NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Madrasa al-Sultan al-Zahir Baybars

Madrasa al-Sultan al-Zahir Baybars est une madrassa du Sultan mamelouk Baybars au Caire en Égypte. Le complexe fut construit en 1262-1263, à proximité du Mausolée de Malik al-Salih Ayyoub. La maddrassa fut détruite en 1874. Plusieurs auteurs la décrive, dont Ahmad al-Maqrîzî et Evliya Çelebi, et un croquis fut réalisé par Louis-François Cassas. Voir également Architecture mamelouke Bibliographie (en) Cairo of the Mamluks, D. Behrens-Abouseif, Ed. I.B.Tauris, 2007, P-119 (de) Die Mamlukische Architektur in Ägypten und Syrien (648/1250 bis 923/1517) , M. Meinecke, 1992. (en) D. Hill et L. Golvin, Islamic Architecture in North Africa (AD-800-1500), Faber and Faber, 1976, PP-84. Notes et références Liens externes Portail du Moyen Âge central Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Égypte Portail du Caire Portail de l'islam
Tell el-Farcha

Tell el-Farcha ist der moderne Name eines Ruinenhügels im östlichen Delta von Ägypten. Es handelt sich um die Reste einer Siedlung, die unter der Maadi-Kultur, in spätprädynastischer Zeit und im Alten Reich besiedelt war. Erste Ausgrabungen fanden 1988 bis 1990 von einer italienischen Expedition statt. Erneute polnische Grabungen finden seit 1998 statt. Der Tell (Ruinenhügel) ist etwa 400 × 110 m groß. Es konnten bei den Ausgrabungen eine Siedlung und ein Friedhof erfasst werden. Vor allem die Siedlung erbrachte wertvolle Ausgrabungsergebnisse. Es wurden die Reste einer Brauerei freigelegt. Besonders bemerkenswert ist jedoch die Entdeckung eines Tempeldepots. Es fanden sich zwei vergoldete Holzstatuen, deren Holz schon vollkommen vergangen war, deren Vergoldung es aber erlaubte sie zu rekonstruieren. In die Augen der einen Statue war Lapislazuli eingelegt. Weitere Funde sind vor allem zahlreiche Elfenbeinfiguren, bei denen es sich wahrscheinlich um Votivopfer für den hiesigen Tempel handelt. Die hier verehrte Gottheit ist unbekannt. Der Ort scheint vor allem in spätprädynastischer Zeit um 3200 v. Chr. große Bedeutung gehabt zu haben, die er aber im Alten Reich verlor. Literatur Marek Chłodnicki, Krzysztof M. Ciałowicz: Tell el-Farkha - preliminary report 2006. In: Polish Archaeology in the Mediterranean. Reports XVIII, Warszawa 2008, S. 127–153. (Volltext als PDF; 8,4 MB). Marek Chłodnicki, Krzysztof M. Ciałowicz, Agnieszka Mączyńska (Hrsg.): Tell el-Farkha I Excavations 1998-2011. Institute of Archaeology, Jagiellonian University / Archaeological Museum, Poznań–Kraków 2012, ISBN 978-83-60109-21-2 (Volltext als PDF; 34,4 MB). Weblinks Website zur laufenden Grabung (polnisch) Bibliographie Poznań Archaeological Museum Bild der vergoldeten Statuen (Memento vom 18. September 2006 im Internet Archive)
Al-Balamun

