NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zabargad

Zabargad (Geziret El Zabargad, također eng. St. John's Island – Otok sv. Ivana je najveći u skupini otoka u Nečistom zaljevu, na egipatskoj obali Crvenog mora. Prostire se na površini od 450 km2. Otok nije kvartarni vulkanski otok, već se vjeruje da je izdignut dio materijala gornjeg plašta. Najbliži otok poznat je kao Stjenoviti otok. Otok se nalazi malo sjevernije od Rakove obratnice, a njegova najviša točka je na 235 m/nm. Povijest Plinije, HN 37, 108 spominje veliki topaz koji je donesen u Egipat kao dar za Ptolomejevu I. kraljicu Bereniku I. Geologija Otok se smatra geološki jedinstvenim jer je uzdignutog plašta, fragmenta sublitosfere Crvenog mora. Stijene na otoku su uglavnom magmatske stijene iz donje kore. Otok se pojavio iznad razine mora nakon što su se Afrička i Arapska ploča približile, što je uzrokovalo uzdizanje stijena u donjoj kori. Otok sadrži tri mase peridotita, koji su bogati dragim kamenom peridotom (olivinom). Vjeruje se da je otok prvi otkriveni izvor peridota, koji se u davna vremena nazivao topaziosom, otuda i grčki naziv za otok, Topazios. Na otoku se mogu pronaći slojevi spinela - lerzolita s bezvodnim Al-diopsidnim piroksenitima i hidrogeniziranim Cr-diopsidnim piroksenitima. Plinije, XXXV, poglavlje 22 kaže da je, prema Jubi, otok "Topazus u Crvenom moru" također imao rudnike koji su proizvodili sandarah (realgar) i oker, "ali nijedan od njih nam se ne uvozi s tog mjesta." Priroda Otok je dio Nacionalnog parka Gabal Elba, što znači da je otok zaštićen. Međutim, otok je bio zatvoren za javnost godinu dana zbog oštećenja koralja i uznemiravanja ptica koje se na otoku razmnožavaju. Ptice Otok služi kao mjesto za razmnožavanje najmanje devet poznatih vrsta ptica. Najnovije otkriće bilo je ono od 150 parova mrkog sokola (Falco concolor) u listopadu 1994. Biljni svijet Na otoku ima vrlo malo vegetacije zbog nedostatka tla. Koralji i morski svijet Koralji okružuju otok i djeluju kao barijera za ribe i ostale morske životinje koje žive među njima. Međutim, koralji su nedavno oštećeni zbog povećane turističke aktivnosti i širenja ronilačke industrije na otoku. Koralj se nalazi otprilike 25 metara ispod površine. Ribe koje se mogu naći u obližnjim vodama i koraljima su: Poligače Murinke Osmokračnjaci Papilloculiceps longiceps (Riba-krokodil) Sipe Turizam Otok se nalazi u blizini koraljnih grebena, koji su popularna ronilačka atrakcija za turiste. Ronilačka industrija na otoku je porasla, kao i turistička industrija na otoku općenito, što je rezultiralo izgradnjom hotela i ronilačkih polica. Plaže su često mirne i relativno netaknute razvojem. Međutim, većina turista ide na ovaj otok kao "usputnu stanicu" prije odlaska na Stjenovit otok na jugu. Izvori Vanjske poveznice Informacije i povijest peridota s otoka St. John na Mindat.org Informacije o ptičjem svijetu
Dżazirat Zabardżad

Dżazirat Zabardżad (arab. جزيرة الزبرجد, Jazīrat Zabarjad; znana też jako Wyspa św. Jana) – wyspa na Morzu Czerwonym należąca do Egiptu, położona w pobliżu przylądka Ras Banas. Położenie Wyspa położona jest u wschodnich wybrzeży Egiptu, w zatoce Foul, 46 km na południowy wschód od przylądka Ras Banas. Znajduje się na obszarze Parku Narodowego Elba. Jest największą z trzech wysp znajdujących się na obszarze zatoki. Geologia Wyspa została wyniesiona ponad poziom morza w wyniku nachodzenia na siebie płyt tektonicznych – afrykańskiej i eurazjatyckiej. Zbudowana jest głównie ze skał pochodzenia metamorficznego. Szczególnie ważnymi minerałami tworzącymi wyspę są oliwiny. Mają zazwyczaj barwę zieloną w różnych odcieniach. Spotykane też są oliwiny brązowe i czarne. Szczególnym ich rodzajem jest perydot – wysoko ceniony kamień szlachetny. Historia Wyspa znana była już w czasach starożytnych. Perydot był tu wydobywany już 3500 lat temu. Znaleziono egipską biżuterię z II tysiąclecia p.n.e., której klejnoty pochodziły z minerałów wydobywanych na wyspie. W XIX wieku geolodzy badali kopalnie znajdujące się na Zabardżad, w których odkryli złoża niklu. Zostały one wydobyte około 1960 roku. Przypisy
Zabargad

