Medresa-mošeja sultana Hasana

Mošeja-medresa sultana Hasana (arabsko مسجد ومدرسة السلطان حسن) je monumentalna mošeja in medresa, ki stoji na trgu Salah al-Din v zgodovinskem okrožju Kaira v Egiptu. Zgrajena je bila med letoma 1356 in 1363 n. št. v obdobju Bahri Mamelukov po naročilu sultana an-Nasirja Hasana. Mošeja je veljala za izjemno zaradi svoje masivnosti in inovativnih arhitekturnih elementov ter še danes velja za enega najimpresivnejših zgodovinskih spomenikov v Kairu. Zgodovina Mecen in ustanovitelj: Sultan Hasan Sultan al-Nasir Hasan (polno ime: An-Nasir Badr ad-Din Hasan ibn Muhammad ibn Kalawun) je leta 748 po hidžri (1347/1348 n. št.) pri 13 letih zasedel prestol. Ko je leta 1350 dosegel polnoletnost, je aretiral emirja Mandžaka, ki je nadzoroval vse državne zadeve. Pred to aretacijo je bil emir omejen na le sto dirhamov na dan. Ta drobiž so pobirali služabniki za sultana. To je še posebej presenetljivo, če upoštevamo, da je bil v tistem času emir Šejku ocenjen na 200.000 dirhamov na dan. To pomanjkanje lahko razumemo kot spodbudo za njegovo kasnejšo razsipnost. Ko je sultan Hasan prevzel oblast, je na položaje moči postavil ljudi, ki so mu bili naklonjeni. To se je zgodilo na račun dostojanstvenikov, ki so bili takrat na položaju, kar je mnoge od njih razburilo. Nezadovoljni emirji so sultana leta 1351 aretirali, ga tri leta zaprli in na prestol povišali njegovega brata as-Saliha Saliha. Hasan je svoj čas v zaporu preživel s študijem, o čemer so govorili tudi njegovi osmrtnice. Vrnil se je na oblast in ponovno preoblikoval vladajočo strukturo, da bi utrdil oblast, vendar je sultana Hasana umoril njegov vrhovni poveljnik vojske, Jalbugha al-Umari, Mameluk, katerega so imeli za zvestega. Zaradi sultanove razsipnosti pri zapravljanju bogastva za ženske in drugih oblik favoriziranja se je poveljnik uprl sultanu. Sodobni sirski zgodovinar Ibn Kathir je ta sloves potrdil. Ibn Kathir je sultana krivil za njegovo pohlepnost in zapravljanje javnih sredstev. Omenjeni razkošni stroški se ujemajo s sultanovo obsežno mošejo. Po atentatu leta 1361 trupla sultana Hasana niso nikoli našli; mavzolej ni nikoli služil svojemu namenu. === Gradnja Gradnja mošeje velja za še toliko bolj izjemno, saj je sovpadala z opustošenjem, ki ga je povzročila črna kuga, ki je Kairo večkrat prizadela od sredine 14. stoletja naprej. Gradnja se je začela leta 1356 n. št. (757 po hidžri) in je trajala tri leta »brez enega samega dne mirovanja«. Pravzaprav se zdi, da se je delo nadaljevalo celo do leta 1363, celo po smrti sultana Hasana, preden se je sčasoma ustavilo. Napis na mošeji omenja ime emirja Mohameda ibn Bijlika al-Muhsinija kot nadzornika gradnje mošeje. Nenavadno je, da je bilo njegovo ime v napisu postavljeno poleg imena sultana Hasana, kar kaže na to, kako pomemben je moral biti projekt. Emirjev visok položaj je bil sicer še en pokazatelj tega prestiža, saj je bil leta 1330 imenovan za guvernerja Kaira in je nadzoroval druge gradbene projekte, vključno z obnovo hipodroma, ki ga je ustanovil al-Zahir Bajbars v bližini Citadele. Najobsežnejši razpoložljivi vir o gradnji mošeje je al-Makrizi, ki je pisal šest desetletij pozneje, saj je imel dostop do upravnih dokumentov, ki danes zgodovinarjem niso na voljo. Ročno delo, potrebno za gradnjo, je moralo biti delno izčrpano zaradi nenehnega pustošenja kuge, vendar se zdi, da to ni bil glavni izziv. Makrizi omenja, da je gradnja mošeje stala 30.000 dirhamov na dan. Skupni stroški gradnje so znašali več kot milijon dinarjev, zaradi česar je bila to