NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bahr Jusuf

Bahr Jusuf (arab. ‏بحر يوسف‎, Baḩr Yūsuf, pol. „Kanał Józefa”) – kanał w Egipcie, łączący Nil z oazą Fajum, w której dzięki nawodnieniu powstały wydajne tereny rolnicze. Położenie Kanał położony jest w północnej części Egiptu, po zachodniej stronie Nilu, na Pustyni Libijskiej, w odległości około 100 km na południe od Kairu. Historia Około 70 000 lat temu, na skutek zalania zagłębienia tektonicznego przez wody Nilu w okolicach dzisiejszego Fajum, powstało jezioro Karun. Zbiornik zasilany był wodami niewielkiej lewobrzeżnej odnogi Nilu. Projekt kanału powstał w oparciu o naturalny ciek wodny w okresie panowania faraona Sesostrisa II. Kazał on zagospodarować obszar dzisiejszego Fajum. W okresie Starego Państwa był to jedynie bagienny teren. Obwarowano wówczas jezioro potężnymi wałami ziemnymi, utworzono tamy, pogłębiono i poszerzono rzekę je zasilającą. Działania Sesostrisa II kontynuował Amenemhat III, który nakazał wykonać system kanałów nawadniających wokół oazy Fajum. Przypisy
Юсуф (канал)

Ю́суф (араб. بحر يوسف‎, ивр. בחר יוסף‎ «канал Иосифа», егип. mer wer «Великий канал») — древний канал, который соединяет Нил с озером Карун в оазисе Эль-Файюм Египта. Вырыт по приказу фараона Аменемхета III на месте одного из малых притоков Нила. В период Нового царства канал имел пять метров в глубину и две дамбы, регулировавшие водосток. Высох вместе с Меридовым озером во времена Птолемеев, но был возобновлён арабами, которые считали, что его построил библейский патриарх Иосиф. На западном берегу канала стоял город Оксиринх. Примечания
Bahr Jusef

Bahr Jusef är en kanal i Egypten. Den ligger i guvernementet Al-Wadi al-Jadid, i den centrala delen av landet, 280 km söder om huvudstaden Kairo. Kanalen är cirka 250 km lång, från staden Asyut vid Nilen sträcker den sig nordväst parallellt med Nilen ända bort till staden Fayoum och dess oaser. Källor
Бахр-Юсуф

Бахр-Юссеф (араб. بحر يوسف «канал Йосипа»), — канал, що з'єднує річку Ніл з Фаюмською оазою, Єгипет. В доісторичні часи русло каналу було природним відгалуженням від Нілу, який створив озеро на заході під час високих паводків. Близько 2300 до н. е., було облаштовано канал, який було розширено та поглиблено при Аменемхет IV 12 династії створивши Мерідове озеро. Канал був побудований по природньопохилій долині, 15 км в довжину і 5 м завглибшки, з нахилом у Фаюмську депресію. Канал контролювався Ха-Уар греблею, фактично це було дві греблі, які регулювали потік води в озеро, і з Нілу. Але починаючи з 230 року до н. е. озеро зазнає усихання. Цей канал, що прямує в озеро, мав служити трьом цілям: боротьба з повінню Нілу, регулювати рівень води в Нілі під час сухого сезону, і збільшити обсяги сільгоспвиробництва в околицях Мерідового озера. Каналом зрошується терен площею 1700 км² Ресурси Інтернету The Hydraulics of Open Channel Flow: An Introduction
Baron Empain Palace

Der Baron Empain Palace (auch Palais Hindou oder Qasr al Baron) ist ein 1905 fertiggestellter Palast in Heliopolis, einem Vorort von Kairo. Der im hinduistischen Stil gehaltene Palast wurde von dem französischen Architekten Alexandre Marcel im Auftrag von Édouard Louis Joseph Empain in der Wüste erbaut. Für die Innenausstattung war Georges-Louis Claude verantwortlich. Erst 1908 begann man mit der Errichtung der Vorstadt Heliopolis, von der der Palast ein Teil ist. Die Fassade des Palastes ist reich mit Skulpturen von Schlangen, Drachen und weiteren Figuren dekoriert. Künstler und Handwerker reisten aus Indonesien an. Das Gebäude verfügt über zwei Stockwerke sowie ein Souterrain. Dort befindet sich ein Familienmausoleum. Der Palast besteht komplett aus Beton und ist ein frühes Beispiel des kreativen Umgangs mit diesem damals neuen Baustoff. Mittlerweile ist vieles von der ursprünglichen Ausstattung verloren, und viele Jahre galt der Palast als Ort von Gespenstern, die sich in Wirklichkeit als Fledermäuse entpuppten. Bei den Gespenstern soll es sich um die Schwester des Barons, Helena, sowie die Tochter Miriam des Barons gehandelt haben. Helena war von einem Balkon des Palastes gestürzt und hatte sich dabei tödlich verletzt. Empains Tochter Miriam war körperbehindert und wurde von ihrem Vater grausam behandelt, indem er sie zum Beispiel im Keller des Palastes einsperrte – so wurde erzählt. Schließlich wurde sie tot im Speiseaufzug gefunden; es ist unklar, ob sie durch Suizid starb. Bis 1957 blieb der Palast im Besitz der Familie des Baron Empain und wurde dann an einen Saudi-Araber verkauft. Der Palast sollte zu einem Hotel oder Nachtclub umgebaut werden, was aber an Denkmalschutzauflagen scheiterte. 2005 ging das Gebäude in den Besitz des ägyptischen Staates über, im Austausch mit einem Grundstück. Der Palast wurde komplett gereinigt, und die Fledermäuse verscheucht. 2007 misslang der Versuch, den Palast gemeinsam mit einem indischen Unternehmen zu restaurieren. Seit 2009 wurde geplant, die Restaurierung gemeinsam mit einem belgischen Unternehmen durchzuführen und den Palast in ein internationales Kulturzentrum umzubauen. Im November 2016 wurde mit den Arbeiten begonnen. 2019 wurde berichtet, dass die Arbeiten beendet seien; es sei nun geplant, in dem Gebäude ein Museum einzurichten, das die Geschichte des Stadtteils Heliopolis darstelle. Im Juni 2020 wurde das Gebäude erstmals für Besucher geöffnet. Im September 2021 fand in dem Palast eine Modenschau von ägyptischen Modeschöpfern statt. Weblinks Baron Empain Palace auf Archnet The Baron's Palace Nevine El-Aref: „Cultural enterprise puts a stop to batty tales“. In: Al-Ahram Weekly. 17-23 Mai 2012. Ausgabe Nr. 1098 Einzelnachweise
Palais du Baron Empain

Le palais du Baron Empain, aussi appelé palais hindou ou villa hindoue, est un palais achevé en 1911 par l’architecte français Alexandre Marcel pour le baron belge Édouard Empain, dans le quartier d'Héliopolis, au nord-est du Caire. Historique En 1906 l'industriel belge Édouard Empain fait l'acquisition de plusieurs terrains dans le désert à proximité du Caire, dans le cadre de son projet de construction d'Héliopolis, destinée à devenir une banlieue luxueuse du Caire. Il a été décidé que l'un des premiers bâtiments de la nouvelle banlieue sera la résidence personnelle du Baron. En 1911 le palais est inauguré en présence du futur Sultan Hussein Kamal et devient la résidence du Baron. À sa mort en 1929 il devient la propriété de son fils Jean jusqu'en 1946. Le palais est ensuite vendu aux enchères en 1954 et abandonné pendant plusieurs décennies. Il a été acquis par le gouvernement égyptien en 2005 (à l’occasion du centenaire d’Héliopolis) et classé « monument historique » par le Conseil suprême des antiquités égyptiennes en mars 2007. En 2012, un accord a été souscrit avec le gouvernement belge, afin de faire de la restauration de l'immeuble un projet commun, dans le but d'y installer un centre culturel international. En 2017 débutent les travaux de rénovation, menées par la compagnie Arab Contractors (en). C'est notamment dans ce cadre que la peinture du palais a été refaite dans sa couleur d'origine d’après les sources historiques, selon le gouvernement égyptien. Les travaux de rénovation sont achevés et ouverts aux visiteurs en 2020. Les travaux ont coûtés 175 millions de livres égyptiennes. Architecture Il a été conçu suivant le procédé du béton armé. Les travaux de décoration ont été conduits par Georges-Louis Claude, décorateur français. Inspiré par les temples d’Angkor Vat au Cambodge et par des temples hindous, le bâtiment est impressionnant par la richesse de ses ornementations : singes, éléphants, lions et serpents, statues de Bouddha, Shiva, Krishna et autres divinités hindoues. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du Caire
Paleis van Baron Empain

Het paleis van Baron Empain (Arabisch: قصر البارون إمبان) is een villa gelegen in Heliopolis, een voorstad van de Egyptische hoofdstad Caïro. Het werd gebouwd tussen 1907 en 1911. De buitenkant is ontworpen door de Franse architect Alexandre Marcel, het interieur is van Georges-Louis Claude. De vele oosterse elementen doen denken aan het Cambodjaanse Angkor Wat. Meteen vallen de vele beelden op van olifanten, slangen, draken en afbeeldingen van Shiva en Krishna. De constructie maakt verregaand gebruik van gewapend beton, waarvoor het studiebureau Hennebique werd ingeschakeld. Het gebouw is neergezet als woonhuis voor de Belgische ondernemer Édouard Empain, die er zelf korte tijd verbleef, en na hem ook nog enkele van zijn familieleden. In 1957 (5 jaar na de revolutie die Gamal Abdel Nasser aan de macht bracht) werd de villa door de erfgenamen van Empain verkocht. Sindsdien werd er decennialang door opeenvolgende eigenaars weinig aandacht aan besteed, waardoor het gebouw fel achteruit ging. Het werd de geliefkoosde trekplaats van vandalen en vleermuizen. De toeristen werden geweerd, een bezoek was onmogelijk tenzij men de wachters omkocht. In 2005 kocht de Egyptische overheid het gebouw aan naar aanleiding van het eeuwfeest van Heliopolis en maakte er een beschermd monument van. De tuinen, waarin af en toe voorstellingen werden gegeven, werden onder handen genomen. De bedoeling was in de villa een museum in te richten. In 2012 werd een overeenkomst gesloten met de Belgische staat om met vereende krachten het gebouw te restaureren en er een internationaal kunst- en cultuurcentrum van te maken. Volgens de Egyptische minister van Oudheden Khaled al-Anany is er eind november 2016 een begin gemaakt met de voorbereiding van de eerste fase van de renovatie van het gebouw.
Baron Empain-palatset

Baron Empain-palatset (arabiska: قصر البارون إمبان), även Le Palais Hindou är ett indiskt- och hinduinspirerat palats mitt i Heliopolis, en förort till Kairo i Egypten. Palatset beställdes av den belgiska ingenjören och entreprenören Édouard Empain, som byggde upp staden Heliopolis utanför Kairo i början av 1900-talet. Byggnaden ritades av den franske arkitekten Alexandre Marcel och dekorerades av Georges-Louis Claude, som inspirerades av Angkor Vat i Kambodja. Palatset var i familjens ägo till 1957 och övertogs av egyptiska staten 2005. Det renoveras för närvarande (2019) och skall bli ett museum om Helipolis historia. Galleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Baron Empain-palatset.
Палац барона Емпена

Палац барона Емпе́на (араб. قصر البارون إمبان , «Каср-ель-Барон»), також знаний як Індуїстський палац (фр. Le Palais Hindou) — приватний палац в індуїстському стилі, розташований у Геліополісі, передмісті на північному сході центральної частини Каїру, Єгипет. Палац був споруджений на замовлення бельгійського інженера й промисловця Едуара Емпена, який заснував квартал Геліополіс у Каїрі. Архітектура Палац спроєктував архітектор Александр Марсель, який народився в Бельгії. Оздоблення палацу здійснив Жорж-Луї Клод. Палац був споруджений із залізобетону в 1907—1911 роках в стилі індуїстських храмів Південної Індії. Примітки Посилання Une définition élargie du patrimoine La «Villa Hindoue»
Temple romà de Deir Shelwit

El temple romà de Deir Shelwit (àrab: دير الشلويط, Dayr ax-Xalwīṭ; francès: Deir Chelouit) és un petit temple d'estil grecoromà que fou construït pels romans al final del segle i (i encara fou decorat al segle ii), proper al Palau de Malkatta, al sud de la necròpolis de Tebes, a l'oest de Luxor. Fou dedicat a Isis. Resta la porta de la paret que el rodejava (la paret ja no existeix) i el temple propi on es feia el culte. Destaca per ser un dels pocs temples d'aquesta època que es troben a la zona de l'antiga Tebes, sobretot perquè és l'únic que no està dedicat a la tríada tebana, sinó a Isis. Referències Bibliografia Hans Bonnet Dêr esch-Schelwit, dins de: Lexikon der ägyptischen Religionsgeschichte, Hamburg 2000 ISBN 3-937872-08-6 pàg. 157. (alemany) Dieter Arnold Die Tempel Ägyptens, Bechtermünz Verlag, Augsburg 1996, ISBN 3-86047-215-1. (alemany) Enllaços externs Excavacions a Malqata Sud Arxivat 2011-06-05 a Wayback Machine.. Universitat de Waseda. (anglès) deir el shelwit - temple of isis Arxivat 2009-06-15 a Wayback Machine.. Fotografies i fitxa del temple. (anglès) Deir esch-Schelwit (Tempel). Fotografies i fitxa del temple. (alemany)
Deir el-Schelwit

Deir el-Schelwit (auch Deir esch-Schelwit) ist ein Tempel in Ägypten, der gegenüber von Theben auf der Westseite des Nils liegt. Er befindet sich etwa 3,5 Kilometer südwestlich des Tempels von Medinet Habu. Beschreibung Von der ursprünglich 50 Meter in der Breite und 80 Meter in der Länge messenden Anlage, die mit einer Lehmziegelmauer umgeben war, existiert heute nur noch der Torbau und das kleine Heiligtum. Das unfertig gebliebene Heiligtum von circa 18,50 Meter mal 14 Meter verfügt über ein Sanktuar und mehrere Nebenräume. Es stammt aus der Griechisch-römische Zeit (2. Hälfte des 1. Jahrh. n. Chr.) und wurde der Göttin Isis und dem Gott Month geweiht. Zur Zeit des Galba, Otho, Hadrian und Antoninus Pius wurde an dem Tempel gebaut. Literatur Hans Bonnet: Dêr esch-Schelwit. In: Lexikon der ägyptischen Religionsgeschichte. Nikol, Hamburg 2000, ISBN 3-937872-08-6, S. 157. Dieter Arnold, Die Tempel Ägyptens. Bechtermünz, Augsburg 1996, ISBN 3-86047-215-1, S. 153. Weblinks Ägyptologie Forum, Lexikon: Deir esch-Schelwit (Tempel)
Dejr es-Selvít

Dejr es-Selvít (arabul دير الشلويط – Dayr aš-Šalwīṭ) görög-római kori Ízisz-templom a luxori nyugati parton, Malkatától 1 km-re, Medinet Habutól közel 4 kilométerre délre. Angol nyelvű forrásokban Deir el-Shelwit néven található meg, francia neve Deir Chelouit. A templomból napjainkra az aprócska főépülete maradt meg, és a propilon maradványai; valamint a széles nyerstégla kerítésfal alapja, és a templom kútja. A templomkörzet 74×51 méteren terül el, a főépület lényegesen kisebb, 13×16 méter alapterületű. Bejárata kelet felé néz. Kívülről kevés díszítés látható rajta, belül azonban szép állapotban fennmaradtak a domborművei. A szentélyt folyosó veszi körül, erről nyílnak az oldalkápolnák, a wabet (a "megtisztulás helye"), és innen nyílik a tetőre vezető lépcső is. A templom külsején a déli oldalon régebbi épületekből származó kőtömbök láthatók beépítve, melyek a rajtuk lévő domborművek alapján főként Medinet Habuból származhatnak. A propilon a templomtól 60 méterre keletre magasodik, minden oldalán gazdagon díszített. Története Az Ízisz-templomot a propilonon található feliratok tanúsága szerint az i. sz. 1. században kezdték építeni. A helyszínen korábbi épület nem ismert, bár létezik olyan vélemény is, hogy a templomot még II. Nektanebo idején kezdték építeni, és a római korban csak végső formáját nyerte el. Feltárása A templomot először Karl Richard Lepsius vizsgálta a 19. század közepén, de erről nem készült részletes beszámoló. A Christine Zivie vezette francia misszió a propilon feliratait kutatta. E munka publikációja 1992-ben jelent meg. 1971 és 1979 között a japán Vaszeda Tudományegyetem kutatócsoportja dolgozott a terepen. Munkájuk során megtisztították a kerítésfalat, és az általa határolt területet a törmeléktől, és feltárták a templom kútját, amit az évezredek során szinte teljesen feltöltöttek cseréphulladékkal. A kútban harminckét réteget különböztettek meg, mintegy négy méteres mélységig jutva, ahonnan a talajvíz miatt már nem tudták folytatni a kutatást. A kútban talált leletek azt mutatták, hogy a kutat (és a templomot) már a kopt időkben elhagyták, és szemétlerakónak használták. A templom dekorációja A templom domborművei a görög-római korból származnak, és a Denderában vagy Philae-n látható ábrázolások köszönnek vissza. A pilon és a templom falain Hadrianus, Antoninus Pius, Galba, Otho, Vespasianus, illetve Julius Caesar kártusa látható. A templom külsejébe épített, újrafelhasznált tömbökön stílusuk alapján az újbirodalom idejére datálható domborművek bukkannak elő. Jelentősége Dejr es-Selvít Ízisz-temploma a thébai régészeti területen különleges helyet tölt be, mivel ezen a területen ritka a görög-római korból származó vallási épület, és ez az egyetlen, amely nem a thébai háromsághoz, hanem Íziszhez kapcsolódik. Források Külső hivatkozások TourEgypt fórumon olvasható beszámoló a templommal kapcsolatban (angolul) Kép a Chicagoi Egyetem Thebes Photographic Project gyűjteményéből (angolul)
Deir el-Shelwit

Deir el-Shelwit (in arabo دير الشلويط‎?, Dayr aš-Šalwīṭ, francese: Deir Chelouit) è un antico tempio egizio dedicato ad Iside nel periodo greco-romano. Descrizione Si erge sulla riva occidentale del Nilo a Luxor, a 1 km da Malkata e circa 4 km a sud di Medinet Habu. Quel che resta oggi del tempio è il suo piccolo edificio principale e le rovine del propileo, oltre alle mura in mattoni ed al pozzo. L'intera area del tempio è di 74×51 metri, anche se il tempio in senso stretto è molto più piccolo, 13×16 m. La sua entrata è rivolta verso sud. Le mura esterne non sono molto decorate, ma all'interno i bassorilievi si sono ben conservati. Il santuario è circondato da un corridoio dal quale si aprono cappelle laterali ed un wabet aperto (luogo di lavaggio). Sempre a partire da questo corridoio, alcune scale portavano al tetto. Sul lato meridionale del muro esterno si trovano alcuni blocchi di pietra che sono stati riutilizzati prendendoli da edifici precedenti e, a giudicare dai bassorilievi, molti di loro sembrano provenire dal tempio di Medinet Habu. Il propileo si trova 60 metri ad est del tempio, ed è riccamente decorato su ogni lato. L'importanza del tempio di Iside di Deir el-Shelwit deriva dalla rarità degli edifici religiosi di epoca greco-romana in questa zona, e dal fatto che si tratta dell'unico non associato alla triade tebana, ma a Iside. Storia Secondo le iscrizioni presenti sul propileo, la costruzione del tempio di Iside iniziò attorno all'inizio del I secolo. Non si conoscono edifici precedenti sorti nello stesso posto. Secondo una teoria, la costruzione del tempio ebbe inizio durante il regno di Nectanebo II, e fu completata in epoca greco-romana. Scavi Il tempio fu esaminato la prima volta da Karl Richard Lepsius a metà del XIX secolo, anche se non ne fece una descrizione dettagliata. Una spedizione francese guidata da Christine Zivie studiò le iscrizioni del propileo e pubblicò i risultati nel 1992. Tra il 1971 ed il 1979 gli archeologi della Waseda University del Giappone lavoraro nel sito, pulendo le mura esterne e l'area interna dai detriti, e scavando il pozzo del tempio che si era nel frattempo riempito di frammenti di ceramica. Nel pozzo furono catalogati trentadue strati di detriti, fino a 4 metri di profondità, punto in cui l'acqua ha reso impossibili gli scavi. I resti trovati nel pozzo dimostrano che il pozzo (e quindi il tempio stesso) era già stato abbandonato e trasformato in discarica in epoca copta. Decorazione I bassorilievi del tempio risalgono all'era greco-romana, e sono simili a quelli di Dendera e File. Sulle mura del tempio e sul propileo si trovano i cartigli di Adriano, Antonino Pio, Galba, Otone, Vespasiano e Giulio Cesare. Sui blocchi riutilizzati delle mura esterne del tempio si trovano bassorilievi che risalgono al Nuovo Regno. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Deir el-Shelwit
Lepsius-XXIX-Pyramide

Die Lepsius-XXIX-Pyramide in Sakkara ist ein altägyptisches Königsgrab. Ihr Besitzer ist noch nicht zweifelsfrei identifiziert. Ihre Bauweise ähnelt stark den Pyramiden der 5. Dynastie, weshalb sie von vielen Ägyptologen dem in diese Zeit datierenden König Menkauhor zugeschrieben wird. Ein in ihrer Nähe gefundenes Inschriften-Bruchstück wurde allerdings auch als Indiz dafür gesehen, dass Merikare, ein Herrscher aus der 9./10. Dynastie, der tatsächliche Erbauer war. Das Bauwerk liegt im äußersten Norden der Nekropole, östlich der Teti-Pyramide und wird auch als „kopflose Pyramide“ bezeichnet. Erforschung Die Pyramide ist bisher nur unzureichend erforscht. Eine erste kurze Beschreibung lieferte Karl Richard Lepsius, der ihre Ruine 1843 besuchte und mit der Nummer XXIX (29) in seiner Pyramidenliste katalogisierte. Gaston Maspero betrat 1881 als erster das unterirdische Kammersystem. Eine erste, nur sehr kurze und unsystematische Ausgrabung der Ruine fand aber erst 1930 durch Cecil M. Firth statt. Danach wurde die Ruine wieder von Sand bedeckt. Eine systematische Ausgrabung der Substruktur in den Jahren 2007–2008 unter Zahi Hawass erhärtete die Zuordnung zur 5. Dynastie aufgrund von Struktur und Materialien, die für diese Epoche typisch sind. Auch wenn keine Namensinschrift gefunden wurde, schreibt Hawass das Bauwerk Menkauhor zu. Die Pyramide Die Pyramide hat eine Seitenlänge von etwa 52 Metern und orientiert sich nicht wie bei den meisten anderen Pyramiden üblich an den Himmelsrichtungen, sondern wie die benachbarte Teti-Pyramide am damaligen Lauf des Nils. Von ihrem Oberbau ist außer dem Fundament heute praktisch nichts mehr übrig. An der Nordseite des Bauwerks befindet sich der Eingang zum unterirdischen Kammersystem. Der Durchgang zur Vorkammer und zur Grabkammer wird durch zwei Blockiersteine aus Granit versperrt. In der Grabkammer wurde ein zerbrochener Sarkophag-Deckel gefunden. Literatur Mark Lehner: Das Geheimnis der Pyramiden in Ägypten. Orbis Verlag, München 1999, ISBN 3-572-01039-X, S. 165. Miroslav Verner: Die Pyramiden (= rororo-Sachbuch. Band 60890). Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1999, ISBN 3-499-60890-1, S. 358–360. Einzelnachweise
Fejetlen piramis

A fejetlen piramis az V. dinasztia hetedik uralkodójának, Menkauhórnak sírja. A piramisban és környékén nevet nem találtak, azonban az építmény konstrukciója az V. dinasztiára jellemző, és Menkauhór az egyetlen ide tartozó uralkodó, akinek korábban ismeretlen volt a sírja. Felfedezése A piramist 1843-ban Karl Richard Lepsius a XXIX. számon katalogizálta, és feltette, hogy Menkauhór építette. Gaston Maspero 1881-ben behatolt az alépítménybe is. A kis méretű, romos állapotú, hiányos építményt azonban néhány évtized alatt betemette a homok, így Lepsius feltevését sem igazolni, sem cáfolni nem lehetett. 1930-ban Cecil Firth egy évadot ásatott a területen, de az építmény szerkezetét nem tárta fel a rövid idő miatt. 1994-ben Jaromir Málek Merikarét sejtette az építtetőben, mivel e piramisnak is Észak-Szakkarában kéne lenni a Teti-piramis környékén. Menkauhór feltevését viszont továbbra is alátámasztotta, hogy halotti kultuszának papjai is többnyire Észak-Szakkarában vannak eltemetve. A kérdést 2007–2008-ban Záhi Havássz ásatásai döntötték el, aki bebizonyította, hogy a konstrukció az V. dinasztiára keltezi, így csak Menkauhór jöhet számításba, Lepsius eredeti feltevésével összhangban. A piramis A sírhely a szakkarai piramismező keleti szélén épült, az óbirodalmi tisztviselőtemető déli végén. Nincs észak–déli tengelyre tájolva, a keleti oldala párhuzamos a Nílus folyásával. Eredetileg nagyobb távolságot hagyott Uszerkaf piramisától, mint az utóbbi Dzsószerétől, de a VI. dinasztiában II. Teti a sajátját Uszerkaf és Menkauhór közé építette. A Teti-piramis halotti templomához vezető feljáró út a hagyományoktól eltérően a templom délkeleti sarkán csatlakozik a komplexumhoz, ami azt valószínűsíti, hogy az építésekor már állt a fejetlen piramis, és azt kerülték meg ezzel a megoldással. Ez is kizárja a II. Teti után uralkodókat. A felépítmény nagyobb része hiányzik, ez indokolja a helyiek közt elterjedt nevét is. Alig néhány kőréteg maradt meg belőle. Eredetileg talán 52 méter körüli volt az oldalhossza, ami a középbirodalom második felének szabványos 100×100 egyiptomi könyök méretének felel meg. Az oldalak dőlésszöge, így az építmény eredeti magassága nem állapítható meg. Az alépítmény bejárata az északi oldalon van, és két gránitlappal fedték le eredetileg, ami arra utal, hogy a temetés megtörtént. A sírkamrában egy törött fedelű szarkofágot találtak. Jegyzetek Források Malek, Jaromir (1994). "King Merykare and his Pyramid". Hommages à Jean Leclant. 4: 203–214. Wright, Jonathan (2008. június 5.). "Eroded pyramid attributed to early pharaoh". Reuters. 2015. április 28. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2015. február 7.. : Cite journal requires |journal= (súgó); Invalid |ref=harv (súgó); More than one of |accessdate= és |access-date= specified (súgó)