NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Green Island (Egypt)

Green Island (Arabic: الجزيرة الخضراء) is a small (145 m long x 50 m) artificial island in the Red Sea at the southern mouth of the Suez Canal. History Green Island was a fortress built by the British Army (probably by British Troops in Egypt or Rear-Admiral, Alexandria, Royal Navy) to protect the Suez Canal from air and sea attack during World War II. This waterway was of enormous strategic significance for Britain at this time. Located three kilometers south of Port Ibrahim and four kilometers south of the city of Suez and the mouth of the Suez Canal, the fortress was built on a bed of stable corals and made out of reinforced concrete. It consisted of a one-storey building with a large courtyard. At one end of the island, a concrete bridge jutted out into the water toward a circular five-metre-high tower supporting a radar site and two heavy anti-aircraft machine guns. A wall reinforced with thick rows of barbed wire was built at the water's edge, to deter attack from the sea. Heavy machine guns were emplaced in the roof, and there were over a dozen machine gun nests. A series of concrete bunkers sat atop an 8-foot-high (2.4 m) seawall, ringed by razor wire three rolls deep. There were several gun emplacements. In 1969, during the War of Attrition between Israel and Egypt, the island was heavily defended. Its garrison consisted of approximately 70 Egyptian infantrymen and 12 special forces commandos, 14 machine gun positions (14.5 mm to 25 mm), two 37 mm anti-aircraft guns, and four 85 mm anti-aircraft guns. On the night of July 19, 1969 the island was raided by Israeli commandos (Operation Bulmus 6). The Egyptian facilities on the island were completely destroyed with Israeli casualties of three Sayeret Matkal and three Shayetet 13 commandos killed, and 11 wounded. See also 1967 Six Day War 1973 Yom Kippur War References Israeli Elite Units Since 1948 by Samuel Katz, Osprey Publishing 1988 The Israeli Commando Assault on Green Island by Doron Geller Ian Black and Benny Morris - Israel's Secret Wars: A History of Israel's Intelligence Services. Samuel M. Katz - The Night Raiders: Israel's Naval Commandos at War.
Isla Verde (Egipto)

Isla Verde (en árabe: الجزيرة الخضراء‎)​ es una pequeña isla artificial de 145 metros de largo y 50 metros de ancho en el mar Rojo, en la desembocadura sur del canal de Suez.​ Historia Isla Verde era una fortaleza construida por el ejército británico para proteger sus vías navegables ultrastrategicas de ataques por aire y el mar durante la Segunda Guerra Mundial. Situada a tres kilómetros al sur de Puerto Ibrahim y a cuatro kilómetros al sur de la ciudad de Suez y la desembocadura del canal de Suez. Fue construida sobre un lecho de corales estables y está hecha de hormigón armado, consistiendo en un edificio de una planta con un patio grande. Al final de la isla, un puente de hormigón sobresalía en el agua hacia una torre circular de cinco metros de altura, con un radar y dos ametralladoras pesadas antiaéreas. Un muro reforzado con gruesas filas de alambre de púas fue construido en la orilla del agua, destinado a disuadir "a cualquier intruso que atacara por mar". En el techo fueron colocadas ametralladoras pesadas. se trataba de una serie de búnkeres de hormigón, Solo, la isla contenía un fuerte y varios emplazamientos de armas de fuego. En 1969, durante la guerra de desgaste entre Israel y Egipto, la isla estaba defendida fuertemente. Su guarnición constaba de aproximadamente setenta soldados de infantería egipcios y doce comandos As Sa'iqa, catorce puestos de ametralladora (14,5 mm a 25 mm), dos cañones antiaéreos de 37 mm, y cuatro de 85 mm. En la noche del 19 de julio de 1969, la isla fue atacada por un comando israelí (Operación Bulmus 6). Las instalaciones de Egipto en la isla fueron destruidas por completo, con pocas bajas israelíes. Véase también Geografía de Egipto Geografía de África Referencias Enlaces externos Información sobre la antigua disputa de la Isla
Zeleni otok (Egipat)

