NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Plymouth

Plymouth (wym. /ˈplɪməθ/, korn. Aberplymm) – miasto w południowo-zachodniej Anglii, w hrabstwie Devon, w dystrykcie (unitary authority) Plymouth, położone przy granicy z Kornwalią, nad ujściem rzek Plym i Tamar do kanału La Manche. Jeden z największych portów Wielkiej Brytanii, baza marynarki wojennej (Royal Navy). W 1967 przyłączono do miasta przedmieścia Plympton i Plymstock. W 2021 roku miasto liczyło 266 955 mieszkańców. Miasto zbudowane zostało nad jednym z największych naturalnych portów na świecie. Plymouth jest jednym z największych miast na południowym wybrzeżu Wielkiej Brytanii. W mieście znajduje się wiele zabytkowych kamienic i pozostałości z czasów jego świetności. Gospodarka W mieście rozwinął się przemysł stoczniowy, maszynowy, metalowy, elektrotechniczny, precyzyjny, chemiczny, obuwniczy, odzieżowy oraz spożywczy. Urodzeni w Plymouth William Bligh – oficer marynarki brytyjskiej, gubernator Nowej Południowej Walii Tom Daley – sportowiec specjalizujący się w skokach do wody, zdobywca brązowego medalu na Igrzyskach Olimpijskich w Londynie Miasta partnerskie Brest Gdynia Noworosyjsk San Sebastián Plymouth Zobacz też Mount Edgcumbe Przypisy
Plymouth

Plymouth ou Plimude é a maior cidade do condado de Devon, no sudoeste da Inglaterra. É uma cidade portuária, e a base principal da Marinha Real Britânica.[carece de fontes?] Situada na costa sul da Devon, cerca de 37 milhas (60 km) sul-oeste de Exeter e 190 milhas (310 km) West- sudoeste de Londres. Cercando a cidade estão as fozes do rio Plym e do rio Tamar , que são naturalmente incorporados ao Plymouth Sound para formar uma fronteira com a Cornualha . A história inicial de Plymouth se estende até a Idade do Bronze, quando um primeiro assentamento surgiu em Mount Batten. Este assentamento continuou como um posto comercial para o Império Romano, até que foi superado pelo vilarejo mais próspero de Sutton fundado no século IX, agora chamado Plymouth. Em 1620, os Pais Peregrinos partiram de Plymouth para o Novo Mundo e estabeleceram a Colônia Plymouth, o segundo assentamento inglês no que hoje são os Estados Unidos da América. Durante a Guerra Civil Inglesa, a cidade foi mantida pelos parlamentares e sitiada entre 1642 e 1646. Na Revolução Industrial, Plymouth cresceu como um porto de embarque comercial, lidando com importações e passageiros das Américas, e exportando minerais locais (estanho, cobre, cal, argila chinesa e arsênico). A cidade vizinha de Devonport tornou-se estrategicamente importante para a Marinha Real por seus estaleiros e estaleiros. Em 1914, três cidades vizinhas independentes, viz. o distrito municipal de Plymouth, o distrito municipal de Devonport e o distrito urbano de East Stonehouse foram fundidos, tornando-se o County Borough of Plymouth. Em 1928, alcançou o status de cidade. Durante a Segunda Guerra Mundial, devido à importância naval da cidade, os militares alemães visaram e destruíram parcialmente a cidade com um bombardeio, um ato conhecido como Plymouth Blitz. Após a guerra, o centro da cidade foi totalmente reconstruído. A expansão subsequente levou à incorporação de Plympton, Plymstock e outros subúrbios remotos, em 1967. A cidade abriga 262 100 (meados de 2019 est.) Pessoas, tornando-a a 30ª área construída mais populosa do Reino Unido e a segunda maior cidade no sudoeste, depois de Bristol. É governado localmente pelo Conselho Municipal de Plymouth e é representado nacionalmente por três parlamentares. A economia de Plymouth continua fortemente influenciada pela construção naval e marítima, mas tendeu para uma economia de serviços desde os anos 1990. Tem ligações de ferroviárias para a Bretanha (Roscoff e St Malo) e para a Espanha (Santander). Possui a maior base naval operacional da Europa Ocidental, HMNB Devonport, e é a sede da Universidade de Plymouth .==Referências==
Plymouth

