NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Beit al-Wali

Beit al-Wali (Beyt el-Wali) és un llogaret d'Egipte, on hi havia un antic temple egipci. Estava a uns 50 km al sud d'Assuan i prop del Temple de Kalabsha (fou traslladat no gaire lluny per evitar ser submergit per les aigües del Llac Nasser, gràcies a un equip d'arqueòlogues i experts polonesos) Construït a l'època de Ramsès II se segurament el més antic, essent uns anys anterior a Gerf Hussein. Fou construït en un lloc sense pobles a la vora. Fou dedicat a Amon. A l'època cristiana es va fer servir per eremites i segurament com a lloc de culte, gràcies al qual fou conservat. Les pintures i gravats estan en bon estat i reflecteixen moments de la vida de Ramsès II, en pau i a la batalla. Hi figuren també el príncep Amunhershepeshef, i Khaemwese, després gran sacerdot de Ptah a Memfis, acompanyant al faraó a la batalla (però quant es va produir la batalla ambdós eren nens de pocs anys). Hi ha estàtues i pilars. El santuari té uns 10 m².
Templo de Amón (Beit el-Wali)

El Templo de Beit el-Wali es un templo del Antiguo Egipto, tallado en la roca, situado en Nubia. Construido por el faraón Ramsés II y dedicado a las deidades Amón-Ra, Ra-Horajtis, Khnum y Anuket,​ fue el primero de una serie de templos construidos por Ramsés II en esta región. Su nombre, Beit el-Wali, significa 'Casa del Hombre Santo' y puede indicar su uso previo por un ermitaño cristiano en algún momento del pasado.​ El templo fue reubicado durante la década de 1960 como resultado del proyecto de la presa de Asuán y se trasladó a un terreno más alto junto con el templo de Kalabsha. Este traslado se coordinó con un equipo de arqueólogos polacos, financiado conjuntamente por un instituto suizo y otro de Chicago. El templo estaba situado originalmente a 50 kilómetros al sur de Asuán.​ Historia política Los templos nubios de Ramsés II (es decir, Uadi es-Sebua, Beit el-Wali y Abu Simbel), formaban parte de una política patrocinada por el Estado destinada a mantener el control egipcio sobre esta zona.​ Durante el período del Imperio Nuevo de Egipto, Nubia no sólo estaba gobernada por funcionarios egipcios, sino que también estaba sujeta a: "Una deliberada política de aculturación, cuya intención era romper la identidad nubia. Muchos de los líderes nubios fueron educados en Egipto y adoptaron su vestimenta, sus costumbres funerarias y su religión. Hablaban el idioma egipcio e incluso cambiaron sus nombres por los egipcios. La decoración de los templos era, hasta cierto punto, propaganda real destinada a intimidar a la población (local)."​. Arquitectura y decoración del templo El templo de Beit el-Wali es pequeño, y fue construido en un nivel simétrico. Está formado por una explanada, una antesala con dos columnas y un santuario excavado en la roca circundante, a excepción de la entrada y el portal. El templo estaba frente a un pilono.​ Al principio del período copto el templo fue utilizado como iglesia. Muchos de los primeros viajeros europeos visitaron el templo, cuyos detalles arquitectónicos y artísticos fueron publicados por Günther Roeder.​ en 1938.​ Referencias Bibliografía Arnold, Dieter & Nigel Strudwick, The Encyclopaedia of Ancient Egyptian Architecture, I.B. Tauris Publishers, 2003. Lorna Oakes, Pyramids, Temples and Tombs of Ancient Egypt:An Illustrated Atlas of the Land of the Pharaohs, Hermes House: Anness Publishing Ltd, 2003. Roeder, Günther. Der Felsentempel von Bet el-Wali (Cairo, 1938) ('The rock temple of Bet el-Wali') Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Templo de Amón.
Desert Breath