Zabargad (em árabe: جزيرة الزبرجد; romaniz.: Jazīrat Zabarjad), também conhecida por ilha de São João, Zebirguete e Topázios, é uma pequena ilha desabitada do Mar Vermelho, situada frente ao litoral sul do Egito, a 46 quilômetros a sueste de Ras Banas e um pouco ao norte do Trópico de Câncer. Tem uma área de 4,5 quilômetros quadrados, com o seu ponto mais alto a 235 metros acima do nível médio do mar. A ilha apresenta uma geologia incomum, estando nela localizados os jazigos históricos da gema crisólito ou peridoto. Em agosto de 1851 a Marinha dos Estados Unidos exigiu reparação pela prisão ilegal de um capitão de um baleeiro americano. Geologia A ilha é considerada como um fenómeno geológico único, sendo constituída por materiais do manto terrestre, um fragmento da camada mantélica da litosfera subjacente ao Mar Vermelho que foi levantado e exposto à superfície pelos movimentos tectónicos. Os materiais que formam a ilha são principalmente rochas metamórficas da parte mais profunda da crusta levantadas acima do nível médio do mar quando as placas litosféricas africana e euroasiática convergiram e forçaram a subida de porções da base da crusta. A ilha inclui três grandes formações de peridotito, ricas em peridoto, a forma gemológica da olivina. A abundância desta gema notabilizou a ilha, sendo considerada a primeira fonte deste material a ser explorada comercialmente. Na Antiguidade Clássica europeia a gema era conhecida pelo nome grego de topazios, razão pela qual o nome grego da ilha era Topazios. A ilha é actualmente parte do Parque Nacional de Gebel Elba, visando proteger os seus recifes de coral e a biodiversidade das colónias de aves que nela nidificam. Referências Ligações externas St. John's Island peridot information and history at Mindat.org Bird Life Information Diving Egypt's Marine Park Islands Diving Information red sea dive safaris covering all the red sea
Зебергед

Зебе́ргед (араб. جزيرة الزبرجد‎, остров св. Иоанна, Газират-Забаргад) — небольшой необитаемый скалистый остров в бухте Фол-Бей Красного моря. Находится в 60 км к юго-востоку от посёлка Беренис. Имеет площадь 4,5 квадратных километра. Это не вулканический остров, а, предположительно, поднявшаяся часть верхней мантии. Остров находится немного севернее тропика Рака, его самая высокая точка — 235 метров. История У древних греков остров был известен как остров Топазос (Топазион), и у многих древних авторов встречаются упоминания о топазах, добываемых там. Плиний (HN 37, 108) упоминает большой топаз, который был привезен в Египет в качестве подарка королеве Птолемея I Беренике I. Тем не менее, когда в 1900 году на Зебергеде были обнаружены древние раскопки, в них было найдено вместо ожидаемого топаза большое количество хризолита. Месторождение На острове находится лучшее и самое известное месторождение хризолита, эксплуатирующееся с перерывами с глубокой древности и до нашего времени и знаменитое особо крупными кристаллами. Туризм Остров находится недалеко от коралловых рифов, которые являются популярным местом для дайвинга среди туристов. Индустрия дайвинга и туризма в целом получила развитие на острове, что привело к строительству отелей и станций для подводного плавания. Пляжи довольно тихие и почти нетронутые застройкой. Тем не менее, большинство туристов едут на этот остров в качестве «остановки» перед поездкой на Роки-Айленд на юге. Примечания Литература G. A. Wainwright: Zeberged. The shipwrecked sailor’s Island. In: The Journal of Egyptian Archaeology. 32, 1946, ISSN 0075-4234, S. 31-38. George Faldo Hourani: Arab seafaring in the Indian Ocean in ancient and early medieval times. Princeton University Press, Princeton NJ 1951 (Princeton oriental studies 13, ZDB-ID 419062-2). D. E. Eichholz: Some mineralogical problems in Theophrastus' De Lapidibus. In: The Classical Quarterly. NS 17, 1, 1967, ISSN 0009-8388, S. 103—109. G. W. B. Huntingford (Hrsg.): The Periplus of the Erythraean Sea by an unknown author. With some extracts from Agatharkhidēs «On the Erythraean sea». Hakluyt Society, London 1980, ISBN 0-904180-05-0 (Works issued by Hakluyt Society. 2. ser. 151). E. Bonatti, R. Clocchiatti, P. Colantoni, R. Gelmini, G. Marinelli, G. Ottonello, R. Santacroce, M. Taviani, A. A. Abdel-Meguid, H. S. Assaf, M. A. El Tahir: Zabargad (St. John’s) Island. An uplifted fragment of sub-Red Sea lithosphere. In: Journal Geological Society. 140, August 1983, ISSN 0016-7649, S. 677—690. G. Kurat: Geologie und Geochemie der Insel Zabargad (Ägypten, Rotes Meer). In: Mitteilungen der Österreichischen Mineralogischen Gesellschaft. 137, 1992, ISSN 1609-0144, S. 89-98. G. Kurat u. a.: Petrology and geochemistry of peridotites and associated vein rocks of Zabargad Island, Red Sea, Egypt. In: Journal of Mineralogy and Petrology. 48, 2-4, 1993, ISSN 0930-0708, S. 309—341.
El-Tabia Mosque

El-Tabia Mosque (Arabic: مسجد الطابية) is a mosque located in Aswan, in the Aswan Governorate, in southern Egypt. Completed in 1974 and surrounded by scenic gardens, the mosque is located amidst a park on a hill in the center of Aswan. Typical of most central-dome mosques, it has atypical architecture with an arched entrance flanked by two minarets, and a prayer hall beneath a central dome. See also List of mosques in Egypt Islam in Egypt References External links Media related to El-Tabia Mosque, Aswan at Wikimedia Commons
Mausoleum of Abu al-Hasan al-Shadhili

The Mausoleum of Abu al-Hasan al-Shadhili, also known as the Dargah of Qutbul Akbar Imam Shadhili (Arabic: ضريح أبي الحسن الشاذلي) is an Sufi mosque and mausoleum (dargah) complex located in Humaithara, Red Sea Governorate, Egypt. The complex is dedicated to Abu al-Hasan al-Shadhili (died 1258), the founder of the Shadhili Sufi order. History The religious complex was built in Humaithara. After the death of Abu al-Hasan al-Shadhili, the area was renamed Sheikh Shazly due to the presence of his grave there. The mausoleum was expanded after the late 13th century to accommodate the large numbers of pilgrims visiting the tomb. In the 21st century, the Ministry of Endowments established a mosque and connected it to the entrance to the mausoleum. Sanitation facilities were attached to the mosque building as well. A madrasah for memorizing the Qur'an was also established, as well as a temporary housing for the Sheikh of the mosque and the madrasah's teacher. The well of Humaithara Outside the religious complex, there is a well, which local traditions relate that some water gargled by Al-Shadhili himself was poured into it on a day prior to his death. The water of this well is generally safe for consumption, and it is also a source of fresh water for the surrounding villages. See also Islam in Egypt List of mosques in Egypt References
Дисук

Дисук (на арабски: دسوق) е град в северен Египет, в мухафаза Кафър ел-Шейх. Разположен е на 85 километра източно от Александрия. Населението на града през 2009 година е 129 604. Външни препратки ((ar)) Официален сайт Архив на оригинала от 2010-12-16 в Wayback Machine.
Desouk

Desouk je egyptské město v guvernorátu Kafr aš-Šajch. Leží na severu Egypta 80 kilometrů východně od Alexandrie. Na západě sousedí s guvernorátem Buhajra. Vzniklo již ve starověku, kdy bylo součástí města Bútó. V roce 2021 ve městě žilo 149 291 obyvatel. Ve městě se nachází mešita Ibrahim El Desouki. Leží v oblasti s aridním podnebím. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Desouk na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Desouk na Wikimedia Commons
Desouk

Desouk o Desuk (Árabe egipcio: دسوق Dosūq, pronunciación de دسوق: [dɪˈsuːʔ]) es una ciudad situada en el norte de Egipto. Localizada 80 km al este de Alejandría, en la gobernación de Kafr el Sheij. Tuvo una población de 137 660 habitantes en 2011. Está bordeada al oeste por la gobernación de Behera.​ Desouk está situada en la ribera oriental del río Nilo, en el ramal de Rosetta, donde hay sólo dos puentes que conducen a la ciudad. Desouk, siglos atrás, al menos c. 3200 a. C., era parte de la antigua ciudad de Buto antes de la unificación del Alto y Bajo Egipto. De 1250 a 1517 la ciudad de Desouk era parte de la provincia de Gharbia. De 1798 a 1801 fue parte de la provincia de Rosetta. Visión general Desouk es miembro de la Organización de Ciudades y Capitales islámicas, debido a la ubicación de importantes edificios religiosos islámicos en la ciudad, como la tumba del santo egipcio sufí Ibrahim El Desouki (siglo XIII), la cual está localizada en una mezquita del centro de Desouk.​ Hay muchos egipcios importantes de Desouk: Youssef El-Mansy, Ahmed Zewail, Mohammed Roshdy, Evelyn Ashamallah, y Abdel-Salam Mohammed Nasar, un político de la ciudad.​ Véase también Buto Referencias
Dessouk

Dessouk (en arabe : دسوق) est une ville égyptienne située dans l'extrême nord de l'Égypte, dans le Gouvernorat de Kafr el-Cheik. la ville est la capitale du markaz de Dessouk, sa superficie est de 11,76 km2. Le nombre de sa population en 2011 était de 137 660 habitants. Dessouk est située dans l'extrême nord du delta du Nil. Elle est distante du Caire de 167 km au nord, et de 85 km d’Alexandrie à l'est. Elle est connue pour de nombreux monuments historiques, comme les ruines de l’ancienne ville de Bouto, capitale de la Basse-Égypte avant l’unification des royaumes par Ménès en 3200 avant notre ère. S'y trouvent également la mosquée d’Ibrahim El-Dessouki, un grand nombre de mausolées soufis, l'église de Saint Georges, la plus ancienne du protectorat, et l'Institut religieux d’El Azhar, l'un des trois instituts les plus anciens d’El Azhar en Égypte. La ville est un membre fondateur de l'Organisation des capitales et des villes islamiques, compte tenu de sa place religieuse et parce qu’elle est la ville natale d’Ibrahim El-Dessouki, fondateur de la Tariqa dessouqiya.[Quoi ?] Le tourisme prend quatre formes : le tourisme religieux, le tourisme historique, le tourisme de luxe et le tourisme fluvial. Géographie Localisation Climat Histoire Population Éducation et culture Jeunesse et sport Routes et transports Tourisme Tourisme religieux la mosquée d'Ibrahim El-Dessouki la sixième plus grande dans le monde, le point de vue de la tombe du plus grand pôle du soufisme, Ibrahim El-Dessouki [1]. St. George Church, une grande église construite en 1919 [2]. Anciens monuments égyptiens Bouto, la capitale politique de l'Égypte en 3200 av. notre ère Patrimoine industriel le pont franchissant le Nil, œuvre d’Émile Nouguier Industrie Santé Références Lien externe Site ville de Dessouk Portail de l’Égypte
Dasuq

Dasuq (in arabo دسوق‎?, Dasūq) è una città egiziana situata nel Governatorato di Kafr el-Sheikh, a 85 km a sud est di Alessandria, nella parte settentrionale dell'Egitto. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Disuq Collegamenti esterni (AR) Disuq, su desouq.org. URL consultato il 29 maggio 2010 (archiviato dall'url originale il 16 dicembre 2010).
Дисук

Дису́к (араб. دسوق‎) — город в Египте, в средне-северной части дельты Нила, в 80 км к юго-востоку от Александрии. Расположен на границе с губернаторствами Бухейра, Александрия, Гарбия и Кафр-эш-Шейх, центром района в котором и является. Население 106 827 жителей (2006). История Одно время Дисук (который в то время носил название Путо) являлся столицей гиксосов — народа, пришедшего в Древний Египет из Передней Азии. Первый фараон XVIII династии Яхмос I около 1550 г. до н. э. изгнал гиксосов из Египта и преследовал до южной Палестины. Дисук — родной город мусульманского святого Ибрахима ад-Дисуки, жившего в XII веке. Район Дисук Район занимает площадь около 300 км², что составляет примерно 7,9 % от всей площади губернаторства. Его население на 31.12.2003 составляло 431 112 жителей. Примечания Ссылки О провинции Кафр-эш-Шейх Центральное агентство общественной мобилизации и статистики Египта
Galerie Townhouse

La Townhouse Gallery a été créée en 1998 en tant que centre d'art indépendant, à but non lucratif, en Égypte avec pour but de rendre l'art contemporain plus accessible à tous sans compromettre la pratique créative. Ce centre présente des travaux artistiques sur un large éventail de supports, à travers des expositions, des résidences d'artistes et de curateurs, des initiatives d'éducation et des programmes de sensibilisation. Il vise à soutenir et à développer la connaissance, l'appréciation et la pratique de l'art contemporain en Égypte et dans la région. Historique et activités La galerie, créée en 1998, est située dans le centre-ville du Caire. Ce centre a lancé des événements consacrés à l'art, dans la capitale égyptienne, en commençant par le festival Nitaq en 2000, et PhotoCairo, le premier festival en Égypte, exclusivement consacré à la photographie et à la vidéo, a été lancé en 2002. Le musée collabore avec des institutions et des professionnels des arts à l'échelle régionale et à l'échelle internationale afin de créer des expositions, de partager des ressources et de faciliter les échanges avec les artistes. Situé au deuxième étage, la bibliothèque contient des livres, des revues et d'autres publications liées aux arts, avec des sections consacrées à l'histoire de l'art, en Égypte, à des monographie sur des artistes égyptiens, et des catalogues d'expositions mettant en valeur le travail des artistes du Moyen-Orient. Le centre apporte également un support aux artistes sur la recherche de subventions et de bourses. Fin 2015 et début 2016, le centre, considéré comme un des nids de contestation dans la capitale, a été inquiété et fermé pendant plusieurs semaines par le pouvoir égyptien. Liste d'artistes Ahmed Askalany, Amal Kenawy, Amina Mansour, Amre Heiba, Basim Magdy, Barry Iverson, Ayman Ramdan, Doa Aly, Hala Alkoussy, Huda Lutfi, Jihan Ammar, Lara Baladi, Maha Maamoun, Martin Mcinally, Mohamed Skarkawy, Nader Sadek, Nermine Hammam, Omar Ghayyatt, Oussama Dawod (it), Rana El Nemer, Rehab El Sadek, Sabah Naim, Scott Baily, Shady El Noshokaty, Susan Hefuna, Tarek Zaki, Wael Shawky, Warren Neidich, Yasser Gerab, Youssef Nabil. Références Liens externes Site officiel Portail de l’art contemporain Portail du Caire
Temple d'Amosis I