Plymouth este un oraș și o Autoritate Unitară în regiunea South West England. Orașul este situat într-unul dintre cele mai mari porturi naturale din lume. A fost puternic bombardat în timpul celui de al doilea război mondial, iar actualmente aici se află cea mai mare bază navală din vestul Europei. Personalități marcante William Bligh (1754–1817), navigator britanic; Cora Pearl (1835–1886), a fost o demimondenă franceză care a cunoscut o mare celebritate în timpul perioadei celui de-Al Doilea Imperiu Francez; Robert Falcon Scott (1868–1912), ofițer, explorator al Antarcticii; Victor Canning (1911–1986), scriitor de thriller; Russell Kirk (1918 - 1994), filozof, istoric; Richard Greene (1918 – 1985), actor; Robin Milner (1934–2010), informatician; Rosie Huntington-Whiteley (n. 1987), fotomodel și actriță; Tom Daley (n. 1994), săritor în apă.
Плимут (Англия)

Пли́мут (англ. Plymouth [ˈplɪməθ]) — город в Англии, выделенный в унитарную единицу со статусом «сити», на юго-западе церемониального графства Девон. В нем расположены военные судоверфи и крупнейшая в Западной Европе военно-морская база. История Первые поселения на территории города относятся к Бронзовому веку. Датой основания самого города считается XII век. Название города означает «Устье Плима» по его расположению. Преобразован в унитарную единицу 1 апреля 1998 года из района Плимут неметропольного графства Девон. География Занимает территорию 79 км² на полуострове Корнуолл, омывается на юге и западе проливом Ла-Манш, на севере и востоке граничит с неметропольным графством Девон. Климат Население Население 240 720 жителей, при средней плотности населения 3017 чел./км² по данным переписи 2001 г. Население 256 384 жителей, при средней плотности населения 3211 чел./км² по данным переписи 2011 г. Экономика В городе сосредоточены судостроительные верфи, предприятия по переработке рыбы. Военно-морская база Королевского флота. Политика Плимут управляется городским советом, состоящим из 57 депутатов, избранных в 20 округах. В результате последних выборов 32 места в совете занимают консерваторы. Спорт В Плимуте базируется профессиональный футбольный клуб «Плимут Аргайл», принимающий соперников на стадионе «Хоум Парк» вместимостью ~19 000 зрителей. Архитектура На территории города расположен Плимутский кафедральный собор 1858 года постройки, центр католической епархии Плимута. Примечания Ссылки plymouth.gov.uk (англ.) — официальный сайт муниципалитета Плимута Новости города Плимут (англ.) Плимут — статья из Большой советской энциклопедии. Перепись населения Англии и Уэльса 2011 года. (англ.)
Plymouth

Plymouth är en stad i grevskapet Devon i sydvästra England med 258 700 invånare. Staden utgör enhetskommunen City of Plymouth och ingår inte i det administrativa grevskapet Devon. Staden ligger vid de båda floderna Plym och Tamars mynningar som markerar den historiska gränsen mellan keltisktalande Cornwall och saxisktalande Wessex och har idag en av världens största flottbaser. Bukten där Plymouth är belägen kallas Plymouth Sound och är ett 4 kilometer långt sund. 1914 inkorporerades städerna Devonport och Stonehouse med Plymouths stad, som är belägna på egna halvöar, av vilka halvön Plymouth är den östligaste vid Plyms mynningsvik Cattewater och den plats där Plymouth ursprungligen växte fram. Devonport ligger vid Hamoaze, Tamars flodmynning mittemot Saltash på den corniska sidan. Mot söder är Plymouth sound avstängt av en 1 554 meter lång vågbrytare. Vid Hamoaze ligger en brittisk örlogshamn, som tidigare var Storbritanniens näst största. Plymouth har även varit en betydande handelsstad och fiskehamn. Bland stadens byggnader märks Saint Andrews, stadens äldsta kyrka från 1400-talet. Plymouth omtalas i Domesday Book under namnet Suton och fick sitt nuvarande namn 1439 i samband med att Plymouth erhöll stadsrättigheter. Befästningar hade börjat anläggas på 1300-talet och under Elisabet I av England blev Plymouth Englands främsta hamnstad. Örlogshamnen i Devonport började anläggas 1690. En stor del av staden förstördes av tyska bombräder under andra världskriget. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Plymouth. Plymouths stadsfullmäktige, webbplats Encyclopaedia of Plymouth History Plymouth på Open Directory Project
Плімут (Англія)