Zeleni otok (ar. الجزيرة الخضراء) je mali (145 m x 50 m) umjetni otok u Crvenom moru na južnom ulazu u Sueski kanal. Povijest Zeleni otok bio je tvrđava koju je izgradila britanska vojska (vjerojatno Britanske trupe u Egiptu ili kontraadmiral Aleksandrije, Kraljevska mornarica) kako bi zaštitila Sueski kanal od zračnih i morskih napada tijekom Drugog svjetskog rata. Ovaj plovni put bio je od ogromnog strateškog značaja za Britaniju u to vrijeme. Smještena tri kilometra južno od Port Ibrahima i četiri kilometra južno od grada Sueza i ušća Sueskog kanala, tvrđava je izgrađena na podlozi od stabilnih koralja i izrađena od armiranog betona. Sastojala se od jednokatnice s velikim dvorištem. Na jednom kraju otoka, betonski most stršio je u vodu prema kružnom tornju visokom pet metara koji je nosio radarsku lokaciju i dva teška protuzračna mitraljeza. Zid ojačan debelim redovima bodljikave žice izgrađen je na rubu vode kako bi se odvratio napad s mora. Teški mitraljezi bili su postavljeni u krov, a bilo je i više od desetak mitraljeskih gnijezda. Niz betonskih bunkera nalazio se na vrhu zida visokog 2,4 metra, okružen sa 3 sloja bodljikave žice. Postojalo je nekoliko položaja za topove. Godine 1969., tijekom Rata iscrpljivanja između Izraela i Egipta, otok je bio snažno branjen. Njegov garnizon sastojao se od otprilike 70 egipatskih pješaka i 12 komandosa specijalnih snaga, 14 mitraljeskih položaja (14,5 mm do 25 mm), dva 37 mm protuzračni topovi i četiri 85 mm protuzračnim topovima. U noći 19. srpnja 1969. otok su napali izraelski komandosi (Operacija Bulmus 6). Egipatski objekti na otoku potpuno su uništeni, a izraelske žrtve su bila tri poginula pripadnika Sayeret Matkala i tri komandosa Šajeteta 13, dok ih je 11 ranjeno. Izvori Literatura Israeli Elite Units Since 1948 by Samuel Katz, Osprey Publishing 1988 The Israeli Commando Assault on Green Island by Doron Geller Ian Black and Benny Morris - Israel's Secret Wars: A History of Israel's Intelligence Services. Samuel M. Katz - The Night Raiders: Israel's Naval Commandos at War.
ГЕС Есна

ГЕС Есна — гідроелектростанція на півдні Єгипту. Розташована між старою Асуанською греблею (вище за течією) і ГЕС Нага-Хаммаді, входить до складу каскаду ГЕС на Нілі. Ще 1908 року Ніл у районі Есни (пів сотні кілометрів на південь від Луксора) перекрили греблею, котра виконувала іригаційні функції. У 1989—1994 роках її замінили новою спорудою, на зведення якої пішло 290 тис. м3 бетону та 23,5 тис. тонн арматури. Крім того, на місці будівництва провели виїмку понад 5 млн м3 ґрунту (у тому числі 3 млн м3 за допомогою земснарядів) та виконали роботи в обсязі 2 млн м3 у кар'єрах. Біля лівого берега розташовані два судноплавні шлюзи розмірами 160 × 17 метрів із мінімальною глибиною 3 метри. Центральна частина споруди містить 11 водопропускних шлюзів, а між ними та судноплавними розмістили машинний зал руслової гідроелектростанції. Зал обладнаний шістьма бульбовими турбінами загальною потужністю 86 МВт, які при напорі у 5,7 метра забезпечують виробництво 0,4 млрд кВт·год електроенергії на рік. Примітки
ТЕС Сіді-Крір 3, 4

ТЕС Сіді-Крір 3, 4 — теплова електростанція на півночі Єгипту. Станція розташована на середземноморському узбережжі у 16 км на захід від другого за величиною міста країни Александрії, на косі, що відділяє озеро Mariout від моря. Споруджена на початку 2000-х років, ТЕС Сіді-Крір 3, 4 стала однією з останніх єгипетських класичних конденсаційних ТЕС, при цьому її основне обладнання становлять дві парові турбіни виробництва компанії Alstom потужністю по 341 МВт. Станція ділить виробничий майданчик зі спорудженою кількома роками раніше ТЕС Сіді-Крір 1, 2. Проте на відміну від останньої, яка належить державній компанії, будівництво блоків 3 та 4 відбувалось за схемою BOOT (build-own-operate-transfer, будуй-володій-експлуатуй-передай). Приватним інвестором виступила американська компанія InterGen, а з 2007 року проект викупила малайзійська Tanjong. ТЕС Сіді-Крір 3, 4 здатна працювати на природному газі та нафтопродуктах, Основним паливом є газ, який подають до майданчику станції по трубопроводу довжиною 26 км та діаметром 600 мм від газорозподільчого вузла Амірія (ще до появи ТЕС останній отримав сполучення з ГПЗ Меадія, ГПЗ Амірія та Газопереробним заводом Західної пустелі). Для охолодження використовується морська вода. Примітки
ТЕС Порт-Саїд-Схід