El temple d'Amosis I és un temple i una piràmide funerària edificada a Abidos per Amosis I (Amosis), el primer faraó de la dinastia XVIII. Les piràmides del sud d'Egipte normalment no van acompanyades de temple funerari i en general se les considera monuments regionals dels faraons, però la d'Amosis, com a excepció, sí que disposa d'un temple. El complex fou investigat per Arthur Mace i Charles T. Currelly per compte de la Egypt Exploration Fund entre 1899 i 1902, però els resultats obtinguts pràcticament no foren publicats. Es va tornar a excavar al final del segle xx per un equip americà dirigit per Stephen Harvey que va trobar milers de fragments gravats, amb diverses escenes i texts inclòs els noms d'Apofis (el rei dels hicsos) i Àvaris (la capital). De l'anàlisi dels elements trobats es creu que el temple fou construït en dues fases, la primera per Amosis I i la segona pel seu fill Amenhotep I (Amenofis I). El temple mortuori se situa a la part nord de la piràmide. L'estructura coneguda és la part externa, amb un mur molt gran a l'est i una entrada central que porta a un vestíbul des on una porta condueix a una cambra quadrada, que probablement tenia pilars. Entre aquesta secció i la piràmide hi ha algunes restes més que probablement foren el santuari del temple. A l'extrem sud-est de la piràmide s'ha trobat un segon temple probablement dedicat a la dona i germana d'Amosis, Amosis-Nefertari. La piràmide és un munt de pedra i arena que ha perdut part del seu material original, i està en ruïnes. Originalment tenia uns 52 metres quadrats i una altura d'uns 50 metres. L'angle d'inclinació es calcula que fou entorn dels 60 graus. Les investigacions fins al dia d'avui no han posat a la llum cap estructura interna o subterrània. Una mica al sud de la piràmide hi havia una capella dedicada a Tetisheri, àvia d'Amosis. Aquesta estructura de rajoles no devia ser molt diferent a una mastaba; un corredor portava, a través del centre de la capella, a una estela que incloïa dos representacions gràfiques de Tetisheri i un text jeroglífic on el rei declarava la intenció de construir una piràmide en honor de la seva àvia. Més al sud, en línia amb la capella, la piràmide i el temple, una tomba o un cenotafi construït per Amosis I, tallada a la roca però feta amb rapidesa i poca cura. Un forat bastant petit permetia l'entrada cap un passatge descendent que tenia habitacions als dos costats, però l'obra d'aquestes sales no es va acabar i el pas s'acaba a una sola amb 18 pilars. Finalment, al sud de la tomba, i també en línia, una terrassa feta de rajoles, que tenia uns 90 metres de llarg, amb una segona terrassa de pedra en segon nivell. Aquestes terrasses se suposa que eren la base sobre la qual construir un temple; ceràmiques i gerres i barques amb rems es van enterrar a l'extrem sud. La darrera teoria pensa que el rei Amosis I fou enterrat a Abidos i que després la seva mòmia fou portada a Tebes (on es va trobar però on no té cap tomba assignada).
Pirámide de Amosis

La Pirámide de Amosis fue la última pirámide egipcia construida por un faraón. No se construyó como una tumba, sino como un cenotafio para el faraón Amosis I, en la necrópolis de Abidos. Esta es la única pirámide real construida en esta ciudad. Erigida en el siglo XVI a. C., solo queda un montón de escombros con una altura de unos diez metros. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Pirámide de Amosis. Alan Winston: Ahmose Pyramid at Abydos Jimmy Dunn: The Last Royal Pyramid in Egypt - An Update on the Pyramid of Ahmose William Harms: Abydos: A place with many ancient stories to tell Pirámide de Amosis I en Abidos Pirámide de Nebpehtyre Ahmose I en Egiptologia.com
Piramide di Ahmose

La piramide di Ahmose venne fatta edificare da Ahmose, sovrano egizio fondatore della XVIII dinastia, ad Abido, come cenotafio per sé. Descrizione Cronologicamente è l'ultima piramide regale costruita in Egitto. Venne realizzata con sabbia e detriti litici: solo la consueta copertura in pietra calcarea conferiva una qualche stabilità alla struttura. Aveva una base quadrata di 52,5 metri, pari a 100 cubiti, ed un'altezza di circa 40 metri; doveva quindi apparire piuttosto "ripida", con un angolo di inclinazione di 60°. Allo stato attuale, di essa non rimane che un poggio di detriti alto una decina di metri. L'edificio venne esplorato per la prima volta nel 1899 da Arthur Mace e Charles Trick Currelly. Nel 1993 Stephen P. Harvey condusse consistenti scavi archeologici nella zona circostante la piramide. A riprova del fatto che si tratta di un cenotafio, non venne realizzata alcuna camera funeraria; nell'area circostante però vennero edificati alcuni templi ed un'altra piccola piramide con tempio funerario – anch'essa un cenotafio – dedicata alla nonna di Ahmose, la regina Tetisheri. Note Bibliografia Peter Jànosi, Le piramidi, Il Mulino, ISBN 88-15-10962-5 Toby Wilkinson, L'antico Egitto, Einaudi, ISBN 978-88-06-21043-4 Voci correlate Piramidi egizie Lista delle piramidi egizie Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piramide di Ahmose Collegamenti esterni (EN) Stephen Harvey Abydos (EN) La piramide di Ahmose ad Abido, su touregypt.net.