Desert Breath, located beside Highway 11 in the Egyptian desert directly West of El Gouna near Hurghada on the Red Sea coast, is a double-spiral work of land art. It was created by the D.A.ST. Arteam, a group made up of three Greek artists - Danae Stratou, sculptor, Alexandra Stratou, industrial designer, and Stella Konstantinidis, architect. The work, completed on 7 March 1997, covers an area of about 10 hectares (25 acres). It consists of 89 protruding cones of gradually increasing size set in a spiral and another 89 depressed (incised) cones set in spirals. The sand dug out from the depressed cones was used to create the protruding cones, resulting in the displacement of 8,000 cubic meters (10,000 yd3) of sand. At the center of the art piece used to be a body of water 30 meters (98 feet) in diameter which has since evaporated. The artwork is subject to natural erosion and in due course the area will revert to original desert plain. It is viewable by satellite pictures via Google Earth. Intention of the project The artists have stated that the project was meant to suggest an experience of infinity with the desert as a landscape of the mind. Even though it is in a state of slow disintegration, Desert Breath is still viewable two decades after its creation. Through its slow disintegration, the installation has been seen as an instrument to measure the passage of time. References External links Desert Breath Installation at artist's website
Desert Breath

Desert Breath est une œuvre de land art créée en 1997 en Égypte par Danae Stratou, Alexandra Stratou et Stella Constantinides. Caractéristiques Desert Breath est située dans le désert égyptien à quelques kilomètres de la côte de la mer Rouge, à une vingtaine de kilomètres au nord-ouest d'Hurghada. L'œuvre consiste en deux spirales imbriquées, décalées d'un demi-tour l'une par-rapport à l'autre, la première formée de 89 dépressions coniques, la deuxième de 89 cônes sortant du sol. Les cônes et les dépressions sont de taille croissante quand on s'éloigne du centre de la spirale. Le centre de l'œuvre est marqué par une dernière dépression de 30 m de diamètre, autrefois un lac aujourd'hui évaporé, au centre duquel s'élève un dernier cône. Au total, Desert Breath fait 360 m de long et 300 m de large. Elle s'étend sur un peu plus de 100 000 m2. Historique Desert Breath est une œuvre de la sculptrice Danae Stratou, de la designeuse Alexandra Stratou et de l'architecte Stella Constantinides. La construction débute en juin 1995 et se termine en mars 1997. Elle nécessite le déplacement de 8 000 m3 de sable, le matériau excavé pour les dépressions servant à réaliser les cônes. L'œuvre sujette à l'érosion et destinée à disparaitre, résiste toujours aujourd'hui aux forces de la nature. Annexes Liens internes Earthwork Spiral Jetty Références Bibliographie (en) Nancy Holt, « Desert Breath », Artforum,‎ avril 1977 Portail de l’art contemporain Portail de l’Égypte
Desert Breath

Desert Breath é uma instalação no deserto do Egipto, perto de Hurghada, e perto da costa do mar Vermelho. É uma obra de arte de grande dimensão, que consiste em vários montículos de areia dispostos em dupla espiral. Foi criada pelo grupo D.A.ST. Arteam, um coletivo de três artistas gregas - Danae Stratou, escultora, Alexandra Stratou, designer industrial, e Stella Constantinides, arquiteta. A obra, terminada em 7 de março de 1997, cobre uma área de 100 000 m2 e está junto a uma estrada. Contam-se 89 cones proeminentes de dimensão gradualmente maior à medida que se afastam do centro das espirais, e outros 89 cones invertidos. A areia retirada dos cones invertidos foi usada para construir os cones salientes, o que implicou a movimentação de 7900 m3 de areia. No centro da obra está uma superfície de água que forma uma piscina circular com 30 m de diâmetro. A obra está sujeita à erosão natural e acabará por ser erodida, voltando a ser planície desértica. É observável em imagens de satélite, por exemplo no programa Google Earth. Intenções do Projeto Os artistas afirmaram que o projeto visava sugerir uma experiência de infinito tendo a paisagem do deserto como enquadramento. Mesmo estando em processo de erosão lenta e contínua, a obra Desert Breath ainda é visível. Embora sofra desgaste, a instalação tem sido vista como instrumento de medição do tempo. Ligações externas What the hell is this weird alien looking spiral in the desert? - explicação de como foi construída Referências
Дыхание пустыни

