NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Királynék völgye 52

A Királynék völgye 52 (QV52) egy ókori egyiptomi sír a Királynék völgyében. Tulajdonosa a XX. dinasztia idején élt Titi királyné, III. Ramszesz felesége, IV. Ramszesz anyja. Egyike annak a néhány sírnak, ami látogatható a völgyben. 1816-ban ez volt az első sír, amit felfedeztek a völgyben, de a felfedező Giovanni Battista Belzoni, mivel kifosztva találta, úgy vélte, nem érdemes itt kutatni. A sírt leírta Champollion (aki a 3-as számot adta neki), Lepsius (9-es), Wilkinson (12-es) és Hay (2-es). A sír leírása A sír egyenes tengelyű, több helyiségből áll, alaprajza nagyjából szimmetrikus. A bejárati folyosón át egy újabb folyosóra jutunk, ez pedig a négyzet alaprajzú sírkamrába vezet, amelyből három oldalon egy-egy oldalkamra nyílik. A helyiségeket vakolatba vésett, festett mélydomborművek díszítik, a színek kevésbé élénken maradtak fenn, mint a szintén látogatható QV44, QV55 és QV66 sírokban. Minden helyiség mennyezete bézs színű, fehér csillagokkal, eltérően az általában jellemző, kék alapra festett csillagokkal díszített mennyezettől. A királynét hosszú, áttetsző fehér ruhában ábrázolják a sírban. A bejárati folyosón kevés maradt meg a díszítésből, az ezt követő folyosón Maat szerepel szárnyas istennő alakban, majd az elhunyt királyné képe istenekkel. Mindkét oldalon először az éjszakával és az alvilággal kapcsolatos istenség szerepel (Ptah illetve Thot, majd egy szoláris istenség (Ré-Harahti illetve Atum), utána pedig védelmező istenségek: két-két Hórusz-fiú, valamint a négy védőistennőből kettő, Ízisz és Nebethet. Titi a szoláris istenségek előtt szisztrumot tart kezében, ami Hathorral hozza összefüggésbe. A sírkamrába vezető ajtó két oldalán a másik két védőistennő, Szelket és Neith látható. A sírkamrában védelmező istenek láthatóak, például az újjászületéssel kapcsolatban álló Herimaat és „a rettegés ura”, Nebneru, valamint a Hórusz-fiak. A három oldalkamra ajtaját kétoldalt védelmező kapuőrök díszítik, hasonlóak a Halottak Könyvéből ismertekhez. A Hórusz-fiaknak áldozatot bemutató királyné fölött a Napisten nappali és éjszakai bárkája látható. Az oldalkamrák a túlvilág jeleneteit ábrázolják. A jobboldali mellékkamrában kanópuszládák, alvilági istenek, Pe és Nehen lelkei láthatóak, a királyné pedig a szikomorfából ember alakban kiemelkedő, valamint a nyugati hegyek közül tehén alakban előlépő Hathor istennőt imádja. A baloldali mellékkamrában a királyné Hórusz négy fiának áldoz, és Ozirisz előtt is ábrázolják. Mindkét kamrában Titi egy férfi Inmutef-pap képében mutat be italáldozatot az isteneknek. A középső mellékkamrában a királyné számos ülő istenség alakja előtt áll, a hátsó falon, a központi jelenetben trónon ülő Ozirisz látható, körülötte Thot, Nebethet, Neith és Szelket. A baloldali mellékkamrában nagy gödröt, a sírkamrában kisebb mélyedést vájtak a talajba, ez valószínűleg a harmadik átmeneti korban történt, amikor a sírt újrahasznosították. Mindkettőből temetkezési kellékek töredékes darabjai kerültek elő nagy számban. Jegyzetek
Nízká Asuánská přehrada

