспорта, соединяющего район Саутварк и Лондонский Сити через Темзу. Кроме того, когда другие мосты закрываются на временный ремонт, на нем меньше всего движения среди мостов через в Лондоне. История Предыдущий мост, спроектированный Джоном Ренни Старшим, открылся на этом месте в 1819 году. На карте Лондона Кэри 1818 года он был обозначен как мост на Куинн-стрит. На всех последующих картах он обозначен как Southwark Bridge. Мост состоял из трех больших чугунных пролетов, поддерживаемых гранитными опорами. Мост отличался самым длинным из когда-либо построенных чугунных пролетов — 240 футов (73 м). Неудивительно, что он стал известен в просторечии как «Железный мост», как упоминается, в частности, в «Маленькой Доррит» Чарльза Диккенса. Железные пролёты были отлиты в Масборо, Ротерем. Это была коммерческая платная операция, которая пыталась конкурировать с бесплатными телефонными линиями Blackfriars и London .мосты поблизости, но компания обанкротилась, и её доли были приобретены Bridge House Estates, которая затем сделала её бесплатной в 1864 году. Новый мост на этом месте был спроектирован Эрнестом Джорджем и Бэзилом Моттом. Он был построен сэром Уильямом Арролом и компанией и открыт 6 июня 1921 года. На полпути вдоль моста с западной стороны находится мемориальная доска с надписью: Мост обеспечивает доступ к улице Верхней Темзы на северном берегу, и из-за стального кольца нет дальнейшего доступа к городу и северу. Мост принадлежит и обслуживается Bridge House Estates, благотворительным фондом, контролируемым корпорацией лондонского Сити. В 1995 году нынешнему мосту был присвоен памятника архитектуры II степени. Популярная культура Мост Саутуарк появляется во многих фильмах, в том числе «Гарри Поттер и Орден Феникса» (2007). В диснеевском фильме 1964 года «Мэри Поппинс» семья Бэнксов ошибочно думает, что Джордж Бэнкс покончил жизнь самоубийством, спрыгнув с моста после того, как его уволили с работы в банке. Примечания
Мост Садарк

Мост Садарк (енгл. Southwark) (Br [ˈsʌðɨk]) је лучни мост у Лондону, у Енглеској, на реци Темзи и повезује Садарк и Град Лондон Историја Претходни мост на овом месту, којег је дизајнирао Џон Рени, отворен је 1819. године, и био је првобитно познат као Квин стрит бриџ, како се могло видети на Мапи Лондона аутора Џона Сноуа из 1818. године. Мост се састојао од три велика левна распона које су подржавали гранитни финишери. Мост је био познат по томе што је имао најдужи левни распон од 73 метра, икад направљен. У почетку, путарине су наплаћиване за прелазак моста, али је наплаћивање обустављено 1864. године. Околина На северозападној страни је Суд Винтнерс, пословни блок из 1990-их година који има класичну фасаду стубова; био је развијен на месту који је био у власништву Воршипул компаније Винтнерса. Референце Спољње везе Southwark Bridge (1819) на веб-сајту Structurae Southwark Bridge (1921) на веб-сајту Structurae