Al-Balamun (àrab: البلامون, al-Balāmūn) és un poble del màrkaz o districte d'El Senbellawein, a la governació d'Al-Daqahliyah, a Egipte. Està situat a la part oriental del Delta del Nil, a la branca Damiata. Descripció A prop d'Al-Balamun, a Tell al-Balamun, hi ha restes antigues egípcies, que corresponen a la ciutat de Paiuenammon (‘l'Illa de[l deu] Amon’), la ciutat més al nord de l'Egipte faraònic durant l'Imperi Nou, coneguda pels grecs com a Diòspolis Inferior. La ciutat va existir des del 2400 aC i les darreres notícies són del segle vi. Fou excavada el 1913 per Howard Carter, el qual va trobar les restes d'alguns temples però abandonà la recerca per anar a la Vall dels reis, on va descobrir la tomba de Tutankamon. Carter va deixar alguns escrits sobre les excavacions i algunes joies d'època ptolemaica que havia trobat. Les excavacions no es van reprendre fins al 1991 sota la direcció de Jeffrey Spencer (del Museu Britànic) que havia estat excavant a Al-Ashmunein, i es van trobar tres temples dins una muralla. Gràcies a les característiques pantanoses de la regió, les troballes s'han conservat en bon estat i fora de l'abast de lladres i arqueòlegs inexperts i del desenvolupament modern. Entre les inscripcions cal esmentar els noms dels faraons Shoshenq III i Usermaatre-Setepenre de la dinastia XXII i de la XIX, en un temple dedicat a Ammon les pedres del qual foren reutilitzades; un segon temple correspon a Pasmètic Wahibre (dinastia XXVI) i un tercer a Nectabeu I Kherperkare (de la dinastia XXX); també es van trobar unes estàtues representant a Ramsès II amb els déus Ammon i Mut i el nom de la ciutat: Smabehdet o Sma-Behdet. Darrerament s'ha excavat un cementiri de la dinastia XXII al nord del temple, i s'han trobat alguns enterraments en bon estat datats entre el 900 aC i el 700 aC, incloent alguns sarcòfags amb caps de falcó i decoracions d'or. Informes de les excavacions foren publicats el 1996 i 1999. Referències
Tell el-Balamun

Tell el-Balamun (altägyptisch Sema-Behdet, Waset-mehu, Pa-ju-en-Amun) ist ein Ruinenhügel im heutigen Ägypten. Der Ort lag als Hauptstadt des Throngaues (17. unterägyptischer Gau) in der Region nördliches Behdet im Nildelta. Es handelt sich mit etwa einem Kilometer Durchmesser um einen der größten heute noch stehenden Ruinenhügel im Delta. Die gute Erhaltung des Hügels ist vor allem auf die entlegene Lage der Ruinen zurückzuführen. Der Boden ist stark salzhaltig, was einen weiteren Grund darstellt, warum der Hügel nicht abgetragen wurde, da solche Ruinenhügel aus Nilschlamm oft gutes Düngematerial liefern. In griechisch-römischer Zeit war der Ort als Diospolis inferior bekannt. Intensive Ausgrabungen fanden 1991 bis 2008 statt und haben vor allem den Tempelbezirk der alten Stadt ergraben. Der Tempelkomplex des Amun Zentrum der Stadt war der Tempelkomplex des Amun, dessen Eingang nach Nord-Ost orientiert war. Älteste Reste datieren in das Neue Reich. Es konnten die Reste einer Tempelumfassungsmauer gefunden werden, die in diese Zeit datieren. Der eigentliche Tempel war schon vollkommen zerstört und es konnten nur noch die Fundamentgruben gefunden werden, die einen Anhalt zu der Größe des Baus geben. Daneben geben Fundamentgruben und deren Beigaben Hinweise auf Erbauer. Es fanden sich nur wenige dekorierte Steinfragmente. Der Tempel war ca. 80 × 40 m groß. Unter Scheschonq III. wurde davor ein Pylon erbaut. Wiederum später wurde vor den Tempel eine Kolonnade errichtet und davor wiederum ein erster Pylon. Hier befand sich auch eine kleine Nekropole, in der Würdenträger der 22. und 23. Dynastie bestattet wurden. Die Grabbauten fanden sich stark verfallen. Nur das Grab des Iken konnte namentlich identifiziert werden. Neben diesem Tempel konnten die Fundamente einer Barkenstation aus der 22. Dynastie festgestellt werden. Daneben stand ein weiteres Gebäude, unbekannter Funktion. Aus der 26. Dynastie gibt es einen weiteren Tempel und eine Zitadelle innerhalb des Tempelbezirkes. In der Perserzeit ist der Tempel vielleicht zerstört worden. Weiter im Norden stand ein Tempel des Nektanebos I., der etwa 62 × 72 m groß war. Auch dieser Tempel ist weitestgehend nur von der Fundamentgrube bekannt. Auch der Haupttempel wurde von Nektanebos I. vollkommen neu errichtet oder zumindest renoviert. Dieser Pharao erbaute auch eine neue Umfassungsmauer. Literatur Hans Bonnet: Diospolis, in: Lexikon der ägyptischen Religionsgeschichte. Nikol, Hamburg 2000, ISBN 3-937872-08-6, S. 158. Alan Jeffrey Spencer: Excavations at Tell El-Balamun, 1991–1994. British Museum Press, London 1996, ISBN 0-7141-0991-6. A. J. Spencer: Excavations at Tell el-Balamun 1995–1998. British Museum Press, London 1999, ISBN 0-7141-1933-4. A. J. Spencer: Excavations at Tell El-Balamun, 1999–2001. British Museum Press, London 2003, ISBN 0-7141-1958-X. Weblinks Excavation in Egypt at Tell el-Balamu Tell el-Balamun (englisch) Einzelnachweise
Tell el-Balamun

Tell el-Balamun (Coptic: ⲡⲟⲩⲛⲉⲙⲟⲩ; Ancient Greek: Διοσπόλις ή κάτω) first known as Smabehdet, is an ancient city in Egypt dating from 2400 BC. It was once a port city on an estuary of the Nile, but is now inland of the Mediterranean Sea. In ancient times it was known as Diospolis Inferior or Diospolis Kato. It has a complex of temples. History First called Smabehdet or Behdet, the Ancient Egyptian city from 2400 BC or earlier. About 1200 BC, during the New Kingdom of Egypt, it was named Paiuenamun, meaning "The Island of the [god] Amun". It was the ancient form of the name of Balamun. Tell el-Balamun, located in an agricultural area in the Nile Delta, it was a port city of an estuary of the Nile (but is now 15 kilometres (9.3 miles) from the Mediterranean Sea due to the advance of the Nile delta). It was the site of a complex of temples. A Ramesside temple enclosure holds temples from the 26th and 30th dynasties for Nekhtnebef, Psamtik I, and Shoshenq III. There was also a cemetery for elite citizens near the temple enclosure. There was also a tomb of Iken, a Lower Egyptian Vizier, from 900 B.C. In antiquity, the stones for the temples were removed and used for other structures or burnt for lime. The city was continuously occupied until the 6th century A.D., when it was an ancient Roman city with a limestone slab paved road. Archaeological site The archaeological site, more than a kilometre in diameter, is a series of mounds up to 18 metres (59 ft). What survives within the site are a fortress, other mud structures, and trenches that show the walls of the temples. In 1913, Howard Carter performed an archaeological excavation, and his unpublished excavation records are now in the Griffith Institute, University of Oxford. Francis Ghattas of Mansura University carried out work in 1977 and 1978. The British Museum sponsored excavations beginning in 1991, in partnership with the Egypt Exploration Society, Polish Academy of Sciences and Polish Center for Mediterranean Archaeology. The project continued until 2010. See also List of ancient Egyptian towns and cities List of ancient Egyptian sites References Further reading Hans Bonnet: Diospolis, in: Lexikon der ägyptischen Religionsgeschichte. Nikol, Hamburg 2000, ISBN 3-937872-08-6, S. 158. Alan Jeffrey Spencer: Excavations at Tell El-Balamun, 1991–1994. British Museum Press, London 1996, ISBN 0-7141-0991-6. A. J. Spencer: Excavations at Tell el-Balamun 1995–1998. British Museum Press, London 1999, ISBN 0-7141-1933-4. A. J. Spencer: Excavations at Tell El-Balamun, 1999–2001. British Museum Press, London 2003, ISBN 0-7141-1958-X. External links Tell el-Balamun (english)
Tell el-Balamun

Tell el-Balamun o Al-Balamun (copto:), es una antigua localidad del Bajo Egipto. Fue una antigua ciudad portuaria en la rama de Damieta del Delta del Nilo, pero ahora se encuentra tierra adentro del Mar Mediterráneo por el avance del delta. Historia Se encuentra sobre una elevación (tell) de aproximadamente 1 km de diámetro, alcanzando una altura de aproximadamente 18 m. Se conservan los restos de la ciudad egipcia de Behdet o Smabehdet, fundada alrededor del 2400 a. C.. Alrededor del 1200 a. C., durante el Imperio Nuevo era conocida como Paiuenamon ('isla de Amón'), la antigua forma de Balamun.​​ En el período greco-romano se conoció como Diospolis Inferior. Entre el complejo de templos, el recinto de un santuario ramésida contiene tres templos fechados gracias a los nombres reales presentes en los depósitos de la fundación, de diferentes dinastías egipcias. El templo principal, dedicado al dios Amón, fue construido por Sheshonq III (Dinastía XXII). Cerca del templo principal también se encontraron los restos de una necrópolis de la Dinastía XXII, reservada para figuras importantes, incluida la del chaty Iken, que probablemente vivió en la época del faraón Osorcón I.​ Posteriormente, el templo principal probablemente fue ampliado por Psamético I (Dinastía XXVI), a quien también se debe la construcción de un pequeño templo subsidiario y un gran muro de ladrillos sin cocer. El templo fue destruido poco después del final de la Dinastía XXVI sufriendo posteriormente una larga fase de abandono, para ser reconstruido desde los cimientos por Nectanebo I (Dinastía XXX), añadiendo otro pequeño templo subsidiario y rodeando el santuario por un muro más ancho. También se encontraron restos de otro templo anterior, mucho más pequeño que los dos posteriores, construido en la época de Ramsés II (Dinastía XIX). La ciudad fue ocupada continuamente hasta el siglo VI cuando era una antigua ciudad romana y disponía de una calzada pavimentada con losas de piedra caliza.​​ En la antigüedad, las piedras de los templos fueron reutilizadas para construir otras estructuras o se quemaron para obtener cal.​ Yacimiento arqueológico El yacimiento arqueológico, de más de un kilómetro de diámetro, contiene varios montículos de hasta 18 metros de altura.​ Lo que pervive dentro de esta localización es una fortaleza y otros restos de estructuras de adobe que muestran los muros de los templos.​ En 1913, Howard Carter, del Instituto Griffith de la Universidad de Oxford, realizó una excavación arqueológica, dejando mapas y registros de la excavación. Francis Ghattas, de la Universidad de Mansura, realizó trabajos en 1977 y 1978. El Museo Británico patrocinó las excavaciones a partir de 1991 en colaboración con la Sociedad de Exploración de Egipto, la Academia de Ciencias de Polonia y el Centro Polaco de Arqueología del Mediterráneo. El proyecto continuó hasta 2010.​ Como resultado, se descubrimiento los restos de los tres templos dentro de un enorme recinto de adobe. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Tell el-Balamun. Tell el-Balamun. Egypt Sites. Consultado el 28 de octubre de 2018.
Tell el-Balamoun

Tell el-Balamoun est le nom actuel d'une ancienne ville égyptienne nommée Sema-Behedet et datant de 2400 avant notre ère. C'était autrefois une ville portuaire sur un estuaire du Nil, mais elle se trouve maintenant à l'intérieur des terres. Dans l'Antiquité, elle était également connue sous le nom de Diospolis Kato ou Diospolis Parva. Elle possède un complexe de temples. Histoire D'abord appelée Smabehdet ou Behdet, la ville égyptienne ancienne date de 2400 avant notre ère, voire encore plus tôt. Vers -1200, pendant le Nouvel Empire, elle est nommée Paiouen-Amon, ce qui signifie « l'île du [dieu] Amon ». C'était l'ancienne forme du nom de Balamoun. Tell el-Balamoun, située dans une zone agricole du delta du Nil, était une ville portuaire d'un estuaire du Nil (mais elle est maintenant à quinze kilomètres de la mer Méditerranée en raison de l'avancée du delta du Nil). Elle était le site d'un complexe de temples. Un enclos ramesside contient des temples des XXIIe, XXVIe et XXe dynasties (Sheshonq III, Psammétique Ier, et Nectanébo Ier). Il y avait aussi un cimetière pour l'élite près de l'enceinte. Il y avait aussi une tombe d'Iken, un vizir de Basse-Égypte, datant de -900. Dans l'Antiquité, les pierres des temples ont été enlevées et utilisées pour d'autres structures ou brûlées pour produire de la chaux. La ville a été occupée de façon continue jusqu'au VIe siècle de notre ère, époque à laquelle elle était une ancienne cité romaine avec une route pavée de dalles de calcaire. Histoire de la recherche Le site archéologique, d'un diamètre de plus d'un kilomètre, est une série de monticules pouvant atteindre dix-huit mètres. Ce qui reste du site est une forteresse, d'autres structures en terre et des tranchées qui montrent les murs des temples. En 1913, Howard Carter de l'Institut Griffith de l'université d'Oxford a effectué des fouilles archéologiques. Francis Ghattas de l'université de Mansura a effectué des travaux en 1977 et 1978. Le British Museum a parrainé des fouilles à partir de 1991 en partenariat avec l'Egypt Exploration Society, l'Académie polonaise des sciences et le Centre polonais d'archéologie méditerranéenne. Le projet s'est poursuivi jusqu'en 2010. Toponymie Dans l'Égypte antique, le site a eu plusieurs noms : Notes et références Portail de l’Égypte antique
Piràmide de Neferefre

La Piràmide del faraó egipci Neferefre es troba a Abusir al-Melek, Egipte. Fou construïda durant la Dinastia V, però mai no es va acabar. Mai no va ser saquejada com moltes altres, i és per això que conforma una de les millors fonts d'informació per a saber com es construïen les piràmides. El seu nom formal era Piràmide divina dels esperits de Ba, diví és el poder de Neferefre. Construcció La piràmide tenia els costats de 65 metres de llarg i un pendent desconegut. Quan el faraó va morir, la piràmide inconclusa es va convertir en una mastaba quadrada gegant amb un pendent de 78°. El temple funerari es va fer ràpid i s'hi feren servir rajoles de fang i argila en lloc de la típica pedra calcària. A la banda oriental del temple s'alçaren capelles i una estructura coneguda en els documents egipcis com a "Santuari del ganivet", que s'utilitzava per a sacrificis d'animals. Excavacions Alguns egiptòlegs van explorar la piràmide, incloent-hi John Perring, Karl Lepsius, Jacques Morgan i Ludwig Borchardt; i alguns n'atribuïren la piràmide de manera errònia a Shepsekare. A causa de l'estat sense acabar de l'estructura, cap d'ells creia que en la piràmide pogués jaure la mòmia d'un faraó. Borchardt estigué molt a prop de descobrir aquest fet quan feu unes excavacions exploratòries a la zona, però hi va renunciar quan es trobava a menys d'un metre de la subestructura de la piràmide. Si hagués continuat, hauria trobat un bloc de gres roig que feia d'entrada a la cambra funerària; en comptes d'això, abandonà l'excavació i conclogué que la piràmide només era una construcció inacabada. La seua recerca provocà que el jaciment patís setanta anys d'inactivitat arqueològica.(2) En la dècada dels 1970, la Universitat Carolina de Praga comissionà una exploració exhaustiva del lloc i confirmà que la piràmide pertanyia a Neferefre i que el faraó estava enterrat dins l'estructura incompleta. També descobriren que la subestructura del temple havia estat saquejada, i que només hi havia restes trencades de gots canopis i fragments de la mòmia; de les ruïnes del temple funerari, però, es va rescatar part dels Papirs d'Abusir al-Melek, estàtues, atuells de pedra i faiança. Vegeu també Llista de les piràmides egípcies Referències
Pirámide de Neferefra

La pirámide del faraón egipcio Neferefra se encuentra en Abusir, Egipto. Fue construida durante la Quinta dinastía de Egipto, pero jamás se completó. Ya que no está acabada y, por consiguiente, no tiene grandes cantidades de piedra caliza, la pirámide nunca fue saqueada como muchas otras, por lo que conforma una de las mejores fuentes de información para saber cómo se construían las pirámides en aquella época.​ Su nombre formal era Pirámide divina de los espíritus de Ba, divino es el poder de Neferefra.​ Construcción La pirámide fue construida con lados de 65 metros de largo y una pendiente desconocida. Cuando el faraón murió, la pirámide sin completar se convirtió en una mastaba cuadrada gigante con una pendiente de 78°. El templo funerario fue construido con rapidez y se utilizaron ladrillos de barro y arcilla en lugar de la típica piedra caliza.​ En el lado oriental del templo se erigieron varias capillas religiosas y una estructura conocida en los documentos egipcios como el "Santuario del cuchillo", que se utilizaba para llevar a cabo sacrificios de animales.​ Excavaciones Varios egiptólogos exploraron la pirámide, incluyendo a John Perring, Karl Lepsius, Jacques Morgan y Ludwig Borchardt; varios de estos especialistas atribuyeron la pirámide de manera errónea a Shepseskara. Debido al estado sin terminar de la estructura, ninguno de ellos creía que en la pirámide pudiese yacer la verdadera momia de un faraón. Borchardt estuvo muy cerca de descubrir este hecho cuando llevó a cabo una serie de excavaciones exploratorias en la zona, pero renunció cuando se hallaba a menos de un metro de la subestructura de la pirámide. Si hubiese continuado excavando, habría encontrado un bloque de arenisca roja que hacía las veces de entrada a la cámara funeraria; en vez de eso, abandonó la excavación y llegó a la conclusión de que la pirámide no era más que una construcción inacabada. Su investigación provocó que el sitio pasara por setenta años de inactividad arqueológica.​ En la década de 1970, la Universidad Carolina de Praga comisionó una exploración exhaustiva del sitio en la que se confirmó que la pirámide pertenecía a Neferefra y se descubrió que el faraón estaba enterrado dentro de la estructura incompleta.​ También se descubrió que la subestructura del templo había sido saqueada, y que solo quedaban restos rotos de vasos canopo y fragmentos de la momia; sin embargo, de las ruinas del templo funerario se rescataron parte del papiro de Abusir, estatuas, vasijas de piedra y fayenza para su estudio.​ Véase también Anexo:Pirámides de Egipto Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Pirámide de Neferefra. Pirámide de Neferefra-Isi en Egiptología.com
Piramide van Neferefre

