NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Merineith

Merineith (mrỉỉ-nt, „Neith kedveltje”), más néven Meriré (mrỉỉ-rˁ, „Ré kedveltje”) ókori egyiptomi hivatalnok volt az Amarna-korban, i. e. 1350 körül. Főleg szakkarai sírjából ismert, amelyet 2001-ben találtak meg. Lehetséges, hogy azonos Merirével, Aton főpapjával, aki amarnai sírjából ismert. Élete Családi hátteréről nem sokat tudni. III. Amenhotep uralkodása alatt születhetett, apja egy Haut nevű hivatalnok volt, anyja neve nem ismert. Sírja legkorábban elkészült részein az „Aton templomának háznagya”, később az „Aton memphiszi templomának háznagya” címet viseli. Ezt a hivatalt Ehnaton uralkodásának elején tölthette be. Ehnaton uralkodásának 9. éve körül Merineith megváltoztatta a nevét Merirére, összhangban az uralkodó által kezdeményezett vallási reformokkal. Szakkarai sírjában is átvésette a nevét. Nagy valószínűséggel Ehnaton uralkodása alatt viselte az „Aton templomának írnoka Ahet-Atonban és Memphiszben”, valamint az „Aton látóinak legnagyobbika” címeket. Az utóbbi cím Aton főpapjának címe, és egy ilyen nevű főpap ismert amarnai sírjából. Lehetséges, hogy a két Meriré ugyanaz a személy. Pályája végén, Tutanhamon uralkodása alatt visszaköltözött Memphiszbe, visszaváltoztatta nevét Merineithre, és Neith főpapja lett. Tutanhamon uralkodásának első éveiben halhatott meg. Sírja díszítésének nagy része ezekben az években készült el. Lehetséges, hogy élete vége felé kegyvesztett lett, és sosem temették ide, mert a sírkamrában nem találtak a nevét viselő tárgyakat. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Meryneith című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Külső hivatkozások Merineith/Meriré sírja
Zagazig Stadium

Zagazig Stadium (Arabic: ملعب الزقازيق, romanized: Malʿab az-Zaqāzīq), officially Zagazig University Stadium (ملعب جامعة الزقازيق, Malʿab Jāmiʿat az-Zaqāzīq), is a multi-purpose stadium in Zagazig, Egypt. It is currently used mostly for football matches and hosts the home games of El Sharkia SC. It holds 20,000 people. References
Stade de Zagazig

Le Stade de Zagazig (en arabe : ستاد الزقازيق) ou Stade Zaqaziq, est un stade de football égyptien situé dans la ville de Zagazig. Il est surtout connu pour servir de stade à l'équipe de première division égyptienne d'El Sharkia SC. Histoire Il sert occasionnellement de lieu de réunions politiques. Notes et références Lien interne El Sharkia SC Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail de l’Égypte
Solar Lake

Solar Lake (Arabic: بركة الشمس Birkat aš-Šams) is a saline desert lake located on the edge of the Red Sea, about 18 km south of Eilat in the Sinai Peninsula, Taba, Egypt, close to its borders with Israel. A small lake of high salinity, it is the site of complex biochemical phenomena, linked to cycles of evaporation and of infiltration of waters. Solar Lake became isolated from the Red Sea as littoral sediments closed off an embayment between two rocky headlands. The saline waters of the Gulf of Aqaba that seep into Solar Lake are further concentrated by evaporation in the lake. It is believed that in addition to losses from evaporation, there is a crack system at the bottom of the lake. Monohydrocalcite and other carbonates appear to be deposited in Solar Lake by the action of benthic cyanobacterial mats (stromatolite), which may be 1 m thick. At night the top metre of surface water loses heat to the cold desert air but insulates the lower layer. The insulated lower layer continues to gain solar energy each day and to accumulate heavy brine from above. Solar Lake develops some of the highest temperature solar-heated waters of any lake: certain layers can reach as high as 60 °C, temperatures matched only by some geothermal lakes. Due to the strong layering during certain times, the thermal gradients can be as high as 18 °C/m. In the summer, the lake turns over and becomes well-mixed thermally and in salinity. The residence time of water in the lake is believed to be 5.5–6 months. See also The Bear Lake in Sovata, Romania, is another example of this physical phenomenon. A solar pond is also a system for storing solar energy in a volume of highly saline water using the same principles as occur naturally Solar Lake. Lakes portal References External links De mystérieux lacs salés ? (French)
Lac Solaire