«Дыхание пустыни» (англ. Desert breath) — архитектурное сооружение недалеко от города Эль-Гуна в Египте, созданное группой художниц D.A.ST. (скульптор — Даная Страту, промышленный дизайнер — Александра Страту, архитектор — Стелла Константинидис). Сооружение занимает площадь 360 метров на 300 метров и представляет собой две спирали, исходящие из одного центра. Одна спираль состоит из 89 конусов, диаметр и высота которых постепенно увеличиваются по мере удаления от центра; вторая спираль состоит из 89 конусообразных выемок, глубина и диаметр которых так же увеличиваются по мере движения от центра к внешнему выходу спирали. В центре сооружения находится W-образная выемка — союз положительного и отрицательного конуса. Если её заполнить водой, то выдающийся конус в центре сформирует крошечный остров на уровне горизонта. Строительство «Дыхания пустыни» закончено 7 марта 1997 года. По замыслу авторов проекта окончание строительства сооружения является начальной точкой отсчёта следующей стадии — стадии эрозии, которая в конечном счёте должна привести к полному исчезновению «Дыхания пустыни», что, в свою очередь, должно служить наглядной иллюстрацией течения времени. Ссылки «Desert Breath» — Art in the desert Desert Breath: Land Art Project by D.A.ST. Arteam, 1997
Подих пустелі

«Дихання пустелі» (англ. Desert breath) — архітектурна споруда біля міста Ель-Гуна в Єгипті, створена групою художників D.A.ST. (скульптор — Даная Стратоу, індустріальний проектувальник — Олександра Стратоу, архітектор — Стелла Константинайдс). Група D.A.ST. була створена в травні 1995 року з метою створити архітектурну інсталяцію в пустелі. Місцем роботи був обраний плоский піщаний простір на узбережжі між Червоним морем та горами. Будівництво «Подиху пустелі» закінчилося 7 березня 1997 року. Цей витвір займає площу 100 тис. м² (ділянка 360 на 300 м). За два роки робіт було переміщено 8 тис. м³ піску. Архітектурний комплекс становить собою дві концентричні спіралі, обриси кожної із яких позначені 89 конусами. Одна спіраль складається з конусоподібних заглиблень, а інша з насипаних конусоподібних пагорбів. У місці поєднання спіралей вирито великий конусоподібний котлован під озеро. Якщо його заповнити водою, то ще один виступаючий конус, насипаний у самому центрі котловану, стане крихітним островом на рівні горизонту. Посилання (англ.) Desert Breath — Archipedia.
Wékalet Al-Ghouri

La Wakâla (ou wekalet) d' al-Ghawri (ou al-Ghouri) est un bâtiment commercial édifié au Caire en 1504 - 1505 sur l'ordre du sultan mamelouk Al-Achraf Qânsûh Al-Ghûrî (r. 1501 - 1516) près de la mosquée Al-Azhar. Avec son rab', son immeuble de rapport, la wakâla, faisait partie du waqf du complexe funéraire su sultan. Ce caravansérail urbain permettait donc de financer le fonctionnement d'un complexe qui comprenait, outre sa tombe à deux salles sous dôme, un kuttab (l'équivalent d'une école élémentaire), un sabil (une fontaine) et une mosquée. Le complexe, tout comme la wakâla, se trouvait sur la qasaba, une des artères principales du Caire sur laquelle s'élevait déjà nombre de complexes mamelouks, comme celui du sultan Qalâ'un, par exemple. Architecture La wakâla s'organise autour d'une cour rectangulaire, accessible depuis une entrée monumentale au nord. Autour, deux étages derrière une arcade servaient de réserves pour les marchandises, tandis que s'élevaient au-dessus trois étages d'appartements en triplex dont l'accès se faisait par une autre porte donnant sur la rue. Ce type de caravansérail urbain, dont il existe d'autres exemples au Caire, ainsi que dans les villes d'Alep et de Damas étaient en général organisés selon le type de commerce et la nationalité du commerçant. Restauration du complexe Le complexe du sultan al-Ghawri a été fermé pendant sept ans au public afin d'être entièrement restauré sous la houlette d'Aymane Abdel-Moneim, directeur du projet de développement et de rénovation du Caire historique et restaurateur du palais de Taz. Des travaux importants ont été entrepris, notamment le creusement de onze puits, pour empêcher des infiltrations d'eau souterraine, le nettoyage des plafonds peints et dorés, le renforcement des fondations et l'assèchement d'une citerne de 1 500 m³ d'eau en forme de croix latine. Des sondages au sonar ont été pratiqués dans la salle al-Khanqa, sous laquelle l'épouse et la fille du sultan reposeraient, et mis en évidence des salles souterraines qu'il n'a pas été possible d'atteindre. Le coût total a dépassé les 20 millions de livres égyptiennes, et le complexe a été inauguré en novembre 2005. Notes Bibliographie (en) Doris Behrens-Abouseif, Islamic Architecture in Cairo : an introduction, Leiden/New York/København, Leiden: E. J. Brill, 1989, 173 p. (ISBN 978-90-04-08677-7 et 90-04-08677-3, lire en ligne), p. 39-40. Voir aussi Articles connexes architecture mamelouke La Rue et la mosquée El Ghouri au Caire (peinture de John Frederick Lewis) Lien externe La wakâla sur archnet.org Complexe Al Ghouri Portail des arts Portail du Caire
Викала аль-Гаури

Викала аль-Гаури — один из самых больших и хорошо сохранившихся средневековых городских караван-сараев в Каире. В отличие от придорожного, городской караван-сарай (викала) служил для торговцев не только пунктом отдыха и кормления скота, но и местом торговли, хранения товаров и ведения коммерции. Помимо викалы аль-Гаури в столице Египта уцелело ещё несколько подобных исторических бизнес-центров, например викала султана Кайтбея, сохранившаяся, правда, лишь частично. Караван-сарай был построен предпоследним мамлюкским султаном Египта Кансухом аль-Гаури в 1504—1505 годах в восточной части религиозного комплекса, возведённого им вокруг его собственного мавзолея. Поскольку тело аль-Гаури не было найдено после битвы на Дабикском поле (1516), он сам не похоронен здесь, но в гробнице покоятся 13-летний сын султана Насир ад-Дин Мухаммад, дочь и некоторые другие члены семьи. В ансамбль входят мечеть с медресе, ханака, кутаб, сабиль, а также рынок. Религиозный комплекс должен был содержаться за счёт доходов с вакфа — рынка и караван-сарая. Пятиэтажное здание караван-сарая имеет форму каре, окружая прямоугольный двор. Два нижних этажа выполнены из камня и выходят во двор аркадой, выше же этажи кирпичные с симметричными рядами окон, а на верхнем ярусе — с машрабиями. Первый этаж здания был предназначен для вьючного и гужевого скота и для товарных складов, на втором жили и торговали купцы. Три верхних этажа над аркадой сдавались в наём под жильё. Квартиры при этом простирались в высоту, на третьем этаже была передняя и хозяйственные помещения, а жилые покои — дальше вверх. Выходящий на проезжую улицу северный фасад викалы в верхней части подобен внутренним фасадам. Монументальный въездной портал под трёхчастным сотовым сводом богато украшен мозаикой из цветного камня. Роскошная въездная группа как правило не характерна для караван-сараев, но здесь решение, по-видимому, продиктовано единством торжественного стиля всего комплекса. В начале XXI века здание было капитально отреставрировано и приспособлено под культурное пространство. С 2005 года здесь разместились художественные студии и мастерские традиционных ремесленников, проводятся представления для туристов, в том числе суфийские кружения. Gallery Литература Williams, Caroline. Islamic Monuments in Cairo: The Practical Guide. Cairo: American University in Cairo Press, 2008. с. 168—169. ISBN 978-9-774-16205-3. AlSayyad, Nezar. Cairo: Histories of a City. Cambridge, MA: The Belknap Press of Harvard University Press, 2011. с. 143. ISBN 978-0-674-04786-0. Yeomans, Richard. The Art and Architecture of Islamic Cairo. Reading: Garnet, 2006 с. 230—231. ISBN 978-1-85964-154-5.
Wikala al-Ghuri

Wikala al-Ghuri (arabiska: وكالة الغوري, franska: Wikālaẗ al-Ġawrī, Wikālaẗ al-Ġūrī, engelska: Wikālat al-Ghawrī, Wikālat al-Ghūrī, franska: Okâla du sultan el-Ghouri, Okâlat el-Nakhla, Wekâla de Qansou al-Ghouri, Okelle Ghauri, engelska: Wekālat al-Ghūrī, An-Nakhla, Wakala Qansuh al-Ghawri) är ett monument i Egypten. Det ligger i guvernementet Kairo, i den norra delen av landet, i huvudstaden Kairo. Wikala al-Ghuri ligger 34 meter över havet. Terrängen runt Wikala al-Ghuri är platt. Runt Wikala al-Ghuri är det tätbefolkat, med 383 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Kairo, 2,2 km nordväst om Wikala al-Ghuri. Trakten runt Wikala al-Ghuri är ofruktbar med lite eller ingen växtlighet. Kommentarer Källor
KV47

KV47, acrònim de l'anglès King's Valley, és una tomba egípcia de l'anomenada Vall dels Reis, situada a la riba oest del riu Nil, a l'altura de la moderna ciutat de Luxor. Va ser utilitzada pel faraó Siptah de la dinastia XIX, encara que la mòmia de Siptah es va trobar en la KV35. A jutjar pels objectes trobats, també es va enterrar en ella a la seva mare, la reina Tiaa. Els cartutxos del rei van ser esborrats i posteriorment restaurats amb pintura. Hartwig Altenmüller i Anthony Spalinger creuen que les borraduras ocórrer al final de la dinastia XIX per raons religioses o polítiques. Descripció KV47 està situada al ramal sud-oest de la Vall. L'entrada de la tomba consisteix en una rampa amb escales, a les quals segueixen tres passadissos suaument inclinats seguits per un compartiment, una càmera amb columnes i altres dos passadissos que porten a la cambra funerària, que conté un sarcòfag de granit. La tomba va quedar inacabada, només els corredors i compartiment van ser enguixats i adornats amb escenes de la lletania de Ra, el llibre dels morts, llibre de l'Amduat, representacions dels difunts amb Ra, i el disc del sol i figures alades de Maat a les portes. La cambra funerària és rectangular, de 13,73 m per 9,07, i d'una altura mitjana de 5,3 m., Té quatre columnes quadrades i està inacabada. Els contorns vermells de pintura a la paret posterior demostren on anaven a ser tallats els pilars addicionals. Hi ha un forat rectangular, sota el pis del compartiment. El sostre estava caigut a la zona on es troba el sarcòfag; restros del sostre es poden observar en els murs posterior, esquerre i dret. A causa de la mala condició de la roca, el front del compartiment i els seus pilars s'han ensorrat. No hi ha compartiments laterals. El sarcòfag és de granit vermell, i té l'efígie del rei a la tapa, amb rastres de pintura groga i vermella a les mans, el ceptre i la cara. Les vores superiors dels laterals van ser danyats quan la tapa es va aixecar. Bibliografia Reeves, N. & Wilkinson, R. Todo sobre el Valle de los Reyes. Edicions Destino, Barcelona, 1998. ISBN 84-233-2958-5. Enllaços externs Theban Mapping Project: KV47 Arxivat 2008-11-01 a Wayback Machine.: Inclou descripcions, imatges i plànols de la tomba
KV47