De Piramide van Neferefre is de piramide die het graf van de kortregerende farao Neferefre uit 5e dynastie bevat. Bouw van de piramide Farao Neferefre (ca. 2448 - 2445 v.Chr.) zat amper drie jaar op de troon toen hij overleed. Bij zijn dood was alleen het fundament voor zijn piramide af. Zijn opvolger, farao Nioeserre liet dit fundament snel ombouwen tot een lage, met grind bedekte heuvel. Daarbovenop liet hij een graftempel bouwen. Het leek erop dat dit graf in de vergetelheid zou raken, maar dat gebeurde niet. De Tsjechische egyptoloog Miroslav Verner werkt nu al jaren in Abydos en heeft de graftombe van Neferefre kunnen analyseren. Hierin werden ruim 2000 papyrusrollen gevonden, waarop de grafcultus van een farao op werd beschreven. Deze riten werden honderd jaar na zijn dood nog gebruikt. In het tempeltje werkten een staf van priesters en schrijvers. Zij waren de dienaren van de god en ex-farao Neferefre. Ze werden geholpen door de priesters uit de buurt. Het heiligdom van Mes was een kamer in de tempel waar alleen offers werden gebracht. De priesters brachten de stieren die werden geofferd naar binnen, en bonden hun poten vast. Daarna sneden ze de dieren de keel open, waarna het bloed werd opgevangen in een grote schaal. Volgens de papyri konden er wel 130 stieren worden geofferd tijdens een tiendaags feest. Dit was zeer opmerkelijk, want Neferefre zat slechts ongeveer drie jaar op de troon. Galerij Zie ook Egyptische piramide Farao Neferefre
Пирамида Неферефры

Пирамида Неферефра или Ранеферефа, — недостроенная египетская пирамида эпохи V династии, расположенная в некрополе Абусира в Египте. После ранней смерти фараона Неферефра незавершённая пирамида была перестроена в квадратную мастабу, ставшую местом погребения умершего монарха. Несмотря на фактический снос пирамиды, комплекс зданий в этом месте был расширен за счёт строительства множества храмов, осуществлённого преемниками Неферефра. Первое исследование было проведено Карлом Ричардом Лепсиусом, который дал пирамиде название «Лепсиус XXVI», но полноценным стало лишь исследование 1974 года, проводившееся чехословацкой археологической экспедицией из Карлова университета в Праге под руководством Мирослава Вернера. В ходе работы экспедиции были обнаружены такие важные артефакты, как папирусы и статуи, содержащие важную информацию о коротком правлении Неферефра. Комплекс пирамиды расположен к юго-западу от пирамиды Нефериркара и к западу от пирамиды Хентхауса, в южной части некрополя, находясь ближе всего к пустыне из всех пирамид Абусира. По причине длины в 65 метров она могла бы быть второй самой маленькой пирамидой фараона периода Древнего царства в Египте после пирамиды Униса. Помимо собственно пирамиды, комплекс включает в себя храм мёртвых, святилище ножа и святилище солнца. Комплекс окружён большой круговой стеной. Библиография Verner, Miroslav et al.: Abusir IX: The Pyramid Complex of Raneferef, I: The Archaeology. Czech Institute of Egyptology, Prag 2006, ISBN 8020013571. Ссылки