Nízká Asuánská přehrada je přehrada na řece Nil v Egyptě. Je první, starší a nižší ze dvou stejného jména, jež byly vybudovány u města Asuán, které se nachází na prvním kataraktu řeky. Je také nazývaná Stará Asuánská přehrada nebo jen Asuánská přehrada. Její objem vody je 5,5 km³, což představuje asi 3 % objemu Nassirova jezera. Dějiny stavby Nil zaplavoval každý rok v létě území svého dolního toku vodami, které se ženou z východní Afriky. Tyto záplavy přinášely živiny a minerály, které jsou ideálním hnojivem pro obdělávanou půdu. Když vzrostla populace okolo dolního toku řeky, vyvstala potřeba kontrolovat povodně a chránit ornou půdu a bavlníková pole. Při velkých záplavách může být celé pole smeteno, zatímco při nedostatku vody dochází k suchu a hladomoru. Přehrada tedy působí proti záplavám, vyrábí elektrický proud a poskytuje vodu pro zemědělství. Z důvodů požadavků alespoň částečné regulace toku Nilu, zahájila britská správa v roce 1889 výstavbu přehrady, která byla dokončena v roce 1902. Hlavním projektantem byl Sir William Willcocks a podílelo se také pár významných inženýrů: Sir Benjamin Baker a John Aird, jehož firma, John Aird & Company, byla hlavním dodavatelem. Hráz Nízké Asuánské přehrady byla původně 33 m vysoká a 1900 metrů dlouhá. Tyto parametry se však později ukázaly jako nedostačující, neboť hrozilo přeplnění nádrže a protrhnutí hráze. Z tohoto důvodu byla přehrada ve dvou fázích (na 38,5 metru v letech 1907–1912 a 45,5 metru v letech 1929–1933) navýšena. Ani nové stavební úpravy nebezpečnou situaci nevyřešily a přehrada roku 1946 téměř přetekla. Tato událost dala podnět k výstavbě nové Vysoké Asuánské přehrady. Roku 1959 podepsal Egypt dohodu se Súdánem (Nile Waters Agreement), která upřesňuje nárok jednotlivých států na množství vody v Nilu. Dohoda přesně vymezuje tok řeky na egyptsko-súdánských hranicích. Podle smlouvy má Egypt k dispozici 55,5 km³ vody ročně (nejméně 22 km³ je však v období povodní vypouštěno do Středozemního moře). Súdán má nárok pouze na 18,5 km³. Průměrný roční průtok Nilu činí 74 km³, přičemž 10 km³ tvoří ztráty z důvodu odpařování vody. Přehrada měla původně sloužit jako zásobárna vody a také k regulaci toku Nilu, aby bylo zamezeno záplavám v zimním období a hladomorům v období sucha. Kvůli nedostatečné kapacitě nádrže (5,5 km³) však tento účel nebyl naplněn. Dnes se přehrada využívá k výrobě elektrické energie. Na elektrárnu byla přehrada transformována roku 1960. Tehdy kryla přibližně polovinu celkové spotřeby Egypta a dovolila stavbu elektrického vedení do mnoha vesnic. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nízká Asuánská přehrada na Wikimedia Commons Stránky o cestování - fotografie Asuánu Satelitní pohled na Asuán serveru google
Ancien barrage d'Assouan

L'ancien barrage d'Assouan ou barrage bas d'Assouan, en arabe خزان أسوان, en anglais Old Aswan Dam ou Aswan Low Dam, est un barrage d'Égypte édifié en 1902 en travers du Nil dans le Sud du pays, juste en amont de la ville d'Assouan. Toujours en activité, plusieurs fois réaménagé, il est néanmoins supplanté en taille et en puissance par le haut barrage d'Assouan, inauguré en 1970, et ayant donné naissance au lac Nasser. Histoire Déjà habitée il y a 20 000 ans, la vallée du Nil était submergée par une importante crue régulière, en moyenne tous les dix ans, que les habitants avaient fini par intégrer. Au fil de l’évolution des sociétés et de leurs connaissances des sciences hydrologiques, des ouvrages d’art, du plus simple au plus complexe, les hommes ont tenté de contrôler la nature de ce fleuve avec comme idée sous-jacente de récupérer les boues et les vases charriées pour enrichir les sols. La rive gauche fut aménagée dès la fin du IVe millénaire avant notre ère avec un réseau de digues et de bassins, et la rive droite à partir des rois de la XIIe dynastie, par l’aménagement d’un canal naturel jusqu’à la dépression du Fayoum qui servit de réservoir aux fins de régulation des eaux des crues et de fourniture de cette ressource hydrique en saison sèche. Les vestiges du plus ancien barrage furent retrouvés dans la vallée du Ouadi Garawa. Les barrages de Rosette et Damiette furent construits au XIXe siècle. Dès 1899, les Britanniques financèrent la construction d'un premier barrage moderne et traversant ; les investisseurs sont Ernest Cassel, via la Banque nationale d'Égypte et William Willcocks. Il est implanté au sud d’Assouan à hauteur de la première des six cataractes du Nil, destiné à permettre l’exploitation de terres arables et arroser les champs de coton par les autochtones. Le coton à peine cueilli était ensuite exporté en Angleterre afin d'être tissé ; les tissus réimportés en Égypte étaient alors vendus au prix fort aux Égyptiens. Inauguré le 10 décembre 1902, long de 2,5 km, il fut rehaussé et épaissi à deux reprises, entre 1907 et 1912, puis entre 1929 et 1933, submergeant au passage la région de la Basse-Nubie sur 295 km. Malgré une politique drastique de régulation des naissances, le point d’équilibre est atteint au début des années cinquante avec une croissance démographique qui atteint 3 % par an. Il devint alors impératif pour la survie d’une population, qui venait de franchir le cap de cinquante millions, d’assurer une irrigation pluriannuelle pour assurer un rythme de trois récoltes par an. Plutôt que d’élever une nouvelle fois l’ouvrage originel, le projet de construction d’un nouveau barrage est entrepris dès 1946 mais n'aboutit qu'à partir de 1960. De nos jours, l’utilité du « Old Dam » (vieux barrage) est réduite à la production d’électricité et à la régulation du haut barrage lors des périodes de fortes crues. Caractéristiques Notes et références Voir aussi Articles connexes Haut barrage d'Assouan Vallée du Nil Lac Nasser Portail de l’Égypte Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages Portail des énergies renouvelables
Tama Asuańska

Tama Asuańska – jedna z dwóch zapór na Nilu, w pobliżu miasta Asuan w Egipcie. Zbudowana w latach 1898–1902 przez inżynierów angielskich. Tama była dwukrotnie podwyższana: w latach 1907–1912 oraz 1929–1933. Została wybudowana w miejscu pierwszej katarakty Nilu (numerowanych kolejno od północy na południe). W Asuanie wybudowano później drugą tamę: Wysoką Tamę Asuańską. Zobacz też Jezioro Nasera Przypisy
Асуанская плотина (1902)

Асуанская плотина (арабский: سد أسوان‎) — египетская гидроэлектростанция с общей номинальной мощностью 592 МВт, нижняя контррегулирующая ступень Асуанского гидроузла. Станция располагается на месте бывших Асуанских порогов около одноимённого города, и её первоначальным предназначением было обеспечение судоходства на реке; с 1960 года гидроузел является также электростанцией. История После победы в 1882 году в англо-египетской войне, приведшей к оккупации Египта, британцы начали строительство Асуанской плотины в 1898 году. Местом строительства плотины на Ниле была выбрана нижняя по течению часть бывших Асуанских порогов, которая не позволяла осуществлять перевозки по реке и расположена примерно в 1000 км от устья реки и в 690 км к югу от Каира. Разработку проекта возглавлял Уильям Уилкокс. Асуанская плотина была спроектирована как гравитационная контрфорсная плотина, в опорных секциях которой расположены многочисленные ворота для пропуска паводков. Для обеспечения судоходства проектом предусматривался однониточный шлюз на левом берегу реки. Первоначальный проект плотины не предусматривал её использования для производства электричества. Плотина строилась из бутовой кладки и облицовывалась красным тесаным гранитом. Строительство продолжалось до 1902 года, официальная церемония открытия во главе с герцогом Коннаутским состоялась 10 декабря 1902 года. На момент постройки Асуанская плотина была самой большой каменной дамбой в мире. Позднее, между 1907 и 1912 годами и между 1929 и 1933 годами, осуществлялись проекты по увеличению высоты плотины с целью увеличения активного объёма её водохранилища. Первоначальная высота плотины 21,5 м была в конечном итоге увеличена до 35,5 м. В 1960 году был построен первый машинный зал ГЭС с семью гидроагрегатами по 40 МВт, в 1985–1986 гг. был добавлен второй машинный зал ГЭС, с четырьмя гидроагрегатами по 67,5 МВт. В 1970-х, после завершения строительства Высотной Асуанской плотины в 6 км вверх по течению Нила, старая Асуанская плотина стала контррегулирующей ГЭС для этой более мощной электростанции. Примечания
Нижня Асуанська ГЕС

Нижня Асуанська ГЕС або Стара Асуанська ГЕС — гравітаційна мурована контрфорсна гребля на річці Ніл в Асуані, Єгипет. Греблю збудовано на колишньому першому порозі Нілу. Вона розташована приблизно за 1005 км вгору за течією річки та за 690 км (пряма відстань) на південний схід від Каїра. Побудована у 1899—1902 роках. Після завершення будівництва була найбільшою мурованою греблею у світі. Її спорудили для збереження паводкових вод та збільшення витрати річки під час сухого сезону. Також вона сприяла розвитку зрошення та зростанню населення у нижній течії Нілу. Початкова висота споруди не забезпечувала достатнього об’єму води для планового розвитку, тому греблю підвищували двічі: у 1907—1912 та знову у 1929—1933 роках. Однак і після цього вона не повністю відповідала потребам зрошення. У 1946 році рівень води наблизився до граничного. Це зумовило проєктування та подальше будівництво Верхньої Асуанської греблі за 6 км вище за течією. Передумови Перша зафіксована спроба спорудити дамбу поблизу Асуана датується XI століттям, коли арабський математик та інженер Ібн аль-Хайсам (відомий у Європі як Альгазен) отримав доручення регулювати повені Нілу. Після дослідження місцевості він дійшов висновку про непрактичність проєкту. Будівництво Після англо-єгипетської війни 1882 року, що завершилася окупацією Єгипту, британська адміністрація розпочала будівництво греблі у 1898 році. Відкриття відбулося 10 грудня 1902 року за участю герцога Коннаутського. Проєкт розробив сер Вільям Вілкок, до роботи були залучені сер Бенджамін Бейкер та сер Джон Еїрд; компанія John Aird & Co. виступила генеральним підрядником. Гребля зведена з бутової кладки та облицьована червоним тесаним гранітом. Конструкція містила численні шлюзи для пропуску паводкових вод та навігаційний шлюз на західному березі, що дозволяв судноплавство до другого порогу Нілу. Збільшення висоти Початкові обмеження були накладені на висоту греблі через збереження храму Філи. Було визнано, що початкове будівництво було недостатнім для потреб розвитку, і висота греблі було збільшено у дві фази, 5 м у 1907—1912 роках та 9 м у 1929—1933. Додано виробництво електроенергії. Першим етапом керував сер Бенджамін Бейкер, але більшу частину детальної роботи здійснив Мердок Макдональд. З остаточним підвищенням висоти (спроєктованим та контрольованим фірмою Sir M MacDonald & Partners), гребля має довжину 1950 м з рівнем пасма 36 м над початковим руслом. Вона забезпечує основний маршрут руху між містом та аеропортом. З будівництвом Верхньої греблі вище за течією втрачена здатність Нижньої греблі пропускати відклади повені, як і зручність, яку забезпечували шлюзи. Попередній рівень водосховища Нижньої греблі також був знижений, і тепер він забезпечує контроль за хвостовими водами Верхньої греблі. ГЕС Нижня Асуанська ГЕС має дві гідроелектростанції — Асуан I (1960) та Асуан II (1985—1986). Асуан I оснащена сімома гідроагрегатами по 40 МВт з турбінами Каплана (загальна потужність 280 МВт). Асуан II має чотири агрегати по 67,5 МВт із сумарною встановленою потужністю 270 МВт. Примітки
Quiosc de Tzitzis

El quiosc de Tzitzis, conegut com a quiosc de Qertassi o Kertassi, és una capella del tipus quiosc que es trobava fins als anys 60 a uns 40 km al sud de la presa d'Assuan, en un llogaret anomenat Qertassi o Kertassi. Abans de ser cobert per les aigües de l'embassament, fou mogut per les autoritats egípcies del servei d'antiguitats a una illa del nord del llac Nasser anomenada Nova Kalabsha (on també es va traslladar el temple de Kalabsha i el temple de Beit al-Wali). El seu emplaçament actual no és massa llunyà de l'anterior (a uns 35 km més al nord), ja que l'illa de Nova Kalabsha està a uns 5 km de la presa d'Assuan. Quertassi estava a 15 km al nord de Beit al-Wali i a uns 20 km al nord de Kalabsha. La capella estava dedica a Hathor. Prop del quiosc, hi havia també una capella dedicada a Isis i a Osiris. Es compon de quatre columnes amb capitells florals i murs a mitjana alçada entre les columnes; en ser construït, se li va fer sostre, però ja no en queda cap rastre. Els experts el consideren construït en època ptolemaica i fou construït a la ciutat llavors anomenada Tzitzis o Qirtas. Enllaços externs Kiosk of Qertassiv
Kiosk von Kertassi

Der Kiosk von Kertassi ist ein kleiner altägyptischer Tempelbau aus griechisch-römischer Zeit. Bis zum Bau des Assuan-Hochdamms stand er am Eingang eines antiken Steinbruchs in der etwa 30 Kilometer südlich des Damms gelegenen Ortschaft Kertassi oder Qertassi (arabisch كيرتاسي Kīrtāsī oder قرطاسي Qirṭāsī) am Westufer des Nils. Der Ort hieß im Altertum Tzitzis beziehungsweise Qirtās. Im Zusammenhang mit der Errichtung des Staudamms und der damit verbundenen Überflutung des Ortes durch den Nassersee wurde der Kiosk von Kertassi 1960 abgebaut und 1963 auf die Insel Neu-Kalabscha etwa einen Kilometer südwestlich der Staumauer des Hochdamms versetzt. Dort steht er heute in unmittelbarer Nachbarschaft des ebenfalls versetzten Mandulis-Tempels von Kalabscha, beide seit 1979 auf der Weltkulturerbeliste der UNESCO. Beschreibung Ungefähre Koordinaten des ursprünglichen Standortes: Als Kiosk bezeichnet man die besondere Bauform eines kleinen Heiligtums im Alten Ägypten in der Art eines nach mehreren Seiten geöffneten Pavillons. Von den ehemals vierzehn Säulen des 8,3 × 8,3 Meter großen Kiosks von Kertassi sind heute noch sechs erhalten. Die Säulen der Längsseiten mit ihren pflanzenförmigen Kompositkapitellen stützten auf einem 25 m² großen rechteckigen Grundriss über Architraven ein Dach aus Sandsteinplatten mit Hohlkehlen an den Rändern. Sie waren durch Interkolumnienmauern bis auf halber Höhe miteinander verbunden. Als einzige ist die nordwestliche Säule mit einem unvollendet gebliebenen Relief versehen, das einen anonymen König vor Isis und Harpokrates zeigt und vom Stil in die Ptolemäerzeit datiert wird. An den neben dem die Westwand durchbrechenden kleinen Nebeneingang vermutlich zwei Zugängen zum Kiosk, von denen ein Portal teilweise erhalten ist, standen je zwei Säulen mit Kapitellen, die den Kopf der Göttin Hathor darstellten. Diese Hathorsäulen sind auch von anderen Tempelbauten, beispielsweise dem Mammisi des Isis-Tempels von Philae oder dem Hathor-Tempel bei Dendera, bekannt. Die Göttin Hathor war die Schutzpatronin der Steinbruch- und Minenarbeiter, was dem ehemaligen Standort des Kiosks am Nordrand eines Steinbruchareals entspricht. In Verbindung mit der Gleichsetzung der Göttinnen Hathor und Isis seit dem Neuen Reich vermutet man, dass der Kiosk von Kertassi gemeinsam mit den Tempeln von Debod und Dendur eine Station für die heilige Barke der Isis entlang eines Prozessionsweges war. Literatur Günther Roeder, Friedrich Zucker: Debod bis Bab Kalabsche. 3 Bände (= Les temples immergés de la Nubie.). Imprimerie de l’Institut français d’archéologie orientale u. a., Kairo 1911–1912, bes. Bd. 1, S. 146–160 (Digitalisat). Weblinks Kiosk von Kertassi (Qertassi) – Gewidmet der Göttin Isis Kalabscha – Der Tempel des Mandulis und der Kiosk von Kertassi Kiosk of Qertassi (englisch) Einzelnachweise
Kiosk of Qertassi

The Kiosk of Qertassi is "a tiny Roman kiosk with four slender papyrus columns inside, [and] two Hathor columns at the entrance." It is a small but elegant structure that "is unfinished and not inscribed with the name of the architect, but is probably contemporary with Trajan's Kiosk at Philae." According to Günther Roeder – the first scholar to publish research on this building – the kiosk of Qertassi dates to the Augustan or early Roman period. The structure "is only twenty-five feet square, and consists of a single Hathor court oriented north or south, and originally surrounded by fourteen columns connected by screen walls." Of the 14 pillars, only 6 have survived in place. The pillars or columns were made of brown sandstone; the structure itself was "perhaps connected to a small temple on the East Bank [of the Nile] which was still in existence in 1813." This kiosk has now been moved to the site of New Kalabsha in Southern Egypt as part of the International Campaign to Save the Monuments of Nubia, but "once stood to the entrance to the sandstone quarries" of Qertassi. Its capitals "are decorated with Hathor heads, in honour of the goddess who was [the] patron of quarry-men and miners. Since Hathor was often associated with Isis, as she is at Philae, it has been suggested that "this kiosk and the small temples of Dabod and Dendur were way stations on the processional route taken by priests bearing the image of Isis around Lower Nubia, which was held to be her estate." Due to the paucity of timber in the arid region of Nubia, the kiosk's roof was constructed with sandstone slabs that were supported by architraves on its long sides. References External links Kiosk of Qertassi
Kiosque de Kertassi

Le kiosque de Kertassi est un petit temple dédié à la déesse Hathor ou à la déesse Isis. Il date probablement à la fin de l'époque ptolémaïque ou de l'époque romaine, sur les ruines de l'ancienne Qirtas ou Tzitzis et est peut-être contemporain du kiosque de Trajan à Philæ. Après la construction du haut barrage d'Assouan de 1961 à 1963, le temple et quelques autres monuments ont été reconstitués sur un nouveau site plus en hauteur, à une trentaine de kilomètres en aval de leurs emplacements d'origine, par le service des antiquités égyptiennes lors du sauvetage des temples de Nubie. Il est désormais sur une petite île, à quelques dizaines de mètres au sud ouest du haut barrage d'Assouan. Il partage l'îlot avec le temple de Kalabchah et un temple dédié au dieu Amon. Portail de l’Égypte antique Portail de l’archéologie
Quiosque de Quertassi

Quertassi (Qertassi) é um edifício do Antigo Egito do Período Romano (30 a.C.–395 d.C.). É um minúsculo quiosque com quatro colunas delgadas de papiro dentro e duas de Hator na entrada. É uma estrutura pequena que "está inacabada e não está inscrita com o nome do arquiteto, mas é provavelmente contemporâneo do Quiosque de Trajano em Filas." De acordo com Günther Roeder - o primeiro estudioso a publicar pesquisas sobre este edifício - o quiosque data do reinado do imperador Augusto (r. 27 a.C.–14 d.C.) ou início do período romano. A estrutura tem apenas 7,6 metros quadrados e consiste de uma única pátio de Hator orientado para o norte ou para o sul, e originalmente cercada por catorze colunas conectadas por paredes de tela. Dos 14 pilares, apenas 6 sobreviveram no local. Os pilares ou colunas eram feitos de arenito marrom; a estrutura em si era talvez ligada a um pequeno templo na margem esquerda do Nilo que ainda existia em 1813. O quiosque foi transferido para Nova Calabexa, no sul do Egito, na década de 60 devido a construção da barragem de Assuã, mas já esteve na entrada das pedreiras de arenito de Quertassi. Seus capitéis são decoradas com cabeças de Hator, em honra à deusa que era patrona de homens e garimpeiros. Uma vez que era comumente associada a Ísis, como em Filas, foi sugerido que o quiosque e os pequenos templos de Debode e Dendur eram estações de paragem na rota processional dos sacerdotes que ixibiam a imagem de Ísis ao redor da Baixa Núbia, que era considerada sua propriedade. Devido à escassez de madeira na Núbia, o telhado do quiosque foi construído com lajes de arenito apoiadas por arquitraves em seus lados compridos. Referências Bibliografia