Le lac Solaire (arabe : بركة الشمس Birkat asch-Schams) est un lac salé héliotherme situé à Taba en Égypte à proximité de la mer Rouge, à environ 18 km au sud d'Eilat dans la péninsule du Sinaï qui, en raison de son emplacement particulier et de sa forte teneur en sel, agit comme un capteur solaire et génère les températures de l'eau les plus élevées jamais mesurées dans un lac salé sur terre. Histoire Les attributs exceptionnels du lac sont découverts par la communauté scientifique internationale dans les années 1970, et font l'objet de nombreuses études jusque dans les années 1990. Description De dimensions modestes (140 m sur 50 m, avec une profondeur de 4 à 6 m selon les saisons) et de forte salinité, il est le siège de phénomènes physiques et biochimiques complexes liés aux cycles d'évaporation et d'infiltration du site. A certains moments de la journée, par défaut de convection, l'eau de profondeur est nettement plus chaude que l'eau de surface. Il abrite une faune et une flore spécifiques dont notamment des stromatolithes. La nuit, le mètre supérieur de l'eau de surface perd de la chaleur au profit de l'air froid du désert, mais isole la couche inférieure. La couche inférieure isolée continue à gagner de l'énergie solaire chaque jour et à accumuler de la saumure plus lourde qui s'écoule vers le fond. Le lac Solaire accumule les eaux chauffées par le soleil dont la température est parmi les plus élevées de tous les lacs : certaines couches peuvent atteindre un maximum de 60,5 °C à 2,5 à 3 m de profondeur, températures que seuls certains lacs géothermiques peuvent égaler. En raison de la forte stratification pendant certaines périodes, les gradients thermiques peuvent atteindre 18 °C par mètre. En été, le lac change et le mélange thermique et en salinité est plus important. Le temps de séjour de l'eau dans le lac est estimé de 5,5 à 6 mois Ce lac, qui existe depuis environ 4600 ans, possède des propriétés hydrographiques, chimiques et biologiques particulières, qui font actuellement l'objet de recherches dans le but de développer de nouvelles méthodes pour la production d'eau chaude et d'électricité par l'énergie solaire. Dans le lac, les stromatolithes croissent extrêmement lentement. En raison du rayonnement solaire et de l'énergie solaire, des cristaux se forment dans l'eau salée, appelés monohydrocalcites et autres carbonates, qui sont déposés sous forme de tapis d'environ un mètre d'épaisseur. Ces conditions environnementales sont la condition préalable à la formation de stromatolites en combinaison avec des cyanobactéries. Références Voir aussi Articles connexes L'étang solaire désigne également un dispositif de stockage d'énergie solaire en un volume d'eau. Le lac Ursu (it) à Sovata, Roumanie, présentant un même phénomène. Liens externes De mystérieux lacs salés ? (en) http://ux.brookdalecc.edu/staff/sandyhook/dgrant/field/solar.htm (en) http://www.aslo.org/lo/toc/vol_22/issue_4/0597.pdf Portail des lacs et cours d'eau Portail de l’Égypte Portail de l’énergie
Birkat as-Samsz

A Birkat as-Samsz (Nap-tó, arabul: بركة الشمس ) a Vörös-tenger mellett fekszik Egyiptomban, a Sínai-félszigeten. Az izraeli Eilat várostól 18 km-re található lefolyástalan tó, melyben csak időszakonként van víz. A vize igen sós. A Birkat as-Samsz és a Vörös-tenger között csak egy parti üledéksáv van. Az Akabai-öböl sós vize átszivárog a tóba, melyben a párolgás miatt tovább koncentrálódik a só. Feltételezik, hogy a tó alján van egy repedés, mely hozzájárul a víz időszakos eltűnéséhez. A tóban monohidrokalcit és más karbonátok a bentális cianobaktériumokkal alkotnak sztromatolitréteget, ami 1 méter vastagságú is lehet. Éjszaka a hideg sivatagi levegő lehűti a tó felső rétegeit, és ez egyben szigeteli az alsóbb rétegeket. A tónak van a legmagasabb hőmérséklete az összes napsütötte tó között, melyek nem termálvízből táplálkoznak. A felső réteg hőmérséklete elérheti a 60 °C-t. A rétegződés miatt a termikus gradiens 18 ºCm−1. Nyáron a tó eltűnik és megmarad a sóréteg. A tó általában 5 -6 hónapig van vízzel tele. A sós oldat jól tárolja a nap energiáját. Irodalom Jorgensen, B.B; Cohen, Y: Solar Lake (Sinai).5. The sulfur cycle of the benthic cyanobacterial mats. (hely nélkül): Limnology and Oceanography 22 (4). 1977. 657–666. o. Jegyzetek Külső hivatkozások Lefolyástalan medence https://web.archive.org/web/20110720113816/http://www.aslo.org/lo/toc/vol_22/issue_4/0597.pdf https://web.archive.org/web/20090131065508/http://ux.brookdalecc.edu/staff/sandyhook/dgrant/field/solar.htm https://web.archive.org/web/20160624161147/http://lib.sytu.edu.cn/ASM/310-Introduce.htm Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Solar Lake című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Lago Solar