ТЕС Порт-Саїд-Схід — теплова електростанція на середземноморському узбережжі Єгипту, за два десятки кілометрів на південний схід від Суецького каналу та східної портової зони Порт-Саїду. Введена в експлуатацію у 2003 році, станція стала останньою класичною конденсаційною електростанцією в країні. Вона обладнана двома паровими турбінами виробництва компанії Toshiba потужністю по 341 МВт. Проект реалізував французький енергетичний концерн GDF Suez за схемою BOOT (build-own-operate-transfer, будуй-володій-експлуатуй-передай). Можливо відзначити, що на початку 2000-х років таким чином спорудили ще дві електростанції — ТЕС Сіді-Крір 3, 4 та ТЕС Суец-Галф. Згодом їх усі викупила малайзійська компанія Tanjong. Станція, для охолодження якої використовується морська вода, здатна працювати на природному газі та нафтопродуктах, при цьому незадовго до її введення неподалік розпочалась розробка потужних офшорних газових родовищ у єгипетському секторі Середземного моря (Темсах, Ха'пі). Примітки
ТЕС Дум'ят-Захід

ТЕС Дум'ят-Захід — теплова електростанція на півночі Єгипту, розташована на узбережжі Середземного моря, за 12 км на захід від порту Дум'ят (більш відомий з історії як Дамієтта). У період гострого енергодефіциту в країні на початку 2010-х років біля міста Дум'ят (де вже діяла ТЕС Дум'ят) спорудили нову теплову електростанцію у складі восьми газових турбін компанії General Electric типу 9E потужністю по 125 МВт. Така конфігурація дозволила пришвидшити реалізацію проекту і в той же час забезпечила можливість доповнити об'єкт паровими турбінами та створити два повноцінні парогазові блоки (конфігурація кожного 4+1). Станом на осінь 2017-го роботи за проектом створення першого парогазового блоку з паровою турбіною General Electric D200 потужністю 250 МВт були виконані на 80 %. Природний газ для роботи станції надходить по трубопровідному коридору Ідку – Ель-Гаміль. Примітки
ТЕС Кафр-ед-Давар

ТЕС Кафр-ед-Давар (араб. محطة كفر الدوار البخارية) — теплова електростанція на півночі Єгипту, розташована у губернаторстві Бухейра за 20 км від східної околиці Александрії. Станцію ввели в експлуатацію у 1980 році. Первісно вона була обладнана двома паровими турбінами чеської компанії Skoda потужністю по 110 МВт. Після будівництва ще двох турбін в 1985 та 1986 роках загальна потужність станції досягла 440 МВт. ТЕС розра розраховувалась на використання природного газу, що первісно надходив від газопереробного заводу Меадія, який обслуговує офшорне родовище Абу-Кір (в подальшому через створену навколо нього газотранспортну мережу стало можливим отримувати ресурс з інших джерел). Для охолодження використовується вода одного з рукавів дельти Нілу. Примітки Посилання Електростанція Кафр-ед-Давар
ТЕС Махмудія