najdražja mošeja v srednjeveškem Kairu. Celo sultan naj bi bil včasih zaradi stroškov projekta malodušen. Financiranje mošeje je bilo omogočeno zaradi nekaj dejavnikov: prvič, varčevalni ukrepi, ki jih je uvedel Manjak, eden od emirjev, zadolženih za državne zadeve, preden je sultan Hasan dosegel zrelost; drugič, pritok bogastva v državo, ki ga je povzročila smrt številnih mameluških emirjev zaradi kuge, katerih premoženje je bilo nato preneseno v državno blagajno, vključno z ogromnim bogastvom emirja Šejkhuja; in tretjič, izsiljevanje sultanovih podložnikov med njegovo vladavino. Pomen in obseg gradbenega projekta sta privabila tudi obrtnike z vsega mameluškega imperija, vključno z oddaljenimi provincami Anatolije, kar lahko pojasni raznolikost in inovativnost zasnove in dekoracije mošeje. Domneva se tudi, da je bil apnenec iz piramid v Gizi pridobljen za uporabo pri gradnji mošeje. Kasnejši dogodki Zaradi lege mošeje v bližini Citadele in njene masivne ter robustne konstrukcije je bila večkrat uporabljena kot utrjen položaj ali kot platforma za napade na Citadelo. Al-Makrizi je zapisal, da se je »takoj, ko je prišlo do spora med ljudstvom in državo, več emirjev in drugih povzpelo na vrh mošeje in od tam začelo obstreljevati Citadelo«. To je posledično prepričalo več kot enega sultana, da je ukazal porušiti ali zasipati mošejo. Leta 1391 so se uporniški emirji proti sultanu Barkuku povzpeli na streho mošeje in izstrelili izstrelke na Citadelo, kar je sultana izzvalo, da je ukazal uničiti stopnice in ploščad vhoda ter zabiti vrata. Leta 1500 je sultan Džanbalat, ki je pričakoval nov napad upornikov z mošeje, ukazal njeno rušenje; vendar je bil po treh dneh neuspešnih poskusov rušenja jugovzhodnih zidov mošeje (obrnjenih proti citadeli) prisiljen odnehati. Leta 1517 se je zadnji mameluški sultan, Tumanbaj, zatekel v mošejo, da bi se izognil zavzetju zmagovite osmanske vojske, ki je prevzela nadzor nad Kairom, zaradi česar so Osmani iz citadele obstreljevali mošejo s topovskimi kroglami. Leta 1660 so kronike opisale kupolo mavzoleja kot še vedno polno lukenj, ki so jih naredile topovske krogle. Tudi v 18. stoletju, v času osmanske oblasti, je bila mošeja po nemirih leta 1736 očitno več let zaprta in je bila ponovno odprta šele leta 1786 po ukazu Salima Age. Nekateri od teh poskusov rušenja pa so naleteli na kritike prebivalstva Kaira, oblasti pa so bile nato pogosto prisiljene popraviti škodo. Leta 1659 se je severni minaret, pritrjen na mavzolej, zrušil. V letih 1671–1672 so minaret zamenjali z manjšim, nekoliko drugačne oblike, hkrati pa so prvotno leseno kupolo mavzoleja zamenjali s sedanjo kupolo, ki je prav tako drugačne oblike od prvotne. Leta 1869 se je začela gradnja monumentalne nove mošeje, mošeje ar-Rifa'i, tik ob obstoječi mošeji sultana Hasana. Dokončana je bila leta 1912, njena velikost je primerljiva s konstrukcijo sultana Hasana in je bila zgrajena v neo-mameluškem slogu. Stavbi skupaj zdaj prevladujeta na starem trgu Rumajla (zdaj preimenovanem v Midan Salah ad-Din) nasproti Citadele. Arhitekturni opis Lokacija Mošeja zaseda skoraj 8000 kvadratnih metrov površine na lokaciji blizu Citadele v Kairu. Stoji na mestu razkošne palače, ki jo je prej za enega od svojih emirjev, Jalbugha al-Jahavi, z velikimi stroški zgradil Hasanov oče, sultan al-Nasir Mohamed, in ki je bila porušena, da bi naredili prostor za mošejo. Gradnja monumentalnih stavb na tej lokaciji je bila verjetno deloma namenjena ustvarjanju prijetnega pogleda, na katerega bi sultan lahko gledal iz svoje palače v Citadeli. V srednjem veku je med mošejo in Citadelo ležal odprt trg, znan kot Rumajla. Danes trg zaseda veliko krožišče in je bil preimenovan v trg Salah ad-Din. Trg in nekdanji hipodrom v bližini (na jugozahodni strani Citadele) sta bila v preteklosti uporabljena za vojaške parade, konjeniške igre in uradne slovesnosti, kar je lokaciji dalo dodaten simbolni pomen. Zunanjost Stavba je dolga približno 150 metrov, široka 68 metrov, in visoka 36 metrov. Kot vse mošeje je tudi ta usmerjena proti Meki, ki leži jugovzhodno od Kaira. Jugozahodna in severovzhodna fasada stavbe (njeni daljši strani) sta označeni z navpičnimi vrstami po osem oken (razporejenih čez štiri nadstropja v notranjosti), ki so edinstvena značilnost, ki vizualno poudarja višino stavbe. Zgornji rob zunanjih fasad krona debel venec muqarnas (okras, podoben stalaktitom), ki štrli 1,5 metra čez preostali del zidu, kar je še ena edinstvena značilnost v mameluški arhitekturi, čeprav se ne razteza okoli celotne stavbe. Prav tako se je vzdolž celotne dolžine na samem zgornjem robu zidov raztezal grb v obliki lilije, ki pa je danes ohranjen le okoli zidov mavzoleja na jugovzhodni strani. Jugovzhodne ali proti citadeli obrnjene stene mošeje in mavzoleja imajo okna, uokvirjena z bolj dovršeno kamnito dekoracijo v različnih vzorcih. Trikotni prostori nad spodnjimi okni so bili nekoč zapolnjeni z geometrijsko keramično dekoracijo, verjetno anatolsko-turškega navdiha. Blizu dna jugozahodnega zidu, pod današnjo ravnijo ulice, je vrsta kamnitih konzol, ki štrlijo iz zidu in so verjetno služile kot opora strehe pokrite tržnice ob ulici na tej strani. Minareti Mošeja ima danes dva minareta, ki obdajata mavzolejno dvorano na jugovzhodni strani stavbe. Južni od tega para, ki je še vedno v prvotni obliki, je najvišji minaret mameluške arhitekture, njegov vrh je bil takrat 84 metrov nad nivojem ulice. Severni se je zrušil leta 1659 in je bil v sedanji obliki obnovljen v letih 1671–72. Prvotni severni minaret naj bi bil bolj monumentalen, njegov vrh pa je bil "dvojni"; z drugimi besedami, dosegel je vrhunec v dveh laternah (namesto običajne ene), značilnost, ki se je veliko kasneje ponovno pojavila v minaretu sultana al-Ghurija v mošeji al-Azhar in v minaretu bližnje mošeje Kanibaj ar-Rammah. Poleg tega sta bila prvotno namenjena še dva minareta nad monumentalnim portalom mošeje, zelo podobna arhitekturi mongolskih Ilkanidov in anatolskih Seldžuških medres in mošej iz približno istega obdobja (na primer Gök Madrasa v Sivasu v Turčiji ali Petkova mošeja, Yazd v Iranu), ki sta bili skoraj zagotovo navdih. To bi mošeji dalo skupno štiri minarete, kar bi bilo v islamski arhitekturi v Egiptu brez primere. Vendar se je leta 1361 med gradnjo eden od teh minaretov podrl in ubil okoli 300 ljudi, vključno z otroki v osnovni šoli spodaj. Po tem so gradbeniki opustili gradnjo in pustili le dva minareta ob mavzoleju, ki ju vidimo danes. Vhodni portal Vhodni portal je po standardih mošejske arhitekture ogromen in visok 38 metrov. Zgrajen je bil pod kotom, ki štrli 17 stopinj navzven od preostalega dela obzidja, tako da je viden s Citadele. Njegova oblika in razporeditev dekoracije kažeta na očiten navdih s portali medres in mošej v anatolski seldžuški in mongolski ilkanidski arhitekturi tistega časa, zlasti s portalom Gök (Modre) medrese v Sivasu v Turčiji, zgrajene leta 1271. Na notranji strani portala, za kamnitimi klopmi in ob straneh vhoda, sta dve marmorni niši, napolnjeni z geometrijskimi vzorci, ki spominjajo na iluminacijo Korana in se zaključijo s plitvimi muqarnas napami (prav tako anatolskega sloga). Nad njimi so črne marmorne plošče, vdelane z belimi kufskimi arabskimi napisi delov Surat al-Fath (Sura o zmagi) iz Korana. Šahada (muslimanska izpoved vere) je vpisana v "kvadratni" kufski pisavi višje nad tem, medtem ko je še višje pas napisa z drugim koranskim verzom (24:36-37), ki poteka vzdolž celotne širine notranjosti portala, tik pod baldahinom muqarnas. Dekoracija portala očitno ni bila nikoli dokončana. Obstaja veliko primerov kamnitih rezbarij, katerih začetni obrisi so bili vrisani v kamen, vendar nikoli izklesani. Zdi se, da širok in impresiven baldahin muqarnas nad vrati tudi ni v celoti izklesan, medtem ko nad njim manjka del kamnite obloge. Drugi pasovi kamnite izklesane dekoracije so bili le delno izvedeni. Na primer, ob vznožju dekorativne niše na levi strani portala je bil na levi vklesan en arabeskni medaljon, na desni pa ne. (To je tudi redek prikaz korakov v procesu klesanja kamna: verjetno je mojster obrtnik narisal obrise vzorca v kamen in so bili vajenci kasneje odgovorni za njegovo izrezovanje; v tem primeru drugi korak ni bil dokončan.) Nekateri izrezljani vzorci, četudi nedokončani, so sami po sebi pomembni; na primer, tukaj so cvetlični motivi kitajskega sloga, ki se pojavljajo v drugih mameluških obrteh tistega časa, vendar se ne pojavljajo nikjer drugje v mameluški arhitekturi. Druga manjša, a nenavadna značilnost je kiparska podoba drugih arhitekturnih stavb v nekaterih rezbarijah tik nad stopnicami, ki vodijo do portala; to so morda ostanki gotskega krščanskega spomenika, verjetno iz križarskih cerkva, ki so stale na posestvih, podarjenih za ustanovitev medrese-mošeje. Prvotna bronasta vhodna vrata je sultan Mu'ajad v začetku 15. stoletja na silo odkupil za skromno ceno za uporabo v svoji mošeji in jih je tam še danes mogoče videti. Notranjost Čeprav so zunanje stene stavbe iz kamna, je večina notranjosti iz opeke, fasade pa so prekrite s štukaturami in za dekorativne detajle obdelane s kamnitimi deli. Vhodna preddverje Preddverje ob vstopu v mošejo je nenavadno bogato okrašen prostor, ki ga pokriva majhna osrednja kupola, obdana z dovršenimi muqarnas oboki. Razporeditev kupole in polkupole tukaj spominja na bizantinsko arhitekturo, vendar je morda navdihnjena z armensko obrtjo, če ne celo izvirna. Zadnja stena, obrnjena proti vratom, je prekrita z marmornatimi oblogami: na sredini je kvadratna plošča iz intarziranega belega in rdečega marmorja v geometrijskem vzorcu sirskega sloga, na obeh straneh pa so marmornate plošče z drugimi izrezljanimi vzorci. Iz tega prostora vodi ukrivljen prehod na osrednje dvorišče. Za stenami preddverja je na tlorisu tudi prostor, ki je morda nekoč gostil ali bil namenjen nastanitvi zdravnika in študentov medicine, kot je omenjeno v dokumentu o ustanovitvi (waqf). Prostor je zdaj uničen ali pa morda nikoli ni bil dokončan. Osrednje dvorišče in območje mošeje Ogromno osrednje dvorišče je velik kvadratni prostor, obdan s štirimi monumentalnimi ivani (obokanimi prostori, odprtimi na eni strani), od katerih je kibla ivan (ivan v smeri molitve) večji od ostalih treh. Ta prostor je služil kot petkova mošeja, dostopna javnosti, uporabljali pa so ga tudi za poučevanje medres, ki so bile del ustanovitve. Vsak od štirih ivanov naj bi bil namenjen poučevanju ene od štirih medzhab (šol mišljenja) sunitske islamske jurisprudence: hanefijskega, hanbelijskega, malikijskega in šafijskega medzhaba. Velikost glavnega kibla ivana je bila pogosto priznana kot osupljiv dosežek, mameluški zgodovinarji, kot je Makrizi, pa so trdili, da je večji od znamenitega oboka sasanidske palače Ktezifon (ki je še danes največji enorazponski obok iz opeke na svetu). Ivan mošeje sultana Hasana v resnici ni tako velik kot ta lok, vendar je primerjava kljub temu poudarila legendarni sloves stavbe. Tudi ta ivan je bogato okrašen. Monumentalni napis v kufskem slogu, postavljen na vrtinčastem rastlinskem arabesknem ozadju, poteka vzdolž celotne dolžine ivana in je edinstven v mameluški arhitekturi. Besedilo je odlomek sure al-Fath (Sura o zmagi) iz Korana. Pod tem napisnim pasom je stena kible prekrita z večbarvnimi marmornimi ploščami, osredotočenimi okoli mihraba (niše, ki simbolizira smer molitve), ki je uokvirjen z lastnim zlatim napisom in katerega osrednja polkupola ima motiv sončnega vzhoda, ki seva iz besede Alah. Kamnita in marmorna minbar (prižnica) poleg nje je bila morda nekoč prekrita z intarziranimi geometrijskimi vzorci, kot je tisti na minbarju mošeje Aqsunqur, vendar to danes ni vidno. Minbar še vedno ima fino izdelana bronasta vrata z geometrijskimi vzorci. Marmorni dado poteka tudi vzdolž drugih dveh sten ivana, čeprav na veliko nižji višini. Kamnita ploščad, znana kot dikka, stoji na sredini prostora in je bila namenjena recitatorjem Korana na glas med skupnimi molitvami. Ostali trije ivani in preostali del dvorišča so večinoma preprosti, razen vrat na vogalih dvorišča. Ta vrata vodijo do medresinih enot in z lastnimi manjšimi dvorišči. Uokvirjena so z ablak kamnitim zidakom, pasovi kamnitih napisov in barvnimi mozaiki. Možno je, da so bili tudi drugi ivani namenjeni okraševanju, vendar niso bili nikoli dokončani. Poleg tega je bil označen, a prazen pas, ki poteka vzdolž zgornjega roba celotnega dvorišča nad ivani, morda namenjen še enemu monumentalnemu napisu. Tla osrednjega dvorišča so tlakovana z bogatimi marmornimi mozaiki. Tlakovci izvirajo iz obnove, ki jo je leta 1912 izvedla organizacija Comité, vendar so vzorci morda iz časa sultana Hasana. Kupolasti paviljon na sredini dvorišča skriva vodnjak za umivanje (za umivanje pred molitvijo), vendar je bil prvotno namenjen le kot dekorativni vodnjak (prostori za umivanje so bili nekoč ob stavbi mošeje). Kupolasta struktura je izdelana iz lesa in je bila verjetno večkrat popravljena ali obnovljena. Njena sedanja oblika morda izvira iz osmanskih časov, vendar je morda tudi najzgodnejši mameluški primer te vrste vodnjaka. Dvorišča medrese Vrata v kotih glavnega dvorišča vodijo v eno od štirih medres, posvečenih enemu od štirih medhab (šol mišljenja v sunitski islamski jurisprudenci). Vsaka je imela središče majhno dvorišče, obdano s štirimi nadstropji bivalnih prostorov in celic za učence. Medrese niso bile enake velikosti (vsaj deloma zaradi nepravilnega tlorisa mošeje, ki ga je omejevalo obstoječe ulice in strukture), pri čemer sta bili največji hanefijski in šafijski medresi, ki sta bili na obeh straneh velikega ivana glavne mošeje. Ta območja medres so bila skoraj v celoti ločena od osrednjega dvorišča (razen vrat, ki so vodila vanje), za razliko od drugih medres, kjer so imele sobe učencev pogosto okna s pogledom na glavno dvorišče. To je morda zato, ker so javnost glavno dvorišče uporabljala kot mošejo in so si učenci želeli večjo mero zasebnosti ali miru. Vsako dvorišče medrese je imelo tudi svoj manjši ivan, ki se je uporabljal za molitve in je bil usmerjen proti kibli (smeri molitve), okrašen s štukaturnim napisnim trakom, podobnim tistemu na velikem ivanu ob kibli glavne mošeje. Mavzolej in kupola Položaj mavzoleja glede na preostali del stavbe je bil nenavaden, saj je bil neposredno za zidom kible mošeje, kar pomeni, da je stal v smeri, proti kateri so muslimani v mošeji molili. Tega ni bilo mogoče najti v nobeni drugi mameluški verski stavbi, čeprav očitno ni dokazov, da bi se to takrat zdelo sporno. Zaradi te postavitve je mavzolej štrlel navzven na trg Rumajla in proti Citadeli, verjetno zato, da bi bil bolj izstopajoč, ko ga gledamo s Citadele. Do mavzolejske sobe se dostopa iz notranjosti mošeje, skozi vrata levo od mihraba v zidu kible. Na isti steni, na desni strani, je veliko okno v velikosti vrat, ki se prav tako odpira v mavzolejno sobo. To okno odlikujejo vrata, ki so izjemna po svoji izjemno fini izdelavi, izdelana iz bakra-niela, intarzirana z zlatom in srebrom ter imajo geometrijske vzorce zvezd in arabske napise v slogu Thuluth. V notranjosti je soba še bolj razkošno okrašena, z večbarvnimi marmornimi mozaičnimi oblogami na spodnjih stenah in velikim poslikanim napisom Prestolni verz, izrezljanim v les, ki poteka okoli celotne sobe nad tem. Marmorni mihrab je podoben tistemu v glavnem kibla ivanu mošeje. Kvadratna soba postopoma prehaja v okroglo kupolo (premera 12 metrov) z uporabo lesenih pendantivov, značilnih za mameluško arhitekturo, ki so izklesani v oblike muqarnas ter bogato poslikani in pozlačeni. Kupola mavzolejske komore, vidna od zunaj in s Citadele, ni več originalna, ampak je bila leta 1671 zamenjana s sedanjo. To je morda posledica poškodb zaradi podrtega minareta leta 1659 ali topovskih krogel, izstreljenih s Citadele v času spopadov. Tudi prvotna kupola je bila lesena, kljub temu da so težke stene komore s podpore lahko prenesle nekaj težjega. Vendar je imela prvotna kupola zelo drugačno obliko. Italijanski popotnik v začetku 17. stoletja jo je opisal kot jajčasto; natančneje, začela se je ozko na dnu, nato se je razširila kot čebulica in končala s koničastim vrhom. Kenotaf na sredini mavzolejske komore, postavljen za leseno pregrado, datira v leto 1384. Trupla sultana Hasana po njegovi smrti niso nikoli našli in kot takega tukaj niso nikoli pokopali. Namesto tega sta v grobnici njegova dva mlada sinova. Mavzolej je opremljen tudi z velikim lesenim govorniškim pultom, okrašenim z geometrijskimi vzorci zvezd in intarzijami iz slonovine, ki naj bi hranila enega od velikanskih kraljevih izvodov Korana, ki so bili v lasti fundacije. Druge strukture fundacije Severozahodno stran mošeje-medrese trenutno zasedajo ruševine in izkopani ostanki. Na tej strani je nekoč stala osnovna šola (maktab), pa tudi niz stranišč in vodnjakov za umivanje. Vidna je tudi vrsta obokanih sob ali enot, ki so morda služile kot trgovine kot del tržnice z orožjem. Bila sta tudi pravokotna bazen in vodno kolo, verjetno del že obstoječega vodovodnega sistema, ki je dovajal vodo v kraljeve hleve Citadele. Sklici Literatura Al-Harithy, Howyda N. (1996). »The Complex of Sultan Hasan in Cairo: Reading Between the Lines«. V Gibb, H.A.R.; E. van Donzel; P.J. Bearman; J. van Lent (ur.). The Encyclopaedia of Islam. BRILL. ISBN 9789004106338. (p. 68 ff) Herz, Maz (1899). La mosquée du sultan Hassan au Caire. Cairo: Le Caire. Zunanje povezave »Mosques in Cairo«. egyptopia.com.: Vzdrževanje CS1: opuščena arhivska storitev (povezava) »Sultan Hassan Photo Gallery«. egyptopia.com. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 10. junija 2009. Panckoucke (ur.). »Sultan Hassan Mosque« (streaming audio). Description de l'Égypte (v francoščini). str. 304–306 – prek YouTube.