Solar (em árabe: بركة الشمس Birkat aš-Šams) é um lago de água salina situado à beira do mar Vermelho, próximo da fronteira com Israel; e cerca de dezoito quilômetros ao sul de Eilat, na península de Sinai, Taba, Egito. Este pequeno lago de alta salinidade é um local de fenômenos bioquímicos complexos, ligados a ciclos de evaporação e infiltração de águas. O lago Solar ficou isolado do mar Vermelho quando os sedimentos costeiros fecharam um poço entre dois promontórios rochosos. As águas salinas do Golfo de Ácaba, que se infiltram no lago Solar, ficam ainda mais concentradas por evaporação no lago. Acredita-se que, além das perdas por evaporação, exista um sistema de trincas no fundo do lago. Os monohidrocalcitos e outros carbonatos parecem ser depositados no lago pela ação de camadas cianobactérias bentônicas (estromatólito), que podem ter um metro de espessura. Às noites, na superfície, a camada superior de água perde calor para o clima frio do deserto, mas isola a camada inferior. Esta, isolada, continua a ganhar energia solar todos os dias, acumulando salmoura pesada de cima. O lago Solar desenvolve algumas das águas aquecidas por energia solar com a mais alta temperatura de qualquer lago: certas camadas podem atingir até 60 °C, temperaturas compatíveis apenas com alguns lagos geotérmicos. Devido às fortes camadas durante certos períodos, os gradientes térmicos podem chegar a 18ºCm−1. No verão, o lago se transforma e se equilibra em contextos térmicos e salinidade. Acredita-se que o tempo de permanência da água no lago seja de cinco a seis meses. O lago detém um volume de água um pouco superior a dez mil metros cúbicos. Referências Bibliografia Fontes onlines Grant, Dave. «Solar Lake» (em inglês). brookdalecc.edu. Consultado em 6 de março de 2020. Arquivado do original em 31 de janeiro de 2009 Cohen, Y; Krumbein, W.E; Goldberg, M; Shilo, M (1977). «Solar Lake (Sinai).1. Physical and chemical limnology» (PDF). Limnology and Oceanography (em inglês). 22 (4): 597–608. doi:10.4319/lo.1977.22.4.0597. Arquivado do original (PDF) em 20 de julho de 2011 Jorgensen, B.B; Cohen, Y (1977). «Solar Lake (Sinai).5. The sulfur cycle of the benthic cyanobacterial mats» (PDF). Limnology and Oceanography (em inglês). 22 (4): 657–666. doi:10.4319/lo.1977.22.4.0657. Arquivado do original (PDF) em 20 de julho de 2011 Fontes impressas Krumbein, W.E (1975). «Biogenic monohydrocalcite spherules in lake sediments of Lake Kivu (Africa) and the Solar Lake (Sinai)». Sedimentology (em inglês). 22 (4): 631–634. doi:10.1111/j.1365-3091.1975.tb00251.x Seckbach, Joseph; Oren, Aharon (7 de novembro de 2010). Microbial Mats: Modern and Ancient Microorganisms in Stratified Systems. [S.l.]: Springer Science & Business Media. 606 páginas </ref> Eckstein,Y. (1970). «Physicochemical limnology and geology of a meromictic pond on the Red Sea shore». Limnology and Oceanography (em inglês). 15 (3): 363–372. doi:10.4319/lo.1970.15.3.0363 Ligações externas De mystérieux lacs salés ? (French)
KV25

La KV25, també anomenada anteriorment WV25 (nomenclatura originada a partir de les sigles de West Valley, Vall occidental en anglès) és una tomba egípcia de la necròpoli coneguda com a Vall dels Micos, considerat el veí i el bessó en dimensions, geologia i funcions, de la vall dels Reis, també situada a la riba oest del Nil, a l'altura de la moderna ciutat de Luxor. La tomba va ser abandonada poc després de començar-ne la construcció, però sembla que era la destinada al faraó Amenhotep IV abans que canviés el seu nom i traslladés la capital a l'actual Tell el-Amarna. Referències Enllaços externs «KV25» (en anglès). Theban Mapping Project. Inclou descripcions, imatges i plànols de la tomba.
Királyok völgye 25