KV47 (King’s Valley Tomb No. 47 – Grab Nummer 47) ist das Grab des Siptah, des siebenten altägyptischen Herrschers der 19. Dynastie im Tal der Könige. Die Anlage des Grabes wurde in Siptahs erstem Regierungsjahr begonnen, blieb allerdings unvollendet. Architektur Das Grab besteht aus einer Reihe von Gängen, die zu der Grabkammer des Pharaos führen. Die ganze Anlage ist etwas über 124 m lang. Nach einer Treppe kommt man in den ersten Abschnitt, dessen Dekoration den Herrscher vor Re, aber auch die Sonnenlitanei zeigt. In dem folgenden Abschnitt des Grabes findet man wiederum die Sonnenlitanei und verschiedene Gottheiten abgebildet. Es folgen Szenen aus dem Amduat. Mit Ausnahmen ist die Dekoration eher schlecht erhalten. Der nächste Raum ist undekoriert. Es folgt eine Halle mit vier Pfeilern. Von dort führt ein Gang zu drei undekorierten Gangabschnitten, einer undekorierten Kammer und der eigentlichen Grabkammer, die auch undekoriert, also unfertig ist. Diese hat vier Pfeiler auf der einen Seite. Hier steht der Sarkophag des Herrschers, und es fanden sich auch Knochen, die aber anscheinend eher zu späteren Bestattungen und nicht zu Siptah gehören, dessen Mumie schon 1898 in KV35, dem Grab Amenophis II., gefunden worden ist. Siehe auch Liste der Gräber im Tal der Könige Literatur Theodore M. Davis, E. Harold Jones: The Tomb of Siphtah: the monkey tomb and the gold tomb (= Theodore M. Davis' excavations. Band 4). Constable, London 1908. Nicholas Reeves, Richard H. Wilkinson: Das Tal der Könige. Geheimnisvolles Totenreich der Pharaonen. Bechtermünz, Augsburg 2000, ISBN 3-8289-0739-3, S. 155–156. Weblinks Theban Mapping Project: KV47 (englisch) Universität Basel: MISR: Mission Siptah – Ramses X. Archäologie online.de: MISR: Mission Siptah – Ramses X., 20. August 2001 Einzelnachweise
KV47

La tumba KV47, situada en el Valle de los Reyes en Egipto, fue utilizada para el faraón Siptah de la dinastía XIX, aunque la momia de Siptah se encontró en KV35. A juzgar por los objetos hallados, las riadas arrastraron hasta ella restos del ajuar funerario de la KV 32, perteneciente a la reina Tiaa. Los cartuchos del rey fueron borrados y posteriormente restaurados con pintura. Hartwig Altenmüller y Anthony Spalinger creen que las borraduras ocurrieron al final de la dinastía XIX por razones religiosas o políticas. La tumba fue descubierta el 18 de diciembre de 1905 por Edward R. Ayrton. Theodore M. Davis, patrocinador de Ayrton, publicó el descubrimiento en 1908. Ayrton detuvo la excavación en 1907 debido a problemas de seguridad, y Harry Burton la continuó en 1912. Descripción KV47 está situada en el ramal sudoeste del Valle. La entrada de la tumba consiste en una rampa con escaleras, a las que siguen tres pasillos suavemente inclinados seguidos por un compartimiento, una cámara con columnas y otros dos pasillos que llevan a la cámara funeraria, que contiene un sarcófago de granito. La tumba quedó inacabada, solamente los corredores y compartimiento fueron enyesados y adornados con escenas de la letanía de Ra, el Libro de los muertos, Libro del Amduat, representaciones de los difuntos con Ra, y el disco del sol y figuras aladas de Maat en las puertas. La cámara funeraria es rectangular, de 13,73 m por 9,07, y de una altura media de 5,3 m., tiene cuatro columnas cuadradas y está inacabada. Los contornos rojos de pintura en la pared posterior demuestran donde iban a ser cortados los pilares adicionales. Hay un hoyo rectangular, bajo el piso del compartimiento. El techo estaba caído en la zona donde se halla el sarcófago; restos del techo se pueden observar en los muros posterior, izquierdo y derecho. Debido a la mala condición de la roca, el frente del compartimiento y sus pilares se han derrumbado. No hay compartimientos laterales. El sarcófago es de granito rojo, y tiene la efigie del rey en la tapa, con rastros de pintura amarilla y roja en las manos, el cetro y la cara. Los bordes superiores de los laterales fueron dañados cuando la tapa se levantó. Bibliografía Reeves, Nicholas; Wilkinson, Richard H. (1998). Todo sobre el Valle de los Reyes: tumbas y tesoros de los principales faraones de Egipto (2ª edición). Barcelona: Destino. ISBN 8423329585. Siliotti, Alberto (1997). El Valle de los Reyes: y los templos y necrópolis de Tebas. Barcelona: Martínez Roca. ISBN 842702200X. Enlaces externos Plano de situación La Vallee des Rois (en francés) Theban mapping project (en inglés)