Плі́мут (англ. Plymouth) — місто і унітарна автономна одиниця на Девонському узбережжі Англії, приблизно за 310 км від Лондона. Місто розташоване між гирлами річок Плім і Тамар на березі Плімутської затоки. Географія Займає територію 79 км² на півострові Корнуолл, омивається на півдні і заході протокою Ла-Манш, на півночі і сході межує з неметропольним графством Девон. Клімат Місто знаходиться у зоні, котра характеризується морським кліматом. Найтепліший місяць — серпень із середньою температурою 16.7 °C (62.1 °F). Найхолодніший місяць — лютий, із середньою температурою 6.2 °С (43.2 °F). Спорт Плімут є рідною домівкою для футбольного клубу «Плімут Аргайл», який у сезоні 2025/26 виступає в Першій лізі — третьому за силою дивізіоні англійського футболу. Домашня арена команди — стадіон Home Park, розташований поруч із міським Центральним парком. Історія клубу тісно пов'язана з групою англійських пуритан (нонконформістів), які залишили Плімут у 1620 році та вирушили до Нового Світу, через що команда отримала своє прізвисько — «пілігрими». У місті також грають три напівпрофесійні клуби з нелігового (аматорського) футболу: «Плімут Парквей» — приймає суперників на стадіоні Bolitho Park «Елбертон Вілла» — домашні матчі проводить на «Гей Роуд» (англ. Haye Road) «Плімсток Юнайтед» — виступає на «Дін Кросс». З 2021 року «Плімут Парквей» виступає у Прем’єр-дивізіон «Південь» Південної футбольної ліги. Водночас «Елбертон Вілла» продовжує змагатися в Прем’єр-дивізіон «Захід» (англ. Premier Division West) Південно-Західної півострівної ліги (англ. South West Peninsula League), тоді як «Плімсток Юнайтед» наразі виступає рівнем нижче — у Футбольній лізі Девону (англ. Devon Football League). Відомі особистості В поселенні народився: Бен Сондерс (1977) — британський полярний дослідник. Боб Чілкотт (1955) — британський хоровий композитор, диригент та співак. Див. також Плімут (аеропорт) Масове вбивство в Плімуті Плімутська битва (1652) Примітки Посилання Сайт міської ради (англ.) Енциклопедія історії міста [Архівовано 25 січня 2021 у Wayback Machine.] (англ.)
RAF Fauld-ulykken

RAF Fauld-ulykken var en militær eksplosionsulykke i 1944 nær Fauld i England, hvor mellem 3.500 og 4.000 tons ammunition eksploderede. Eksplosionen var en af de største kunstige ikke-atomare eksplosioner nogensinde. Eksplosionen ødelagde bl.a. en gård og et nærliggende vandreservoir, som medførte oversvømmelser. Katastrofen skete mandag den 27. november 1944 kl. 11:11 på RAFs underjordiske ammunitionslager nær Fauld. Eksplosionen efterlod et ca. 30 m dybt krater med en diameter på ca. 300 m. Der fandtes ingen officielle lister over antallet af arbejdere på området, så derfor er dødstallet ved ulykken usikkert. Det skønnes dog, at omkring 75 personer døde, heriblandt 26 arbejdere (inkl. nogle italienske krigsfanger), 42 personer på en nærliggende gipsfabrik og omkring et dusin arbejdere på en nærliggende gård. Grunden til eksplosionen blev ikke klarlagt dengang. I 1974 blev det officielt meddelt, at grunden til eksplosionen var, at en arbejder havde fjernet en detonator fra en armeret bombe med en jernmejsel i stedet for én af træ. Et øjenvidne afgav forklaring om, at han havde set en arbejder bruge denne metalmejsel i stedet for én af træ, i modstrid med de gældende regler. Referencer
Old Spitalfields Market