A Királyok völgye 25 (KV25) vagy nyugati völgy 25 (WV25) egy egyiptomi sír a Királyok völgye nyugati völgyének délnyugati végében, körülbelül 90 méterrel a KV23 alatt. Egyértelműen megkezdett királysír, de nem fejezték be – a szokásos síralaprajzból csak az első két folyosó készült el – és nem is díszítették. Lehetséges, hogy ez Ehnaton megkezdett thébai sírja. 1972-73-ban a Minnesotai Egyetem régészcsoportja tárta fel, Otto Schaden vezetésével. A sír egyenes tengelyű, 15,59 m hosszú, területe 35,58 m². Egy meredek lépcsőből és egy folyosóból áll, utóbbit felfedezésekor kőfal fedte el, odabenn egy, a harmadik átmeneti korra datált másodlagos temetkezéshez tartozó nyolc koporsót találtak, múmiákkal. Az itt talált kartonázsdarabok alapján a temetkezés nem korábbi a XXII. dinasztia koránál. Források Külső hivatkozások Theban Mapping Project: KV25
KV25

KV25 (Kings' Valley 25) è la sigla che identifica una delle tombe della Valle dei Re in Egitto; titolare sconosciuto. Scoperta nel 1825 da Giovanni Battista Belzoni, è ubicata quasi all'ingresso della West Valley ed è per questo anche nota come WV25. Si trova a meno di cento metri dalla tomba KV23 di Ay, è costituita da una piccola entrata e da un breve corridoio che non presentano decorazioni parietali e risale alla fine della XVIII dinastia. Benché non ultimata, presenta caratteri che hanno consentito di individuarla come tomba reale, forse destinata ad Amenhotep IV/Akhenaton. Le pareti sono ben tagliate e le crepe naturali della roccia vennero nascoste da un leggero strato di gesso. All’atto del ritrovamento l’ingresso era sigillato da un muro in mattoni e il corridoio conteneva otto mummie, risalenti al Terzo Periodo Intermedio, nonché suppellettili funerarie risalenti alla XVIII dinastia che si suppone provenissero dalla vicina KV23 di Ay. Note Annotazioni Fonti Bibliografia (EN) Nicholas Reeves e Richard Wilkinson, The complete Valley of the Kings, New York, Thames & Hudson, 2000, ISBN 0-500-05080-5. Christian Jacq, La Valle dei Re, traduzione di Elena Dal Pra, O. Saggi, n. 553, Milano, Mondadori, 1998, ISBN 88-04-44270-0. Alessandro Bongioanni, Luxor e la Valle dei Re, Vercelli, White Star, 2004, ISBN 88-540-0109-0. Alberto Siliotti, La Valle dei Re, Vercelli, White Star, 2004, ISBN 88-540-0121-X. Alberto Siliotti, Guida alla Valle dei Re, ai templi e alle necropoli tebane, Vercelli, White Star, 2010, ISBN 978-88-540-1420-6. Erik Hornung, La Valle dei Re, traduzione di Umberto Gandini, ET Saggi, n. 1260, Torino, Einaudi, 2004, ISBN 88-06-17076-7. Alessandro Roccati, L'area tebana, Quaderni di Egittologia, n. 1, Roma, Aracne, 2005, ISBN 88-7999-611-8. Voci correlate Storia dell'antico Egitto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su KV25 Collegamenti esterni (EN) Theban Mapping Project, su thebanmappingproject.com. URL consultato il 3 febbraio 2017 (archiviato dall'url originale il 5 dicembre 2006).
Graf WV 25

Graf WV 25 is een graf uit het westelijke deel van de Vallei der Koningen. Het graf, daterend uit de late 18e dynastie, werd ontdekt door Giovanni Battista Belzoni in 1817. Belzoni vond 2 grafkisten, elk met een mummie erin. Het is onduidelijk voor wie het graf werd gebouwd, temeer omdat het graf nooit is afgewerkt noch gedecoreerd. Overzichtskaart Externe link (en) Theban Mapping Project: WV25 - informatie over de tombe
WV25