ТЕС Махмудія — теплова електростанція на півночі Єгипту, розташована за 50 км на південний схід від другого за величиною міста країни Александрії. ТЕС у складі восьми газових турбін виробництва компанії General Electric потужністю по 25 МВт ввели в експлуатацію у 1983 році. Вона стала однією з трьох (поряд з ТЕС Тальха та ТЕС Ель-Сейюф) газотурбінних станцій потужністю 200 МВт, які спорудили у 1980-х в дельті Нілу. Станцію звели з розрахунку на використання природного газу, який може надходити через газотранспорту систему району Александрії та перемичку від газопроводу Тальха – Каїр. Як резервне паливо ТЕС може споживати нафтопродукти. Для охолодження ТЕС Махмудія використовує воду з одного з рукавів дельти Ніла. У середині 1990-х станцію доповнили двома паровими турбінами потужністю по 59 МВт, кожна з яких живилась від чотирьох котлів-утилізаторів, які в свою чергу отримували енергію після газових турбін. Таким чином створили два блоки комбінованого парогазового циклу, що істотно підвищує паливну ефективність роботи. Можливо відзначити, що ТЕС Махумудія стала одним з трьох об'єктів, де провели подібну модернізацію нарівні зі згаданою вище Тальха та ТЕС Даманхур. Станом на осінь 2017 року внаслідок зносу обладнання потужність введених у 20-му столітті газових турбін зменшилась з 25 до 21 МВт, а парових з 59 до 50 МВт. У 2015 році станцію доповнили двома газовими турбінами компанії Ansaldo типу AE94.2 потужністю по 168 МВт, встановленими на роботу у відкритому циклі. В подальшому планується створити на їхній основі парогазовий блок потужністю 480 МВт. Примітки
ТЕС Ель-Атф

ТЕС Ель-Атф — теплова електростанція на півночі Єгипту в дельті Нілу, розташована за 40 км на схід від Александрії в межах міста Махмудія. У 2009—2010 роках тут ввели в експлуатацію один енергоблок, виконаний за технологією комбінованого парогазового циклу. Він обладнаний двома газовими турбінами японської компанії MHI типу M701F, які через котли-утилізатори живлять одну парову турбіну італійської компанії Ansaldo. Потужність кожної з турбін становить 250 МВт. Можливо відзначити, що станція Ель-Афт стала однією з багатьох парогазових ТЕС, зведених в Єгипті, починаючи з другої половини 2000-х. Наприклад, у тих же 2009—2010 роках ввели аналогічний блок на александрійській ТЕС Сіді-Крір. Забір води охолодження відбувається з Розетського рукаву дельти Ніла. Природний газ для роботи ТЕС надходить по перемичці, що сполучає трубопроводи Ідку – Дашур і Тальха – Каїр (обидва прямують від середземноморського узбережжя до каїрської агломерації). Примітки
ТЕС Даманхур

ТЕС Даманхур — теплова електростанція на півночі Єгипту в дельті Нілу, розташована на північ від Даманхуру та за 40 км на південний схід від Александрії. У 1968—1969 роках тут ввели в експлуатацію три парові турбіни виробництва компанії AEG потужністю по 65 МВт, що зробило ТЕС Даманхур четвертою (після столичних Каїр-Південь та Каїр-Захід, а також александрійської ТЕС Ель-Сейюф) потужною класичною конденсаційною станцією в Єгипті. Як паливо ця перша черга ТЕС використовувала нафтопродукти , а її обладнання допрацювало до середини 2010-х років. В 1985-му на площадці станції встановили чотири газові турбіни виробництва компанії General Electric потужністю по 25 МВт. Для них, а також наступних черг, головним паливом став природний газ, який може надходити через газотранспорту систему району Александрії та перемичку від газопроводу Тальха – Каїр. За десять років, у 1995-му, газові турбіни доповнили паровою виробництва японської компанії Hitachi потужністю 58 МВт, котра живилась від чотирьох котлів-утилізаторів. Таким чином створили блок комбінованого парогазового циклу, що суттєво підвищує паливну ефективність роботи. Можливо відзначити, що в кінці 1980-х — середині 1990-х подібну модернізацію пройшли ще дві єгипетські станції — ТЕС Тальха та ТЕС Махмудія. У 1991 році на ТЕС Даманхур спорудили класичний конденсаційний блок потужністю 300 МВт, обладнаний паровою турбіною італійської компанії Ansaldo. А в другій половині 2010-х років на площадці станції заплановано спорудження двох потужних парогазових блоків комбінованого циклу по 900 МВт кожен. В 2018-му очікується введення газових турбін з наступним їх доповненням через рік паровими турбінами. Примітки
ТЕС Шабаб