Old Spitalfields Market est un marché couvert à Spitalfields, juste en dehors de la Cité de Londres. Il se trouve dans le district londonien de Tower Hamlets. Marché historique Un marché existe dans ce quartier depuis 1638 lorsque Charles Ier d'Angleterre a octroyé une licence pour la vente de la chair, de la volaille et des racines sur Spittle Fields, qui était alors une zone rurale à la périphérie est de Londres. Le droit d'organiser un marché est devenu caduc à ce qu'il paraît pendant le temps de la Commonwealth d'Angleterre. Le marché a été refondé en 1682 par Charles II d'Angleterre afin de nourrir la population croissante d'une nouvelle banlieue de Londres. Les bâtiments actuels ont été construits en 1887 pour desservir un marché de gros, appartenant à la Corporation de la Cité de Londres. Spitalfields Market a été étendu vers l'ouest jusqu'à Steward Street en 1926. Le marché de gros de fruits et légumes a déménagé à New Spitalfields Market à Leyton en 1991. Marché moderne Les bâtiments de l'époque victorienne ainsi que le marché couvert et le toit ont été restaurés et Old Spitalfields Market est aujourd'hui l'un des meilleurs marchés de Londres. La place du marché d'Old Spitalfields Market est un marché populaire de la mode, de nourriture, du vintage et d'articles généraux, ouvert sept jours par semaine, mais il est particulièrement animé le dimanche. Vers la fin du XXe siècle, il y a eu un différend entre le propriétaire du marché, la Corporation de la Cité de Londres, et les habitants de Spitalfields sur le réaménagement de l'extension de 1926 à l'extrémité ouest. La corporation a gagné, et désormais un immeuble à bureaux conçu par Norman Foster entoure l'extrémité ouest du site. Après la reconstruction des deux tiers du marché, celui-ci englobe des restaurants, des boutiques et un grand marché couvert artisanal primé, appelé le Traders Market. The Gun, un pub situé au sud des bâtiments du marché, rappelle l'ère Tudor, époque à laquelle l'Honourable Artillery Company utilisait le polygone d'artillerie dans ce quartier pour la pratique du tir à l'arbalète, et plus tard au fusil et aux pièces d'artillerie. À l'extrémité est et de l'autre côté de Commercial Street se trouve Christ Church Spitalfields, une grande église conçue par Nicholas Hawksmoor. Notes et références Liens externes (en) Old Spitalfields Market - Site officiel (en) The East London History Society: Spitalfields history (Part 2) Portail de Londres Portail des monuments classés au Royaume-Uni
Windmill Hill

El Pujol de Windmill o Windmill Hill, en anglès, és un recinte de dic interromput, en anglès causewayed enclousure, neolític al comtat anglès de Wiltshire, situat al voltant de 2 quilometres (1.2 mi) al nord-oest d'Avebury. És l'exemple més gran del seu tipus a les Illes Britàniques que tanca una àrea de 85.000 metres quadrats. El pujol de Windmill forma part del conjunt megalític de Stonehenge, Avebury i llocs relacionats que va ser proclamat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 1986. El lloc va ser ocupat per primera vegada al voltant de 3800 aC, encara que l'única prova és una sèrie de pous aparentment excavats per una societat agrària que utilitzava ceràmica del tipus Hembury. En una fase posterior, circa 3300 aC., tres rases concèntriques segmentades es van col·locar al voltant del cim del pujol, les parts més allunyades amb un diàmetre de 365 metres. Els terraplens interrompent les rases varien en amplària des d'uns pocs centímetres fins a 7 m. El material de les rases s'amuntegaven per crear bancs interns, les rases més profundes i els bancs més grans estan en el circuit exterior. El lloc va ser excavat l'any 1926 per Harold St George Gray, el treball del qual va catalogar el lloc com del tipus anomenat causewayed camp, com se'ls anomenava llavors. La ceràmica en el fons de les rases, o dics, era de l'estil propi de la cultura de Windmill Hill. Capes d'ocupació superiors contenen ceràmica Peterborough primerenca, i després varietats tardana de Mortlake i Fengate. Grans quantitats d'os, tant humans com a animals van ser recuperats del farciment de la rasa. El campament es va mantenir en ús en tota la resta del Neolític amb ceràmica Grooved i gots campaniformes han estat trobat en els dipòsits més tardans. Un túmul campaniforme de l'edat del bronze posteriorment es va construir entre els anells interior i intermedi. Michael Dames (vegeu Referències), va formular una teoria composta de rituals estacionals, en un intent d'explicar Windmill Hill i els seus llocs associats (West Kennet Long Barrow, el henge de Avebury, El Santuari i Silbury Hill). Notes i referències Bibliografia Vatcher, Faith de M; Vatcher, Lance. The Avebury Monuments (en anglès). Department of the Environment HMSO, 1976. Dames, Michael. The Avebury Cycle (en anglès). Thames & Hudson Ltd, 1977. Enllaços externs Windmill Hill a English Heritage (anglès) Més info a English Heritage
Windmill Hill, Avebury

Windmill Hill is a Neolithic causewayed enclosure in the English county of Wiltshire, part of the Avebury World Heritage Site, about 1 mile (2 km) northwest of Avebury. Enclosing an area of 21 acres (8.5 ha), it is the largest known causewayed enclosure in Britain. The site was first occupied around 3800 BC, although the only evidence is a series of pits apparently dug by an agrarian society using Hembury pottery. During a later phase, c. 3700 BC, three concentric segmented ditches were placed around the hilltop site, the outermost with a diameter of 365 metres. The causeways interrupting the ditches vary in width from a few centimetres to 7 m. Material from the ditches was piled up to create internal banks; the deepest ditches and largest banks are on the outer circuit. In the same period there was also a rectangular mortuary enclosure. The site was designated as a scheduled monument in 1925. It came into the ownership of the National Trust in 1942 and is under the guardianship of English Heritage. Archaeological investigations The site was bought by Alexander Keiller in 1924 and excavated over several seasons from 1925 to 1929 by Keiller and Harold St George Gray, whose work established it as the type site for causewayed camps, as they were then called. There were further excavations in 1957–1958. Pottery from the bottom of the ditches was the type style for the Windmill Hill culture. Later occupation layers contained early Peterborough ware, then the later Mortlake and Fengate varieties. Large quantities of bone, both human and animal, were also recovered from the ditch fill. The camp remained in use throughout the rest of the Neolithic with Grooved ware and Beaker potsherds having been found in later deposits. A Bronze Age bell barrow was later built between the inner and middle rings. Michael Dames has proposed a composite theory of seasonal rituals in an attempt to explain Windmill Hill and its associated sites: West Kennet Long Barrow, the Avebury henge, The Sanctuary, and Silbury Hill. References Further reading Murray, Lynda M., 1999, A Zest for Life: the story of Alexander Keiller Vatcher, Faith de M & Vatcher, Lance, 1976, The Avebury Monuments – Department of the Environment, HMSO Dames, Michael, 1977, The Avebury Cycle Thames & Hudson Ltd, London
Colina de Windmill

La Colina de Windmill (windmill es en español "molino de viento"), o Windmill Hill, en inglés, es un recinto de fosos, en inglés causewayed enclousure,​ del periodo neolítico ubicado en el condado inglés de Wiltshire, situado alrededor de 2 kilómetros (1,2 mi) al noroeste de Avebury. Es el ejemplo más grande de su tipo en el islas británicas,[cita requerida] y encierra un área de 85.000 metros cuadrados. La colina de Windmill forma parte del conjunto megalítico de Stonehenge, Avebury y sitios relacionados que fue proclamado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en 1986.​ El sitio fue ocupado por primera vez alrededor de 3800 a. C., aunque la única prueba es una serie de pozos aparentemente excavados por una sociedad agraria que utilizaba cerámica del tipo Hembury. En una fase posterior, c. 3300 a. C., tres zanjas concéntricas segmentadas se colocaron alrededor de la cumbre de la colina, las partes más alejadas con un diámetro de 365 metros. Los terraplenes interrumpiendo las zanjas varían en anchura desde unos pocos centímetros hasta 7 m. El material de las zanjas se amontonaban para crear bancos internos. Las zanjas más profundas y los bancos más grandes están en el circuito exterior. El sitio fue excavado en 1926 por Harold St George Gray, cuyo trabajo catalogó el sitio como del tipo llamado causewayed camp,​ como se les llamaba entonces. La cerámica en el fondo de las zanjas, o diques, era del estilo propio de la cultura Windmill Hill. Capas de ocupación superiores contienen cerámica Peterborough temprana, y después variedades tardía de Mortlake y Fengate. Grandes cantidades de huesos, tanto humanos como animales, fueron recuperados del relleno de la zanja. El campamento se mantuvo en uso en todo el resto del Neolítico y cerámica Grooved y vasos campaniformes han sido encontrados en los depósitos más tardíos. Un túmulo campaniforme de la Edad del Bronce posteriormente se construyó entre los anillos interior e intermedio. Michael Dames (véase Referencias) formuló una teoría compuesta de rituales estacionales, en un intento de explicar la colina de Windmill y sus sitios asociados (el túmulo alargado de West Kennet, el anillo de Avebury, El Santuario y la colina de Silbury). Notas y referencias Bibliografía Vatcher, Faith de M; Vatcher, Lance (1976). The Avebury Monuments (en inglés). Department of the Environment HMSO. Dames, Michael (1977). The Avebury Cycle (en inglés). Londres: Thames & Hudson Ltd. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Colina de Windmill. Windmill Hill (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). (en inglés) en English Heritage. Consultado 10 de julio de 2010.
Windmill Hill

Windmill Hill est une enceinte du Néolithique située dans le comté de Wiltshire, en Angleterre. Elle fait partie de l'ensemble de sites du Patrimoine mondial Avebury, à environ 2 km au nord-ouest d'Avebury. D'une superficie de 8,5 ha, c'est l'une des plus grandes enceintes néolithiques reconnues en Grande-Bretagne. Historique Le site a été acheté par Alexandre Keiller en 1924 et fouillé pendant plusieurs saisons, de 1926 à 1929, par Keiller et Harold St George Gray. Leurs travaux l'ont établi comme le site type pour les causewayed camps (terme anglais). Aujourd'hui, ce type de site est connu en français sous le nom d'« enceintes à fossé interrompu ». Description Le site semble avoir été occupé pour la première fois vers 3800 av. J.-C., ce que suggère une série de fosses apparemment creusées par une société agraire utilisant de la poterie de type Hembury. Au cours d'une phase ultérieure, vers 3300 av. J.-C., trois fossés segmentés concentriques ont été creusés autour du sommet de la colline, le fossé le plus externe ayant un diamètre de 365 mètres. Les chaussées, c'est-à-dire les structures en terre qui interrompent les fossés, ont une largeur variant de quelques centimètres à 7 m. Le remblai issu des fossés a permis la création de talus internes. Les fossés les plus profonds et les talus les plus grands se trouvent sur le circuit extérieur. Un tumulus de l'âge du bronze, de type Bell Barrow, fut ensuite construit entre les deux anneaux intérieur et central. Céramique La poterie trouvée dans les couches les plus profondes des fossés était typique de la culture de Windmill Hill. Les couches d'occupation plus récentes contenaient de la vaisselle de type Peterborough précoce, puis des variétés Mortlake et Fengate plus tardives. De grandes quantités d'os, humains et animaux, ont également été récupérés dans le remblai du fossé. Le camp est resté en usage durant le reste du Néolithique, avec des objets rainurés et des tessons campaniformes découverts dans des dépôts ultérieurs. Théorie Michael Dames a proposé une théorie composite de rituels saisonniers pour tenter d'expliquer Windmill Hill et ses sites associés : West Kennet Long Barrow, l'enceinte de Avebury, le Sanctuaire, et Silbury Hill. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Windmill Hill, Avebury » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Murray Lynda M., 1999, A Zest for Life: the story of Alexander Keiller Vatcher Faith de M & Vatcher Lance, 1976, The Avebury Monuments, Department of the Environment HMSO Dames Michael, 1977, The Avebury Cycle Thames & Hudson Ltd, London Liens externes Informations pour les enseignants: English Heritage Portail de la Préhistoire Portail du patrimoine mondial Portail de l’Angleterre