A WV25, no Vale dos Reis em Egito, é uma tumba real não terminada e não decorada, construída no final da décima oitava dinastia, possivelmente para Aquenáton. Durante o Terceiro Período Intermediário (dinastias XXI e XXII) a tumba foi reutilizada para o sepultamento de oito múmias. Se nenhum sepultamento anterior ocorreu, possivelmente os objetos da décima oitava dinastia foram introduzidos nesse período. Este material sanha, presumivelmente, da KV23. A tumba permaneceu intacta desde então até a sua descoberta por Giovanni Battista Belzoni em 1817. Em 1972 e 1973 a tumba foi re-escavada por uma expedição da Universidade de Minnesota dirigida por Otto J. Schaden. Referências Reeves, N & Wilkinson, R.H. The Complete Valley of the Kings, 1996, Thames and Hudson, London Siliotti, A. Guide to the Valley of the Kings and to the Theban Necropolises and Temples, 1996, A.A. Gaddis, Cairo Ver também Lista das tumbas no Vale dos Reis Ligações externas «Theban Mapping Project:WV25» (em inglês) - Contém descrições, imagens e arquitetura da tumba.
Zonnetempel van Oeserkaf

De Zonnetempel van Oeserkaf werd gebouwd door Oeserkaf, een farao uit de 5e dynastie van Egypte in het oude Egypte. Het bouwwerk ligt in de plaats Abu Ghurob. Ze is naast de zonnetempel van Nioeserre de enige van de zes zonnetempels die zijn teruggevonden. Zonneverering De naam van het bouwwerk is Nechen-Re oftewel "Burcht van Re". Het bouwwerk zou kunnen refereren aan de plaats Nechen of Hierakonpolis en herinneren aan de vroegste vorm van zonneverering. In het open hof voor de obelisk werden offers aangeboden aan de zonnegod. Uit de reliëfs blijkt dat door te offeren aan de zonnegod dat de eeuwige cyclische wereldorde werd gegarandeerd. Uiterlijk van de tempel Vanaf een daltempel ging er een toegangsweg naar de zonnetempel, de zonnetempel lag op een heuvel dus de toegangsweg helde. De zonnetempel bestond uit een ommuurde ruimte met daarin een obelisk en vijf kapellen. Er is niet veel van bewaard en er zijn geen bas-reliëfs teruggevonden. Het complex was georienteerd op de stad Heliopolis of wellicht naar de sterren zoals Ronald A. Wells suggereerde. Er bestaat onder de wetenschappers echter discussie of de tempel misschien was opgericht ter ere van de godin Neith. Afbeeldingen Externe link (en) www.touregypt.net - Userkaf suntemple
Museo de Nubia

El Museo de Nubia en un museo arqueológico en la ciudad de Asuán, Egipto, y en el que se custodian principalmente objetos de Nubia. Se creó después de que la ONU respondiese a la llamada que el gobierno egipcio había hecho el 6 de abril de 1959 para salvar los monumentos de Nubia, y fue diseñado por el arquitecto Mahmoud El-Hakim por un coste de 75 millones de liras egipcias. Dedicado a la cultura, patrimonio y civilización nubia, fue inaugurado el 23 de noviembre de 1997.​ Fue galardonado con el Premio Aga Khan de Arquitectura en 2001.​ Orígenes El Museo de Nubia fue construido tras el requerimiento del gobierno egipcio en 1960.​ En enero de 1975 el Consejo Supremo de Antigüedades pidió a la Unesco la asistencia para la creación de museos donde depositar los materiales, y el organismo internacional creó un comité para establecer museos en El Cairo y Asuán. El 4 de febrero de 1986 se puso la primera piedra. Su desarrollo se produjo en la década de 1980 gracias a especialistas de la Unesco y académicos de universidades de la nación. Esta petición fue una respuesta de la Campaña de salvamento de los monumentos de Nubia, proyectada por la Unesco. Su creación permitió albergar un espacio compartido para observar y apreciar las obras y monumentos de la historia nubia.​​ La asistencia de la Unesco para coordinar la logística del presupuesto y asuntos gubernamentales explica la financiación del museo, su desarrollo y su posterior apertura. Se creó un fondo fiduciario en 1960, con donaciones de varios estados y de los gobiernos de Sudán y Egipto. Actualmente, la Unesco y la rama ejecutiva del Museo de Nubia continúan trabajando con el objetivo de albergar un espacio para apreciar la cultura nubia a la vez que preservan piezas y realizan restauraciones en yacimientos arqueológicos de toda la región.​​ Edificio El Museo de Nubia tiene unas dimensiones de 50.000 metros cuadrados, de los cuales 7.000 es el edificio en sí, mientras que el resto son jardines y otros espacios públicos. El edificio alberga tres plantas de exhibición, además de una biblioteca y un centro de información. La parte más grande del museo está ocupada por piezas monumentales , reflejando fases de desarrollo de la cultura y civilización nubias.​ Hay depositadas toda clase de piezas, desde las prehistóricas de Nubia hasta la época islámica, pasando por el Neolítico, faraónico, griego, romano, bizantino y copto. En total más de 3.000 piezas. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo de Nubia. Museo