ТЕС Шабаб — теплова електростанція на півночі Єгипту, у 35 км на захід від Ісмаїлії. Станцію Шабаб ввели в експлуатацію у 1982 році з трьома газовими турбінами Brown Boveri & Cie типу GTD91 потужністю по 33,3 МВт. В 2010 році на площадці ТЕС розпочали зведення двох сучасних блоків, виконаних за технологією комбінованого парогазового циклу. На тлі суттєвого дефіциту генеруючих потужностей проект реалізували в два етапи, перший з яких забезпечив швидке (вже у 2011-му) введення в експлуатацію восьми газових турбін General Electric типу 9E потужністю по 125 МВт. Другий етап, що включає спорудження двох парових турбін потужністю по 250 МВт, стартував у 2016-му та станом на початок наступного року був виконаний більш ніж на 80 %. Станція розрахована на використання блакитного палива, яке надходить по перемичці від газотранспортного коридору Ель-Тіна – Суец. Також існує перемичка від газопроводу Абу-Султан – Каїр, який втім, живитись від того ж Ель-Тіна – Суец. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
ТЕС Бенха

ТЕС Бенха – теплова електростанція на півночі Єгипту. Розташована в південній частині дельти Нілу, у 3 км від столиці губернаторства Кальюбія міста Бенха та у 40 км від околиць Каїру. Станція Бенха стала однією з багатьох парогазових ТЕС, споруджених в Єгипті починаючи з другої половини 2000-х. У 2014 році тут ввели в експлуатацію один енергоблок, обладнаний двома газовими турбінами General Electric типу 9FA, які через котли-утилізатори живлять одну парову турбіну італійської компанії Ansaldo. Потужність кожної турбін становить 250 МВт. Забір води охолодження відбувається в одному з рукавів дельти Ніла. Як паливо станція споживає природний газ (можливо відзначити, що через Бенху проходить газопровід Тальха – Каїр). Примітки
ТЕС Абу-Султан

ТЕС Абу-Султан – теплова електростанція на півночі Єгипту, розташована південніше Ісмаілії на березі Великого Гіркого озера. Станція Абу-Султан стала однією з перших класичних конденсаційних електростанцій, активне введення яких розпочалось у 1980-му з ТЕС Кафр-ед-Даввар. Саму Абу-Султан запустили в роботу у 1983 році (останній блок у 1986-му). Її чотири блоки оснащені паровими турбінами компанії General Electric потужністю по 250 МВт. Забір води для охолодження відбувається із Суецького каналу. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить по трубопровідному коридору Ель-Тіна – Суец. Примітки
ТЕС Гіза-Північ

ТЕС Гіза-Північ – теплова електростанція в Єгипті на західному березі долини Ніла, у 30 км на північний захід від кільцевої дороги Каїра. Введена в експлуатацію у 2014-2015 роках станція стала однією з численних парогазових ТЕС, будівництво яких розпочалось в Єгипті на початку 21 століття для подолання наростаючого енергодефіциту. При цьому до моменту завершення у другій половині 2010-х трьох гігантських станцій (ТЕС Буруллус, Нова Столиця та Бені-Суейф) Гіза-Північ разом з ТЕС Нубарія займала перше місце серед парогазових за загальною потужністю. Станція складається із трьох блоків, кожен з яких має дві газові турбіни компанії General Electric типу 9FA та одну парову турбіну, виготовлену компанією Ansaldo. Потужність кожної з них складає 50 МВт. Забір води охолодження відбувається з каналу El-Rayyah El-Beheiry. Природний газ для роботи ТЕС надходить по перемичці від Нубарії, куди він в свою чергу може потрапяти через трубопроводи Ідку – Нубарія і Тальха – Нубарія (обидва прямують від середземноморського узбережжя). Примітки
ТЕС Шубра-ель-Хейма

ТЕС Шубра-ель-Хейма – теплова електростанція в Єгипті, у північній частині агломерації Каїру. Зведена у 1984-1988 роках, станція складалась із чотирьох класичних конденсаційних блоків з паровими турбінами Westinghouse потужністю по 315 МВт, що робило її найпотужнішою в своєму типі у Єгипті (втім, в кінці 1990-х її практично наздогнала ТЕС Куреймат з показником 1254 МВт). Також з 1986 року на станції Шубра-ель-Хейма працює газова турбіна Fiat потужністю 35 МВт. ТЕС передусім використовує природний газ, що надходить до столичного регіону по численним трубопроводам та розподіляється по каїрській агломерації за допомогою Каїрського газопровідного кільця. Примітки
ТЕС 6 Жовтня

ТЕС «6 Жовтня» (араб. محطة كهرباء 6 أكتوبر) — теплова електростанція в Єгипті, розташована у західній частині каїрської агломерації (в «Місті 6 Жовтня»). На початку 21 століття в умовах наростаючого енергодефіциту в Єгипті розгорнулось будівництво численних теплових електростанцій з комбінованим парогазовим циклом, однією з яких має стати ТЕС «6 Жовтня». В 2012-2016 роках на площадці станції ввели в експлуатацію 8 газових турбін типу AE94.2 потужністю по 150 МВт, постачених італійською компанією Ansaldo. Це дозволило розпочати виробництво продукції ще до завершення всього комплексу робіт. При цьому у 2013 році з Ansaldo уклали угоду на постачання першої парової турбіни потужністю 340 МВт. Її живитимуть через котли-утилізатори чотири із зазначених вище газових турбін. Примітки Посилання ТЕС «6 Жовтня»
ТЕС Каїр-Захід

ТЕС Каїр-Захід – теплова електростанція в Єгипті, розташована в каїрській агломерації на західному березі Нілу. У 1966 році тут ввели в експлуатацію три парові турбіни виробництва компанії Westinghouse потужністю по 87,5 МВт. Це була третя (після ТЕС Каїр-Південь та александрійської ТЕС Ель-Сейюф) потужна класична теплова електростанція в Єгипті. У 1979 році станцію доповнили ще однією паровою турбіною такої ж потужності. Зазначене обладнання пропрацювало кілька десятків років та було виведене з експлуатації у 2013-му. В 1995-му на майданчику станції запустили ще два класичні конденсаційні енергоблоки, проте значно більшої потужності – по 330 МВт. А у 2011-му ввели блоки 7 та 8 енергоблоки потужністю по 350 МВт, споруджені з використанням технології циклу Ранкіна. Можливо відзначити, що застосування даної технології на станції Каїр-Захід стало другим випадком в Єгипті (після ТЕС Ель-Теббін). Виробником турбін для блоків з 5 по 8 став концерн Siemens. В 2015-му на майданчику станції розпочалось спорудження ще одного енергоблоку з використанням технології суперкритичного парового циклу потужністю 650 МВт. Його завершення очікується в кінці 2010-х років. На момент спорудження ТЕС розраховувалась на використання нафти. Наразі станція передусім використовує природний газ, що надходить до столичного регіону по численним трубопроводам та розподіляється по каїрській агломерації за допомогою Каїрського газопровідного кільця. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 500 кВ. Примітки
ТЕС Каїр-Південь

ТЕС Каїр-Південь — теплова електростанція в Єгипті, розташована на східному березі Нілу між околицею Каїра та містом Хелуан. У 1950-х та 1960-х роках на площадці ТЕС Каїр-Південь встановили чотири парові турбіни по 60 МВт виробництва компаній Siemens та English Electric, що зробило станцію першою потужною класичною конденсаційною ТЕС в Єгипті. Дві останні з них вивели з експлуатації весною 2015-го. На той час тут вже працювало кілька більш нових блоків: - у 1989-му розпочали роботу три газові турбіни компанії General Electric типу 9001FA потужністю по 110; - в 1995-му ввели в експлуатацію парогазовий блок комбінованого циклу з однією газовою турбіною General Electric типу 9001E потужністю 110 МВт та однією паровою турбіною потужністю 55 МВт. Наразі станція передусім використовує природний газ, що надходить до столичного регіону по численним трубопроводам та розподіляється по каїрській агломерації за допомогою Каїрського газопровідного кільця. Примітки
ТЕС Ваді-Хоф

ТЕС Ваді-Хоф — теплова електростанція в Єгипті, розташована менш ніж за 10 км від південної околиці Каїра. У 1985 році на площадці станції встановили три парові турбіни Brown Boveri & Cie типу GT9D1 одиничною потужністю по 33,3 МВт. Станом на середину 2010-х років внаслідок зносу фактична потужність станції рахувалась на рівні 75 МВт. Примітки
ТЕС Ель-Теббін

ТЕС Ель-Теббін — теплова електростанція в Єгипті, розташована за два десятки кілометрів на південь від Каїра поблизу міста Хелуан. У 2010 році на станції ввели в експлуатацію два конденсаційні енергоблоки потужністю по 350 МВт. Виробником турбін для них стала компанія Alstom, тоді як котли постачила італійська Ansaldo. Для охолодження використовується вода із Нілу. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки