Al-Azhar (mešita)

Mešita al-Azhar (arabsky الجامع الأزهر‎, al-Džámi' al-Azhar, doslova „Zářící mešita“), v Egyptě známá pouze jako al-Azhar, je káhirská páteční mešita nacházející se v historickém jádru města známém jako Islámská Káhira. Ta byla v roce 970 ustanovena novým hlavním městem Fátimovského chalífátu a postupně si vysloužila přezdívku „Město tisíce minaretů“, přičemž al-Azhar se stala její první mešitou. Předpokládá se, že jméno mešity vychází z titulu az-Zahrá („zářící“) přisuzovaném Mohamedově dceři Fátimě. Po svém vysvěcení v roce 972 a po přijetí 45 učenců a vzniku medresy v roce 989 se mešita pomalu vyvinula do podoby, jakou má dnes. Přidružená univerzita al-Azhar je druhou nejstarší nepřetržitě fungující univerzitou na světě po al-Karaouine v idrísovském Fesu. Je považována za jednu z nejvýznamnějších institucí v islámském světě pro studium sunnitské teologie a šaríi, neboli islámského práva. V roce 1961 byla univerzita, od svého založení integrovaná do mešity jako součást medresy, znárodněna a po egyptské revoluci v roce 1952 oficiálně prohlášena za nezávislou univerzitu. Univerzita spolu s mešitou a dalšími náboženskými a výzkumnými subjekty patří pod zastřešující institut al-Azhar aš-Šaríf. Během své více než tisícileté historie byla mešita střídavě zanedbávána a vysoce ceněna. Protože byla založena jako ší'itská ismá'ílítská instituce, Saladin a sunnitská dynastie Ajjúbovců, kterou založil, se al-Azharu vyhýbali, odebrali jí status páteční mešity a odepřeli stipendia studentům a učitelům její školy. Tyto kroky byly zvráceny za vlády mamlúckého sultanátu, během níž došlo k četným rozšířením a renovacím. Pozdější vládci Egypta projevovali mešitě různou míru úcty a poskytovali velmi rozdílnou finanční podporu jak škole, tak údržbě mešity. Dnes zůstává al-Azhar velmi vlivnou institucí v egyptské společnosti, která je vysoce ctěna v sunnitském muslimském světě a je symbolem islámského Egypta. Jméno Město Káhira bylo založeno fátimovským generálem Džauharem as-Siqillím jménem chalífy al-Mu'izze po fátimovském dobytí Egypta v roce 969. Původně se jmenovalo al-Mansúríja (المنصورية‎) podle dřívějšího sídla fátimovského chalífátu, Mansúríje v dnešním Tunisku. Mešita, vysvěcená v roce 972, byla zřejmě původně pojmenována Džámi' al-Mansúríja (جامع المنصورية‎, „mansúríjská mešita“), jak bylo v té době běžné. Byl to al-Mu'izz, kdo město přejmenoval na al-Qáhira (القاهرة‎, „Vítězná“). Mešita se tak začala nazývat Džámi' al-Qáhira (جامع القاهرة‎, „káhirská mešita“), což je první přepis dohledatelný v arabských zdrojích. Mešita získala své současné jméno al-Azhar do konce vlády druhého fátimovského chalífy v Egyptě, al-Azíze Bi'lláha (vládl v letech 975–996). Azhar je mužský tvar slova zahrá, což znamená „nádherný“ nebo „nejzářivější“. Zahrá je přídomek používaný pro Mohamedovu dceru Fátimu, manželku chalífy Alího. Byla považována za předkyni al-Mu'izze a ostatních imámů fátimovské dynastie. Jedna teorie tvrdí, že právě tento její přídomek je zdrojem jména al-Azhar. Tato teorie však není potvrzena žádným arabským zdrojem a její věrohodnost byla pozdějšími západními zdroji jak podporována, tak popírána. Alternativní teorie tvrdí, že název mešity je odvozen od jmen, které fátimovští chalífové dali svým palácům. Ty, které se nacházely v blízkosti mešity, byly al-Azízem Bi'lláhem souhrnně pojmenovány al-Qusúr az-Záhira (القصور الزاهرة‎, „zářivé paláce“) a stejně tak pojmenování královských zahrad bylo odvozeno od slova zahrá. Tyto stavby byly dokončeny a pojmenovány ještě předtím, než mešita změnila svůj název z Džámi' al-Qáhira na al-Azhar. Slovo džámi' je odvozeno od arabského kořene džam'a (جمع‎), znamenající „shromáždit se“. Označují se tak velké páteční (neboli kongregační) mešity, kde se scházejí věřící ke společné páteční modlitbě. Zatímco ve spisovné arabštině se vyslovuje jako džámi', v egyptské arabštině se výslovnost mění na gáma'. Historie Fátimovský chalífát Po dobytí Egypta dohlížel generál Džauhar as-Siqillí na výstavbu budov pro chalífův dvůr a fátimovskou armádu a nechal postavit mešitu jako základnu pro šíření ismá'ílítského ší'itského islámu na nově dobytých územích. Káhira, ležící nedaleko hustě osídleného sunnitského města Fustát, se stala centrem ismá'ílítské větve islámu a fátimovské říše. Práce na výstavbě mešity pro nové město byly zahájeny 4. dubna 970. Postavena byla z vápence z Mokattamské formace, zdroje stavebního kamene od dob starověkého Egypta. Mešita byla dokončena v roce 972 a první páteční modlitba se v ní uskutečnila 22. června 972 během ramadánu. Al-Azhar se brzy stala centrem islámské vzdělanosti, byla odtud vydávána oficiální prohlášení a svolávány sem soudní zasedání. Za vlády Fátimovců bylo dříve tajné učení ismá'ílítského mazhabu (školy islámského práva – fiqh) zpřístupněno široké veřejnosti. Učenec al-Nu'mán ibn Muhammad byl chalífou al-Mui'zzem jmenován qádím (soudcem) a pověřen výukou ismá'ílítské doktríny. Výuka probíhala v chalífově paláci i v al-Azhar, přičemž pro ženy byly k dispozici samostatné hodiny. Během svátku Íd al-Fitr v roce 973 byla chalífou mešita znovu vysvěcena jako oficiální káhirská páteční mešita. Al-Mu'izz a jeho syn – poté, co se stal chalífou – pronášeli během ramadánu v al-Azhar alespoň jednu páteční chutbu (kázání). Ja'qúb ibn Killis, polyhistor, právník a první oficiální vezír Fátimovců, učinil v roce 988 z al-Azhar klíčové centrum výuky islámského práva. Následující rok bylo najato 45 ulamá (učenců), aby zde vyučovali a položili tak základy pro budoucí přední univerzitu muslimského světa. Mešita byla rozšířena za vlády chalífy al-Azíze Bi'lláha. Podle egyptského historika ze 14. století al-Mufaddala nařídil restaurování částí mešity a zvýšení stropu o jeden loket. Další fátimovský chalífa, al-Hákim bi-Amr Alláh (vládl v letech 996–1021), pokračoval v renovaci mešity a v roce 1010 nechal nainstalovat nové dřevěné dveře. Za jeho vlády byla ovšem dokončena al-Hákimova mešita a al-Azhar ztratila svůj status hlavní mešity v Káhiře. V květnu 1009 se al-Hákimova mešita stala jediným místem pro chalífova kázání – předtím al-Hákim střídal místa, kde se konaly páteční chutby. Po konci jeho vlády byla al-Azhar obnovena chalífou al-Mustansirem Bi'lláhem (vládl v letech 1036–1094). Během vlády zbývajících fátimovských chalífů byly provedeny přístavby a renovace. Chalífa al-Háfiz nechal provést v roce 1138 rozsáhlou rekonstrukci, při které byly vytvořeny oblouky ve tvaru kýlu, typické pro fátimovskou architekturu, a vyřezávané štukové dekorace, které jsou dnes k vidění na nádvoří, stejně jako kupole u centrálního vchodu do modlitební síně. Al-Azhar zpočátku postrádala knihovnu. To se změnilo v roce 1005, kdy mešita obdržela od chalífy al-Hákima tisíce rukopisů, které se následně staly základem jejích sbírek. Snahy Fátimovců o zavedení a rozšíření ismá'ílítského učení mezi obyvatelstvem se ovšem ukázaly z větší části jako neúspěšné. Velká část sbírek rukopisů byla rozptýlena a poztrácena během chaosu, který nastal po pádu Fátimovského chalífátu. Krátce nato se al-Azhar stala sunnitskou institucí. Ajjúbovský sultanát Saladin, který v roce 1171 svrhl Fátimovce, neuznával ší'itské principy učení prosazované v al-Azhar během Fátimovského chalífátu a za vlády jeho dynastie Ajjúbovců byla mešita zanedbávána. Společné modlitby byly zakázány Saladinovým qádím Sadr ad-Dín ibn Dirbassem. Důvodem tohoto ediktu mohlo být učení šáfi'íovského mazhabu, které povoluje společné modlitby pouze v jedné mešitě v rámci komunity, nebo nedůvěra nového sunnitského vládce k bývalé ší'itské instituci. V této době již byla dokončena mnohem větší al-Hákimova mešita, která byla určena za káhirskou páteční mešitu. Kromě toho, že Saladin zbavil al-Azhar postavení páteční mešity, nařídil také odstranit z mihrábu mešity stříbrný prstenec, na kterém byla vyryta jména fátimovských chalífů. Tento a podobné stříbrné prstence odstraněné z jiných mešit měly celkovou hodnotu 5 000 dirhamů. Saladin však údržbu mešity zcela nezanedbával a podle al-Mufaddala byl během jeho vlády postaven jeden z minaretů mešity. Utrpělo také vzdělávací centrum v mešitě. Kdysi dobře zásobená knihovna byla zanedbávána a ismá'ílítské rukopisy Fátimovců, které v ní byly uloženy, byly zničeny. Dynastie Ajjúbovců podporovala výuku sunnitské teologie v dotovaných medresách postavených po celé Káhiře. Studentům v mešitě bylo odebráno financování, již se zde nekonaly organizované hodiny a profesoři, kteří prosperovali za fátimovské vlády, byli nuceni hledat jiné způsoby obživy. Al-Azhar nicméně zůstala po celou tuto dobu centrem studia arabské filologie a vzdělávací institucí. Ačkoli byly oficiální hodiny přerušeny, v mešitě se stále nabízely soukromé lekce. Existují zprávy, že jistý učenec, pravděpodobně al-Baghdádí, vyučoval na al-Azhar řadu předmětů, jako například právo a medicínu. Saladin mu údajně platil mzdu 30 dinárů, která byla Saladinovými dědici zvýšena na 100 dinárů. V době, kdy byla mešita Saladinem a jeho dědici zanedbávána, měla politika sunnitské dynastie Ajjúbovců na al-Azhar trvalý dopad. Sunnitští vládci zřizovali vzdělávací instituce jako způsob boje proti tomu, co považovali za kacířské učení ší'itského islámu. Tyto různě velké vysoké školy se zaměřovaly na výuku sunnitské doktríny a měly zavedený a jednotný učební plán, který zahrnoval i předměty mimo čistě náboženská témata, jako byla rétorika, matematika a přírodní vědy. Na počátku Saladinovy vlády v Egyptě žádné takové vysoké školy neexistovaly. Ajjúbovci postavili v Egyptě dvacet šest takových vysokých škol, mezi nimi i medresu a mauzoleum Sálihíja. Mešita nakonec přijala Saladinovy vzdělávací reformy a přizpůsobila se jím zavedenému vysokoškolskému systému. Její situace se zlepšila za vlády Mamlúků, kteří obnovili vyplácení studentských stipendií a mezd pro učitele. Mamlúcký sultanát Společné modlitby byly v al-Azhar obnoveny za Mamlúckého sultanátu sultánem Bajbarsem v roce 1266. Zatímco šáfi'íovské učení prosazované Saladinem a Ajjúbovci stanovovalo, že v jedné komunitě by měla být jako společná (páteční) mešita používána pouze jedna, hanífovský mazhab, ke kterému se hlásili Mamlúkové, žádné takové omezení neurčoval. Al-Azhar v té době již ztratila své propojení s fátimovskou a ismá'ílítskou tradicí a s rychlým rozvojem Káhiry potřeba mešitního prostoru Bajbarsovi umožnila ignorovat její „kacířskou“ historii a obnovit mešitu do své bývalé slávy. Za Bajbarse a jeho nástupců se v al-Azhar obnovila stipendia pro studenty a učitele a byly zahájeny práce na opravě mešity, která byla téměř 100 let zanedbávána. Podle al-Mufaddala si jistý amír, Izz ad-Dín Ajdmúr al-Hillí, postavil svůj dům vedle mešity a během stavby mešitu nechal opravit. Dobový historik al-Maqrízí uvádí, že amír opravil zdi a střechu, nechal znovu vydláždit podlahu a pořídil nové rohože. První chutba od dob fátimovského chalífy al-Hákima se konala 16. ledna 1266 a kázání bylo předneseno z nové kazatelny, která byla dokončena pět dní předtím. Zemětřesení v roce 1302 způsobilo na al-Azhar a řadě dalších mešit na území Mamlúků značné škody. Odpovědnost za rekonstrukci byla rozdělena mezi amíry (knížata) sultanátu a velitele armády Sajfa ad-Dína Salára, který byl pověřen opravou škod. Šlo o první opravy od Bajbarsových dob. O sedm let později byla podél severozápadní zdi mešity postavena specializovaná škola Medresa al-Aqbughawíja. Části zdi mešity byly odstraněny, aby se vytvořil prostor pro novou budovu. Stavba další školy, Medresy at-Tajbarsíja, byla zahájena v letech 1332–1333. Tato budova, která byla dokončena v letech 1339–1340, měla také vliv na uspořádání mešity, protože byla postavena na místě mida'a, fontány pro rituální očistu. Obě medresy byly postaveny jako doplňkové budovy k al-Azhar, se samostatnými vchody a modlitebními sály. Ačkoli mešita znovu získala své postavení v rámci Káhiry, opravy a další práce dosud prováděli lidé na nižších pozicích než sultán. To se změnilo za vlády az-Záhira Barqúqa, prvního sultána z čerkeské dynastie Burdžíja. Jak sultán Barqúq, tak následně sultán al-Mu'ajjad se v letech 1397 a 1424 pokusili nahradit minaret mešity novým, kamenným, ale obě stavby byly shledány jako vadné a musely být zbořeny. Obnovení přímé podpory ze strany nejvyšších vládních činitelů pokračovalo až do konce mamlúcké vlády. Vylepšení a doplňky provedli sultáni Qájtbáj a Qánsúh al-Gaurí, z nichž každý dohlížel na četné opravy a postavil dodnes stojící minarety. Mezi mamlúckými sultány byla stavba minaretů běžnou praxí, neboť ty byly vnímány jako symboly moci a jejich stavba jako nejúčinnější způsob, jak upevnit své postavení v káhirském městském prostředí. Sultáni si přáli mít viditelnou spojitost s prestižní al-Azhar. Al-Gaurí možná také přestavěl kopuli před původním mihrábem. I přes to, že mešita, potažmo jí přidružené medresy, byla přední univerzitou v islámském světě a znovu získala podporu vládců Egypta, nenahradila ajjúbovské medresy jako oblíbené vzdělávací instituce káhirské elity. Al-Azhar si nicméně podržela svou reputaci jako nezávislé instituce, zatímco medresy byly plně integrovány do státního vzdělávacího systému. Nadále přitahovala studenty z jiných oblastí Egypta a celého Blízkého východu, jejichž počet dalece převyšoval počet studentů medres. Studenti byli volně organizováni v bratrstvech (رواق‎, riwáq) podle národnostního klíče. Vyučovány byly různé školy islámského práva a získání titulu vyžadovalo v průměru šest let studia. Ve 14. století si al-Azhar vydobyla výsadní postavení jako centrum studia práva, teologie a arabštiny a stala se magnetem pro studenty z celého islámského světa. Nicméně zde údajně studovala nebo vyučovala pouze třetina egyptských učenců. Podle historika Mohammeda ibn Ijáse byla ke konci Mamlúckého sultanátu za „baštu ulamá“ považována medresa Sálihíja a nikoliv al-Azhar. Provincie Osmanské říše Po osmanské anexi v roce 1517, navzdory chaosu způsobeném boji o kontrolu nad městem, projevovali noví vládci velkou úctu k mešitě a její škole ačkoliv přímá královská podpora ustala. Sultán Selim I., první osmanský vládce Egypta, se během svého posledního týdne stráveného v Egyptě zúčastnil páteční modlitby v al-Azhar, ale na údržbu mešity nic nedaroval. Pozdější osmanští amírové rovněž pravidelně navštěvovali páteční modlitby, ale málokdy poskytli dotace na údržbu mešity, i když příležitostně vypláceli stipendia studentům a učitelům. Na rozdíl od značných rozšíření a přístaveb, učiněných během Mamlúckého sultanátu, pouze dva osmanští wálí (guvernéři) v raném osmanském období provedli renovace mešity. Navzdory porážce, kterou jim v roce 1517 uštědřil Selim I. a Osmané, si mamlúkové zachovali vliv v egyptské společnosti a stali se beji („náčelníky“), nominálně podléhajícími osmanské správě. Prvním guvernérem Egypta za vlády Selima I. byl Cha'ír Bej, mamlúcký amír, který během bitvy u Mardž Dábiqu přešel na stranu Osmanů. Ačkoli mamlúkové podnikli několik povstání s cílem obnovit svůj sultanát, včetně dvou v roce 1523, Osmané se zdrželi úplného zničení mamlúcké moci v Egyptě. Mamlúkové utrpěli bezprostředně po osmanském vítězství značné ztráty nejen vojenské, ale i ekonomické, což se odrazilo v nedostatečné finanční podpoře poskytované mešitě v prvních sto letech osmanské vlády. V 18. století mamlúcká elita znovu získala značnou část svého vlivu a začala sponzorovat četné renovace v Káhiře a konkrétně v al-Azhar. Al-Qázdughlí, mocný mamlúcký bej, na počátku 18. století financoval několik přístaveb a renovací. Pod jeho vedením byl v roce 1735 přistavěn riwáq pro slepé studenty. Financoval také přestavbu tureckého a syrského riwáqu, které původně nechal postavit sultán Qájtbáj. To předznamenalo začátek největšího souboru renovací, které byly provedeny od dob rozšíření za vlády Mamlúků. Abd ar-Rahman Katchuda byl v roce 1749 jmenován velitelem janičářů a pustil se do několika projektů v Káhiře a v al-Azhar. Pod jeho vedením byly postaveny tři nové brány: Báb al-Muzajinín (Brána holičů), pojmenovaná tak proto, že studenti si před ní nechávali holit hlavy. Tato brána se nakonec stala hlavním vchodem do mešity. Dále Báb as-Sa'ajída (Brána Saídíjů), pojmenovaná podle hornoegyptských Saídíjů a o několik let později Báb aš-Šurba (Brána polévky), odkud se studentům podávalo jídlo, často rýžová polévka. Na jih od původní modlitebny byla přistavěna další, čímž se zdvojnásobila velikost modlitebního prostoru. Katchuda také renovoval nebo přestavěl několik riwáqů, které obklopovaly mešitu. Po své smrti v roce 1776 byl pohřben v mauzoleu, které v al-Azhar nechal sám postavit a stal se první (a poslední) osobou, která byla pohřbena v mešitě od doby Nafissy al-Bakríje, mystičky, která zemřela kolem roku 1588. Během osmanské éry al-Azhar znovu získala status nejoblíbenější vzdělávací instituce v Egyptě a předstihla medresy založené Saladinem a rozšířené Mamlúky. Na konci 18. století byla al-Azhar neodmyslitelně spjata s egyptskými ulamá. Učenci také mohli oficiálně ovlivňovat vládu, protože několik šejchů bylo jmenováno do poradních rad, které podléhaly pašovi (čestnému guvernérovi), který byl zase jmenován pouze na jeden rok. V tomto období byly v al-Azhar zavedeny také sekulárnější kurzy, kdy se do učebních plánů kromě filozofie dostaly také přírodní vědy a logika. Během tohoto období měla al-Azhar svého prvního rektora (s titulem šejch al-Azhar), který nepatřil k málikovskému mazhabu – byl jím jmenován Abdalláh al-Šubráwí, stoupenec šáfi'íovského mazhabu. Žádný stoupenec málikovské školy pak nezastával funkci rektora až do roku 1899, kdy byl do této funkce jmenován Salím al-Bišrí. Mešita také sloužila jako centrum protestů proti osmanské okupaci Egypta, a to jak ze strany ulamá, tak ze strany široké veřejnosti. Studentské protesty v al-Azhar byly běžné a obchody v okolí mešity často zavíraly na znamení solidarity se studenty. Ulamá byli také příležitostně schopni vzdorovat vládě. V jednom případě, v letech 1730–31, osmanští agové obtěžovali obyvatele žijící v blízkosti al-Azhar při pronásledování tří uprchlíků. Brány al-Azhar byly na protest uzavřeny a osmanský guvernér, který se obával většího povstání, nařídil agům, aby se k al-Azhar nepřibližovali. K dalším nepokojům došlo v roce 1791, kdy wálí obtěžoval lidi v blízkosti Husajnovy mešity a ti se poté vydali demonstrovat k al-Azhar. Wálí byl následně odvolán ze své funkce. Francouzská okupace Dne 1. července 1798 se francouzské vojsko, vedené Napoleonem, vylodilo v Alexandrii a 22. července, po bitvě u pyramid, ovládlo Káhiru. Ve snaze uklidnit egyptské obyvatelstvo i osmanskou vládu pronesl Napoleon v Alexandrii projev, ve kterém vyjádřil svůj respekt k islámu a sultánovi: Dne 25. července Napoleon zřídil díwán (radu) složený z devíti šejchů působících na al-Azhar, kteří měli za úkol spravovat Káhiru. Jednalo se o první orgán Egypťanů, který od začátku osmanské okupace disponoval oficiálními pravomocemi. Tato praxe vytváření místních rad tvořených učenci z daného města se stala typickou pro celý Francouzi okupovaný Egypt. Napoleon také neúspěšně usiloval o fatvu (dobrozdání) od imámů al-Azhar, že je dle islámského práva přípustné prohlásit mu věrnost. Napoleonovy snahy získat si na svou stranu jak Egypťany, tak Osmany, byly neúspěšné. Osmanská říše vyhlásila Francii 9. září 1798 válku a mešita al-Azhar se stala 21. října centrem povstání proti francouzské okupaci. Egypťané ozbrojení kameny, kopími a noži se bouřili a rabovali. Následujícího rána došlo k setkání Napoleona a díwánu ve snaze dosáhnout příměří. Napoleon, zprvu rozhořčený, nakonec souhlasil s pokusem o mírové řešení konfliktu a požádal šejchy díwánu o zprostředkování rozhovorů s rebely. Ti považovali tento krok za projev slabosti Francouzů a odmítli. Napoleon následně nařídil ostřelování města z káhirské citadely, přičemž palba byla zacílena přímo na al-Azhar. Během povstání bylo zabito 200–300 francouzských vojáků a 6 000 Egypťanů. Šest ulamá bylo zabito bez řádného soudu a několik dalších jich bylo odsouzeno. Každý Egypťan chycený francouzskými jednotkami byl uvězněn a pokud byl přistižen se zbraní, popraven stětím. Vojáci úmyslně znesvětili mešitu, když do ní vstoupili obutí a s odhalenými zbraněmi. Své koně přivázali k mihrábu a vyplenili studentské koleje a knihovny, přičemž kopie Koránu naházeli na zem. Vůdci povstání se poté pokusili s Napoleonem vyjednat dohodu, ale byli odmítnuti. Napoleon, který si v Egyptě vysloužil vysoký respekt a mezi obyvateli Káhiry byl do té doby titulován Sultan el-Kebír (Velký sultán), ztratil jejich obdiv. V březnu 1800 byl studentem Sulajmánem al-Halabím spáchán úspěšný atentát na francouzského generála Jean-Baptiste Klébera. V reakci na to nechal Napoleon mešitu uzavřít a její brány zůstaly zavřené, dokud v srpnu 1801 s britskou podporou nezískali nad Káhirou znovu kontrolu Osmané. Konzervativní tradice mešity, nevěnujíc pozornost přírodním vědám, byla Napoleonovou invazí otřesena. Zásadní přelom znamenalo zavedení tiskařských lisů do Egypta, což umožnilo přechod od ústních přednášek a memorování k výuce pomocí textových pomůcek, ačkoli samotná mešita získala vlastní tiskařský lis až v roce 1930. Po stažení Francouzů podporoval nový vládce Egypta, Muhammad Alí Paša, zavedení sekulárního vzdělávání a do učebních plánů byly zařazeny dějepis, matematika a moderní vědy. V roce 1872 byla pod vedením Džamála ad-Dína al-Afgháního do studijního programu zařazena také evropská filozofie. Vláda dynastie Muhammada Alího a britská okupace Po stažení Francouzů se Alí, osmanský wálí a samozvaný chediv (místokrál) Egypta, pokusil upevnit svou nově získanou kontrolu nad zemí. K dosažení tohoto cíle uskutečnil řadu kroků, které měly za cíl omezit a nakonec zcela eliminovat vliv učenců z al-Azhar na vládu. Uvalil daně na pozemky rizqá (majetek mešit osvobozený od daní) a medresy, odkud mešita čerpala značnou část svých příjmů. V červnu 1809 nařídil zabavení všech pozemků rizqá ve prospěch státu, což vyvolalo pobouření mezi učenci. V důsledku toho rozpoutal Umar Makram, egyptský naqíb al-ašráf (představený šarífů – Mohamedových potomků), v červenci stejného roku povstání. To ovšem selhalo a Makram, vlivný spojenec ulamá, byl vyhoštěn do Damietty. Alí se také snažil omezit vliv šejchů z al-Azhar tím, že přiděloval pozice ve vládě osobám, které studovaly mimo mešitu. Vybrané studenty poslal do Francie, aby tam studovali podle západního systému a sám vytvořil v Egyptě vzdělávací systém založený na západním modelu. Ten fungoval paralelně se systémem vzdělávání na al-Azhar, a tím jej obcházel. Za vlády Ismá'íla Paši, vnuka Muhammada Alího, byly zahájeny velké veřejné stavební projekty s cílem přeměnit Káhiru na město v evropském stylu. Tyto projekty, zpočátku financovány zisky z prudce se rozvíjejícího bavlnářského průmyslu, nakonec vedly k obrovskému zadlužení u evropských bank. Britové využili tuto záminku nejprve k sesazení Ismá'íla Paši v roce 1879, a nakonec k vojenské okupaci Egypta v roce 1882. Během vlády Ismá'íla Paši došlo k obnovení královské podpory mešitě. Jako chediv obnovil Ismá'íl Paša původně Katchudovu Báb as-Sa'ajída a medresu al-Aqbughawíja. V obnově mešity pokračoval po sesazení svého otce i Ismá'ílův syn Taufík. Ten nechal zrenovovat modlitební síň přistavěnou Katchudou, vyrovnal severovýchodní zeď síně rovnoběžně s přilehlou ulicí a přestavěl fasádu medresy al-Akbughawíja. V renovacích započatých Ismá'ílém pokračoval i jeho vnuk Abbás II. Hilmí, který nastoupil na egyptský trůn v roce 1892. Přestavěl hlavní fasádu mešity a nechal postavit nový třípodlažní riwáq v novomamlúckém stylu na jihozápadním rohu mešity (známý jako Riwáq al-Abbásí), který byl dokončen v roce 1901. Pod jeho vládou rovněž obnovila Taufíkem ustanovená Komise pro ochranu památek arabského umění (oficiálně francouzsky Comité de Conservation des Monuments de l'Art Arabe, známá pouze jako „Comité“) původní fátimovský sahn (nádvoří). Tyto renovace byly jednak nezbytné, jednak pomohly modernizovat mešitu al-Azhar v kontextu rozvíjející se Káhiry, která se postupně stávala metropolí. Hlavní soubor reforem započatých Ismá'ílem pokračoval i za britské okupace. Muhammad Mahdí al-Abbásí, šejch al-Azhar, zavedl v roce 1872 souhrn opatření s cílem systematizovat postupy přijímání nových zaměstnanců a standardizovat zkoušky, které studenti skládali. Další snahy o modernizaci vzdělávacího systému byly podniknuty za Hilmího vlády během britské okupace. Rukopisy ve sbírkách mešity byly shromážděny do centralizované knihovny, zlepšily se hygienické podmínky studentů a byl zaveden pravidelný systém zkoušek. Od roku 1885 byly ostatní vysoké školy v Egyptě podřízeny správě mešity al-Azhar. Během funkčního období Saada Zaghlúla jako ministra školství, než se ujal vedení egyptské revoluce v roce 1919, byly podniknuty další kroky k úpravě vzdělávací politiky na al-Azhar. Ačkoli byla mešita v mnoha ohledech baštou konzervatismu, stavěla se proti islámskému fundamentalismu, zejména v podání Muslimského bratrstva, založeného v roce 1928. Škola přitahovala studenty z celého světa, včetně těch z jihovýchodní Asie a zejména z převážně muslimské Indonésie, a představovala tak protiváhu vlivu wahhábistů v Saúdské Arábii. Za vlády krále Fuáda I. byly přijaty dva zákony, kterými byla reorganizována vzdělávací struktura mešity. První z nich, z roku 1930, rozdělil školu na tři fakulty: arabský jazyk, šaría a teologie. Každá fakulta byla umístěna v budovách mimo mešitu různě po Káhiře. Pro získání diplomu v některém z těchto tří oborů bylo nutné složit formální zkoušky. O šest let později byl přijat druhý zákon, který přesunul kanceláře vedení školy do nově postavené budovy naproti mešitě. Později byly přistavěny další budovy, které doplňovaly původní sídla jednotlivých fakult. Myšlenky prosazované několika vlivnými reformátory na počátku 20. století, jako byli Muhammad Abdo a Muhammad al-Ahmadí az-Zawáhirí, se na al-Azhar začaly prosazovat v roce 1928, kdy byl rektorem jmenován Mustafá al-Marághí. Většina ulamá se proti němu, jakožto Abdovu stoupenci, postavila. Al-Marághí a jeho nástupci zahájili sérii modernizačních reforem mešity a její školy a rozšířili studijní programy mimo tradiční předměty. Král Fuád neměl al-Marághího v oblibě a po roce ho nahradil az-Zawáhirím, nicméně v roce 1935 se al-Marághí na post rektora vrátil a působil v něm až do své smrti o deset let později. Pod jeho vedením byly učební plány rozšířeny o nearabské jazyky a moderní vědy. Az-Zawáhirí, který také čelil odporu ulamá, pokračoval v modernizačních snahách. Po al-Marághího druhém funkčním období byl rektorem jmenován další Abdův žák. Po revoluci v roce 1952 Po revoluci v roce 1952, vedené Hnutím svobodných důstojníků Muhammada Nagíba a Gamála Násira, která svrhla egyptskou monarchii, se škola začala oddělovat od mešity. Řada budov obklopujících mešitu byla do roku 1955 zbourána, aby se vytvořil prostor pro moderní kampus. Samotná mešita již nesloužila jako škola a z vysoké školy se v roce 1961 oficiálně stala univerzita. Zákon z tohoto roku jasně oddělil role univerzity a náboženské instituce respektované po celém muslimském světě. Stejný zákon rovněž zakládal sekulární fakulty v rámci univerzity, jako fakultu medicíny, inženýrství a ekonomie, čímž podpořil modernizační snahy, které se prvně objevily za francouzské okupace. Reformy učebních osnov vedly k masivnímu nárůstu počtu egyptských studentů navštěvujících zejména základní a střední školy v rámci systému al-Azhar. Počet studentů navštěvujících základní a střední školy řízené al-Azhar vzrostl z méně než 90 000 v roce 1970 na 300 000 na počátku 80. let, téměř jeden milion na počátku 90. let a v roce 2001 přesáhl 1,3 milionu studentů. Během svého působení v úřadu předsedy vlády a později prezidenta pokračoval Násir v úsilí omezit moc ulamá z al-Azhar a využít její vliv ve svůj prospěch. V roce 1952 došlo ke znárodnění vakfů (náboženských nadací) a ty byly nadále podřízeny nově vytvořenému ministerstvu, čímž byla mešitě odebrána možnost kontrolovat své finanční záležitosti. Náboženské soudy, soudící podle práva šaría, byly zrušeny a nově zahrnuty ve státním soudním systému, čímž byla silně omezena nezávislost ulamá. Zákon z roku 1961, rušící dřívější zákon z roku 1936, který zajišťoval mešitě nezávislost, dal egyptskému prezidentovi pravomoc jmenovat šejcha al-Azhar, dříve voleného ze svých řad samotnými ulamá. Al-Azhar, která zůstala symbolem islámského charakteru národa a egyptského státu, nadále ovlivňovala jeho obyvatelstvo, aniž by mohli její učenci uplatňovat svou vůli nad státem. Po revoluci byla al-Azhar stále více začleňována do státního byrokratického aparátu a přestala být nezávislá jak ve svých učebních plánech, tak ve své funkci mešity. Autorita ulamá byla dále oslabena vytvořením vládních agentur odpovědných za výklad náboženských zákonů. Ačkoliv tyto reformy dramaticky omezily nezávislost ulamá, zároveň obnovily vliv učenců, neboť došlo k jejich integraci do státního aparátu. Zákon z roku 1961 jim také umožnil přístup ke státním zdrojům, ačkoliv neměli vliv na jejich kontrolu. Ačkoliv se Násir snažil podřídit ulamá státu, nepodpořil extrémnější návrhy na omezení vlivu al-Azhar. Jeden takový byl předložen spisovatelem Tahou Husajnem v roce 1955. Předpokládal zrušení systému základního a středního vzdělávání pod správou al-Azhar a přeměnu univerzity na teologickou fakultu, která by byla začleněna do moderního, sekulárního vysokoškolského systému. Ulamá se proti tomuto návrhu postavili a status al-Azhar byl zachován. Násirovo rozhodnutí bylo ovšem více, než důsledkem odporu ulamá, výsledkem osobních politických úvah o využití al-Azhar k legitimizaci režimu. Al-Azhar, nyní plně integrovaná jako součást vlády, byla následně využívána k ospravedlnění vládních kroků. Ačkoliv ulamá v minulosti vydala rozhodnutí, že socialismus je neslučitelný s islámem, po pozemkových reformách byla vydána nová rozhodnutí, která poskytla Násirovi náboženskou oporu pro to, co nazýval „islámským socialismem“. Ulamá také sloužila jako protiváha k Muslimskému bratrstvu a k vlivu saúdskoarabských wahhábistů. Pokus o atentát na Násira, přičítaný Muslimskému bratrstvu, vedl k zákazu této organizace. Když Násir zahájil hromadné zatýkání členů Bratrstva a potřeboval podporu al-Azhar, uvolnil některá restriktivní opatření uvalená na mešitu. Ulamá ho pak důsledně podporovali v jeho pokusech o rozbití Bratrstva a v podpoře pokračovali i za následujících režimů. Navzdory společným snahám Násira a al-Azhar o diskreditaci Bratrstva, organizace nadále fungovala. Al-Azhar také poskytla ospravedlnění pro válku s Izraelem v roce 1967, když prohlásila konflikt s Izraelem za „svatou válku“. Po Násirově smrti v roce 1970 se prezidentem Egypta stal Anvar as-Sádát. Ten si přál obnovit mešitu jako symbol vedoucí role Egypta v arabském světě a prohlásil, že „arabský svět nemůže fungovat bez Egypta a jeho al-Azhar“. Sádát si uvědomoval rostoucí vliv Muslimského bratrstva, a proto uvolnil některá restriktivní opatření týkající se jak Bratrstva, tak ulamá jako celku. V září 1971 ovšem došlo k náhlému obratu a Sádát začal potlačovat a umlčovat organizace a novináře, které podle něj podrývaly nebo napadaly jeho pozice. V rámci úsilí umlčet kritiku své politiky zavedl sankce proti všem ulamá, kteří kritizovali oficiální státní politiku. Ulamá z al-Azhar byli dále využíváni jako nástroj vlády, což vyvolalo kritiku z několika stran, včetně islamistických i umírněných skupin. Vlivný islamista Šukrí Mustafá obvinil ulamá, že poskytuje náboženské rozsudky výhradně pro potřeby vlády. Když Sádát potřeboval podporu pro uzavření míru s Izraelem, kterého drtivá většina egyptské veřejnosti považovala za nepřítele, al-Azhar vydala dekret, v němž prohlásila, že nastal čas uzavřít mír. Po Sádátově zavraždění v roce 1981 nastoupil na jeho místo Husní Mubárak. Al-Azhar nadále poskytovala vládě náboženskou legitimitu pro její opatření, nicméně mešita se svým duchovenstvem získaly pod Mubárakovým režimem větší autonomii. Gád al-Hak, šejch al-Azhar od roku 1982 až do své smrti v roce 1994, prosazoval nezávislost mešity na státu a příležitostně kritizoval vládní politiku za podněcování extremistických islamistických sekt. Al-Hak argumentoval, že pokud vláda chce, aby al-Azhar účinně bojovala proti extremistům jako jsou např. al-Gamá' al-Islámíja, musí jí stát umožnit větší nezávislost a vydávání náboženských dekretů bez zásahů. Za Mubárakovy vlády byla řada pravomocí, dříve v rukou státu, postoupena mešitě. V 90. letech byly stávající cenzurní zákony novelizovány tak, že al-Azhar mohla cenzurovat jak tištěná, tak elektronická média. Ačkoliv zákon stanovuje, že mešita se může zapojit jako cenzor pouze na základě stížnosti, v praxi byla její role mnohem rozsáhlejší. Například televizní scénáře byly před vysíláním pravidelně posílány al-Azhar ke schválení. Al-Azhar si udržuje postavení nadřazené ostatním sunnitským náboženským autoritám po celém světě a vzhledem k tomu, že sunnité tvoří většinu celkové muslimské populace, má mešita značný vliv na islámský svět jako celek. Jako výchozí náboženská autorita neslouží jen v Egyptě, ale pro náboženská rozhodnutí je vyhledávána i mimo něj. Před válkou v Perském zálivu například saúdskoarabský král Fahd požádal o fatvu povolující umístění zahraničních vojsk v království, a ačkoliv se dvě nejsvětější místa islámu nacházejí v Saúdské Arábii, požádal o ni šejcha al-Azhar, namísto velkého muftího Saúdské Arábie. V roce 2003 požádal Nicolas Sarkozy, tehdejší francouzský ministr vnitra, al-Azhar o rozhodnutí, které by umožnilo muslimským dívkám nenosit hidžáb ve francouzských veřejných školách, a to i přes existenci Francouzské rady pro islám. Šejch al-Azhar vydal rozhodnutí, v němž uvedl, že ačkoliv nošení hidžábu je „islámskou povinností“, muslimské ženy ve Francii jsou povinny dodržovat francouzské zákony. Toto rozhodnutí vyvolalo v Egyptě značnou kritiku, protože bylo považováno za kompromis islámských principů ve prospěch francouzské, potažmo egyptské vlády. Po revoluci v roce 2011 Revoluce v roce 2011, která sesadila Husního Mubáraka z funkce egyptského prezidenta, nezanechala mešitu nedotčenou. Volby do studentské samosprávy, konané v prvních měsících po revoluci, skončily drtivým vítězstvím kdysi zakázaného Muslimského bratrstva. Vypukly protesty požadující, aby vládnoucí vojenská junta obnovila nezávislost mešity na státu a sama mešita si nechala vypracovat návrh zákona, který by jí poskytl větší nezávislost na vládě. V rámci al-Azhar debata o budoucí roli ve státě nahradila dosavadní jednotný hlas podporující politiku Mubárakova režimu. Názory na roli mešity se různí – od islamistických organizací, jako je Muslimské bratrstvo, přes liberální hlasy volající po tom, aby al-Azhar stála jako bašta odporu proti ultrakonzervativním islamistům a těch, kteří doufají, že se mešita stane zcela nezávislou, obnoví plnou kontrolu nad svými financemi, vedením a bude pověřena řízením náboženských ministerstev státu. V roce 2018 byla dokončena rozsáhlá rekonstrukce mešity, financovaná saúdskoarabským králem Abdalláhem a jeho nástupcem králem Salmánem. Během rekonstrukce byly posíleny základy budov, obnoveny architektonické prvky a byla modernizována infrastruktura mešity. Báb al-Muzajinín, dříve jeden z hlavních vstupů do mešity, se v důsledku rekonstrukce stala pro veřejnost méně přístupnou. V roce 2020 se zástupci mešity vyslovili proti sexuálnímu násilí v Egyptě, k čemuž je podnítila kampaň na sociálních sítích iniciovaná studentkou Nádín Ašrafovou. Architektura Založení a strukturální vývoj za Fátimovců Původní budova mešity byla 85 m dlouhá a 69 m široká a skládala se ze tří arkád situovaných kolem nádvoří. Na jihovýchod od nádvoří se nacházela původní modlitební síň, postavená jako hypostyl s pěti loděmi, jejíž zeď určující směr k Mekce je mírně vychýlena od správného úhlu – qibla. Mramorové sloupy podpírající arkádové chodby pocházejí z míst spjatých s egyptskou historií, od časů faraonů přes římskou vládu a koptské období. Rozdílné výšky sloupů byly vyrovnány pomocí podstavců různé tloušťky. Vnější omítka vykazuje vlivy abbásovské, koptské a byzantské architektury. Byly postaveny tři kupole, což je společný rys raných severoafrických mešit, z nichž se ovšem žádná nedochovala. Historik al-Maqrízí zaznamenal, že do původní kopule nechal stavitel mešity al-Sikillí vytesat následující nápis: Džauhar zahrnul do chalífova titulu rovněž čestné označení „kníže věřících“ (أَمِيرُ المُؤمنين‎, amír al-muminín) a svůj přídomek „Tajemník“ (الكَاتِب‎, al-Kátib), který si vysloužil svou službou jako chalífův tajemník před svou vojenskou kariérou. Podle K. Creswella měla původní stavba nepochybně aspoň jednu kupoli a pravděpodobně i druhou, aby byla symetrická. Původní mihráb, objevený v roce 1933, má nad sebou konchu a mramorové sloupy po obou stranách. Výrazným rysem mešity byla složitá štuková výzdoba, zejména mihrábu a stěn. V dodnes nepoškozené konše mihrábu jsou vytesány dvě sady veršů z Koránu. První sada jsou tři úvodní verše súry Věřící (المؤمنون‎, al-Muminún). Druhá sada pak verše 162 a 163 súry Dobytek (الأنعام‎, al-Anám). Tyto vytesané verše jsou jedinou výzdobou mešity, kterou je možné jednoznačně připsat Fátimovcům. Mramorem dlážděné centrální nádvoří bylo přistavěno mezi lety 1009 a 1010. Arkádové chodby obklopující nádvoří jsou zdobeny kýlovitými oblouky se štukovými nápisy. Tyto oblouky byly postaveny za vlády chalífy al-Háfize. Štuková výzdoba je rovněž datována do období jeho vlády a v roce 1891 prošla renovací. Použity jsou dva druhy ornamentů. První se nachází nad středem oblouku, má kruhový tvar s růžicí s čtyřiadvaceti vrcholy uvnitř. V roce 1893 byl po obvodu kruhu doplněn pás zdobený rostlinnými motivy. Druhý ornament se střídá s prvním, nachází se tedy mezi oblouky a skládá se z mělkých výklenků s rýhovanou konchou. Ta spočívá na sloupech, které jsou obklopeny pásem koránských veršů psaných kúfským písmem. Text z Koránu byl dodán po vládě chalífy al-Háfize, ale ještě během fátimovského období. Stěny jsou zakončeny pásem s hvězdicovou dekorací a trojúhelníkovým cimbuřím. Vchod do modlitební síně je situován na jihovýchodní straně nádvoří. V roce 1125 nechal chalífa al-Ámir nainstalovat nový dřevěný mihráb. Další kupole byla přistavěna za vlády jeho nástupce al-Háfize, který rovněž nařídil stavbu čtvrté arkády kolem nádvoří a nechal přistavět krytý vchod na západním konci nádvoří. Mamlúcké přístavby Dynastie Fátimovců byla v roce 1171 svržena Saladinem a moci nad Egyptem se chopila jeho dynastie Ajjúbovců. Saladin, kterého původně jmenoval poslední fátimovský chalífa al-Ádid svým vezírem v domnění, že bude snadno manipulovatelný, postupně upevnil svou moc a podřídil Egypt svrchovanosti abbásovského chalífy v Bagdádu. Al-Azhar, které kvůli její ší'itské minulosti nedůvěřoval, ztratila během vlády Ajjúbovců bývalou prestiž. Během vlády nástupnických Mamlúků byla nicméně mešita zrekonstruována a rozšířena a zažila rychlý rozvoj vzdělávání. Součástí mamlúcké rekonstrukce byla i úprava mihrábu, na který byl instalován polychromový mramorový obklad. Medresa at-Tajbarsíja Medresa at-Tajbarsíja, ve které se nachází hrobka amíra Tajbarse, byla postavena v roce 1309. Původně měla sloužit jako doplňková mešita k al-Azhar, ale později byla integrována do zbytku mešity. V této medrese se studoval málikovský a šáfi'íovský mazhab, v současnosti slouží k uchovávání rukopisů. Jediným dochovaným prvkem původní stavby je stěna kibla a její polychromní mihráb. Al-Maqrízí uvádí, že v medrese byl studován výlučně šáfi'íovský mazhab, zatímco podle historika Ibn Duqmáqa byla medresa dělená. Pod vedením Abd ar-Rahmana Katchudy proběhla kompletní přestavba medresy, přičemž zachovaná zůstala pouze jihovýchodní zeď a mihráb. K. Creswell popsal tento mihráb jako „jeden z nejkrásnějších v Káhiře“. Výklenek mihrábu je široký 1,13 m a hluboký 76 cm. Na každé straně výklenku stojí 2,78 m vysoký sloup z porfyru. Na sloupech spočívající impostové bloky jsou zdobené barevnými geometrickými vzory. Koncha v horní části mihrábu je zasazena do vnějšího oblouku, který je obklopen lištou tvořící obdélníkový vnější rám. Jedná se o první mihráb v Egyptě s tímto typem rámu. Uvnitř rámu se nacházejí skleněné mozaiky zobrazující granátovníky. Medresa al-Aqbughawíja Medresa al-Aqbughawíja, zamýšlená rovněž jako samostatná mešita a škola, byla postavena v roce 1339. Nachází se v ní hrobka amíra Aqbughy a z vnějšího pohledu je dobře identifikovatelná díky kupoli a minaretu. Stejně jako medresa at-Tajbarsíja se postupně stala součástí zbytku mešity. Uvnitř se nachází malá pohřební komora a větší sál, každá místnost s vlastním mihrábem. Vchod, stěna qibla a oba mihráby jsou původní, zatímco kupole byla přestavěna během osmanské vlády. Části fasády byly přestavěny chedivem Taufíkem v roce 1888. Zakončení minaretu bylo přestavěno Katchudou v osmanském stylu, tj. se špičatým vrcholem. Někdy po roce 1932 bylo zakončení znovu přestavěno a navráceno do mamlúckého stylu. Medresa Gauharíja Medresa Gauharíja, postavená v roce 1440, obsahuje hrobku Gauhara al-Qanaqbáje, súdánského eunucha, který sloužil jako správce sultánovy pokladnice. Podlaha medresy je mramorová a podél stěn se nacházejí skříně zdobené intarziemi ze slonoviny, perleti a ebenu. Hrobka je překryta malou kamennou kupolí, jejíž vnější stěna je zdobena arabeskovým vzorem. Jedná se o jednu z prvních kupolí v Káhiře s tímto typem dekorace (později zdokonalenou na kupoli Qájtbájova mauzolea v káhirské nekropoli). Stavba byla rekonstruována v letech 1980–1982. Qájtbájův minaret Minaret by postaven v roce 1483, nebo v roce 1495. Má čtvercovou základnu přecházející do osmibokého dříku, následuje druhý osmiboký a válcový dřík, skládající se z osmi cihlových pilířů, z nichž každé dva jsou spolu propojeny, tvořící tak čtyři oblouky. Qájtbájův minaret má tři balkony, situované mezi jednotlivé dříky, podepřené muqarnasem – formou klenby zajišťující plynulý přechod z rovného povrchu na zakřivený (v Egyptě poprvé zaznamenán v roce 1085) – zdobícím minaret. První osmiboký dřík je zdobený panely s kýlovitými oblouky na každé ze stěn, přičemž panely jsou od sebe odděleny skupinou tří sloupů. Druhý osmiboký dřík je od prvního oddělen balkonem a je zdoben pleteným vzorem. Nad druhým balkonem následuje válcový dřík se čtyřmi oblouky, nad kterým se nachází třetí balkon korunovaný špičkou minaretu. Qájtbájův minaret byl pravděpodobně postaven na místě dřívějšího cihlového minaretu z fátimovské éry, který byl sám několikrát přestavován. Současné záznamy naznačují, že fátimovský minaret trpěl konstrukčními vadami a musel být opakovaně upravován, včetně jedné přestavby pod vedením Sadr ad-Dína al-Hanáfího, sloužícího jako qádí al-qudát (nejvyšší soudce) sultána Bajbarse. Znovu byl upraven za vlády sultána Barqúqa v roce 1397 a poté se začal nebezpečně naklánět, což vedlo k další přestavbě v roce 1414 pod vedením Tádž ad-Dína aš-Šáwbákího, káhirského walího a muhtasiba a znovu v roce 1432. Qájtbájův minaret byl pak postaven na jeho místě v rámci rekonstrukce vchodu do mešity. Qájtbájova brána Přímo naproti Báb al-Muzajinín se nachází Qájtbájova brána (také známá jako Báb al-Gindí, arabsky باب الجندي‎), příklad pozdního mamlúckého architektonického a dekorativního stylu. Touto branou, postavenou v roce 1495, se vstupuje na hlavní nádvoří. Minaret Qánsúha al-Gaurího Dvojitý minaret byl postaven posledním mamlúckým sultánem Qánsúhem al-Gaurím v roce 1509. Na čtvercový podstavec navazuje osmiboký dřík, kde každá druhá stěna je zdobena kýlovitým obloukem, odděleným od sousedních stěn dvěma sloupy. Druhý dvanáctiboký dřík je oddělen od prvního dříku zdobeným balkonem podepřeným muqarnasem a je zdoben modrou glazurou. Třetí patro minaretu, oddělené balkonem, je tvořeno dvěma sloupy obdélníkového průřezu s podkovovitými oblouky na každé stěně. Na vrcholu každého sloupu spočívá cibulovitá špička, oddělená od dříku sloupu balkonem. Osmanské renovace a přístavby Během osmanské nadvlády nad Egyptem bylo provedeno několik přístaveb a renovací, z nichž mnohé byly dokončena pod vedením Abd ar-Rahmana Katchudy, mamlúckého beje, který téměř zdvojnásobil velikost mešity. Postaveny byly tři brány: Báb al-Muzajinín (Brána holičů), která se stala hlavním vchodem do mešity, Báb aš-Šurba (Brána polévky) a Báb as-Sa'adíja (Brána Saídíjů). Ke každé bráně příslušel minaret s ostrou špičkou v osmanském stylu, přičemž minaret příslušející Báb al-Muzajinín byl později zbořen při výstavbě přilehlé ulice. Dále přestavěl špičku Aqbughova minaretu tak, aby se podobal ostatním nově postaveným (ve 20. století byla jeho špička vrácena do mamlúckého stylu). Doplněno bylo několik riwáqů, včetně jednoho pro slepé studenty al-Azhar, a další byly renovovány. Katchuda rovněž přistavěl modlitební síň jižně od původní fátimovské, čímž zdvojnásobil celkovou modlitební plochu. Celkově jeho zásahy sjednotily původně nesourodé prvky mešity do relativně jednotného celku. Báb al-Muzajinín Báb al-Muzajinín (باب المزينين‎, „Brána holičů“) byla postavena v roce 1753. Brána, jejíž autorství je připisováno Katchudovi, má dvoje vrata, každé obklopeno zapuštěnými oblouky. Nad vraty se nacházejí dva tvarované půlkruhové oblouky s tympanony zdobenými trojlístky. Nad oblouky je vlys s panely zdobenými rostlinnými motivy, konkrétně cypřiši, což je běžný rys osmanských staveb. Před bránou byl původně umístěn volně stojící minaret. Tento minaret byl zbořen před otevřením přilehlé ulice al-Azhar chedivem Taufíkem v rámci modernizačních prací po celé Káhiře. Současný stav a struktura Současným hlavním vchodem do mešity zůstává Báb al-Muzajinín, kterou se vstupuje na menší nádvoří naproti od modlitební síně, dlážděného bílým mramorem. Na levé straně se nachází fasáda medresy al-Aqbughawíja, na pravé straně medresa at-Tajbarsíja. Přímo naproti vchodu leží Qájtbájova brána, kterou se vstupuje na hlavní nádvoří. Naproti Qájtbájově bráně přes hlavní nádvoří se nachází vstup do modlitební síně. Šejch al-Azhar Šejch al-Azhar, také známý jako Velký imám al-Azhar (الإمام الأكبر‎, Imám al-akbar, doslova „nejvyšší imám“) je představeným mešity a univerzity al-Azhar, potažmo institutu al-Azhar aš-Šaríf a většinou sunnitských muslimů je považován za nejvyšší autoritu v otázkách sunnitské jurisprudence. Spolu s velkým muftím Egypta je zodpovědný za oficiální náboženské záležitosti ve státě. Titul byl oficiálně zaveden za osmanské nadvlády v roce 1679. Zákonem z roku 1961 bylo stanoveno, že šejch al-Azhar je přímo vybírán a jmenován prezidentem republiky ze členů Islámské výzkumné akademie. V roce 2012 došlo ke znovuvytvoření Rady starších ulamá, zrušené zákonem z roku 1961, které byly poskytnuty některé pravomoci dříve v rukou prezidenta. Mezi tyto pravomoci nově patří volba šejcha al-Azhar, nominace velkého muftího Egypta a rozhodování v náboženských záležitostech. Šejch al-Azhar je volen doživotně ze členů Rady prostou většinou přítomných. Kandidát musí splnit řadu podmínek: musí být egyptským občanem, jeho rodiče museli být egyptští sunnitští muslimové, musí být absolventem jedné z původních fakult al-Azhar (islámská teologie, šaría a arabský jazyk) a absolvovat vzdělání nižších stupňů v rámci systému vzdělávacích institucí al-Azhar. Nově zvolený šejch al-Azhar je jmenován do funkce prezidentem republiky a jeho postavení je rovné premiérovi. Funkci šejcha al-Azhar zastává od roku 2010 šejch Ahmad at-Tajíb. Poznámky Reference Literatura ABDO, Geneive. No God But God: Egypt and the Triumph of Islam. [s.l.]: Oxford University Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-19-515793-2. ABU ZAYD, Nasr Hamid; AMIRPUR, Katajun; SETIAWAN, Mohamad Nur Kholis. Reformation of Islamic thought: a critical historical analysis. [s.l.]: Amsterdam University Press, 2006. Dostupné online. ISBN 978-90-5356-828-6. ABURISH, Said K. Nasser, the Last Arab. [s.l.]: St. Martin's Press, 2004. Dostupné online. ISBN 978-0-312-28683-5. ASPREY, Robert B. The rise of Napoleon Bonaparte. [s.l.]: Basic Books, 2000. Dostupné online. ISBN 978-0-465-04881-6. BARRACLOUGH, Steven. Al-Azhar: Between the Government and the Islamists. Middle East Journal. 1998, roč. 52, čís. 2, s. 236–249. Dostupné online. BEATTIE, Andrew. Cairo: a cultural history. [s.l.]: Oxford University Press, 2005. Dostupné online. ISBN 978-0-19-517893-7. BEHRENS-ABOUSEIF, Doris. Islamic Architecture in Cairo. [s.l.]: Brill, 1992. (2.). Dostupné online. ISBN 978-90-04-09626-4. BINDER, Leonard. Islamic liberalism: a critique of development ideologies. [s.l.]: University of Chicago Press, 1988. Dostupné online. ISBN 978-0-226-05147-5. BLAIR, Sheila. City walls: the urban enceinte in global perspective. Příprava vydání James D. Tracy. [s.l.]: Cambridge University Press, 2000. ISBN 978-0-521-65221-6. Kapitola Decorations of city walls in the medieval Islamic world: The epigraphic message. BLOOM, Jonathan. Muqarnas: An Annual on Islamic Art and Architecture. Příprava vydání Oleg Grabar. Svazek 5. [s.l.]: Brill, 1988. ISBN 978-90-04-08647-0. Kapitola The Introduction of the Muqarnas into Egypt, s. 21–28. BLOOM, Jonathan. Cities in the pre-modern Islamic world. Příprava vydání Amira K. Bennison, Alison L. Gascoigne. [s.l.]: Routledge, 2007. Dostupné online. ISBN 978-0-415-42439-4. Kapitola Ceremonial and Sacred Space in Early Fatimid Cairo. BROWN, Nathan. Post-revolutionary al-Azhar. [s.l.]: Carnegie Endowment for International Peace, 2011. Dostupné online. CRESWELL, K. A. C. The Muslim Architecture of Egypt I, Ikhshids and Fatimids, A.D. 939–1171. [s.l.]: Clarendon Press, 1952. CRESWELL, K. A. C. The Muslim Architecture of Egypt II, Ayyubids and Early Bahrite Mamluks, A.D. 1171–1326. [s.l.]: Clarendon Press, 1959. DAFTARY, Farhad. A short history of the Ismailis: traditions of a Muslim community. [s.l.]: Edinburgh University Press, 1998. Dostupné online. ISBN 978-1-55876-194-0. DODGE, Bayard. Al-Azhar: A Millennium of Muslim learning. [s.l.]: Middle East Institute, 1961. Dostupné online. DWYER, Philip G. Napoleon: the path to power. [s.l.]: Yale University Press, 2008. Dostupné online. ISBN 978-0-300-13754-5. EL HABACHI, May. Egypt's #MeToo Activists See Progress, but 'the Road Ahead Is Long' [online]. World Politics Review, 2020-12-17 [cit. 2022-01-15]. Dostupné online. FLOWER, Raymond. Napoleon to Nasser: the story of modern Egypt. [s.l.]: Taylor & Francis, 1976. Dostupné online. ISBN 978-0-905562-00-1. GHAZZAL, Zuhair. A companion to the history of the Middle East. Příprava vydání Youssef Choueiri. [s.l.]: Wiley-Blackwell, 2005. Dostupné online. ISBN 978-1-4051-0681-8. Kapitola The 'Ulema': Status and Function. GOLDSCHMIDT, Arthur. Biographical dictionary of modern Egypt. [s.l.]: Lynne Rienner Publishers, 2000. Dostupné online. ISBN 978-1-55587-229-8. GOTTHEIL, Richard. The Bookman. [s.l.]: Dodd, Mead and Company, 1907. Kapitola Al-Azhar The Brilliant: The Spiritual Home of Islam. HEYWORTH-DUNNE, James. Arabic Literature in Egypt in the Eighteenth Century with Some Reference to the Poetry and Poets. Bulletin of the School of Oriental Studies, University of London. 1938, roč. 9, čís. 3, s. 675–689. doi:10.1017/s0041977x00078447. JSTOR 608229. S2CID 161601609. HITTI, Philip Khuri. Capital cities of Arab Islam. [s.l.]: University of Minnesota Press, 1973. Dostupné online. ISBN 978-0-8166-0663-4. The Cambridge History of Islam. Příprava vydání Peter M. Holt, Ann Lambdton, Bernard Lewis. [s.l.]: Cambridge University Press, 1977. Dostupné online. ISBN 978-0-521-29138-5. IZRE'EL, Shlomo; RAZ, Shlomo. Studies in modern Semitic languages. [s.l.]: Brill, 1996. Dostupné online. ISBN 978-90-04-10646-8. LULAT, Y. G-M. A history of African higher education from antiquity to the present: a critical synthesis. [s.l.]: Praeger Publishers, 2005. Dostupné online. ISBN 978-0-313-32061-3. MCGREGOR, Andrew James. A military history of modern Egypt: from the Ottoman Conquest to the Ramadan War. [s.l.]: Greenwood Publishing Group, 2006. Dostupné online. ISBN 978-0-275-98601-8. PETERSEN, Andrew. Dictionary of Islamic Architecture. [s.l.]: Routledge, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-203-20387-3. The Cambridge history of Egypt. Příprava vydání Carl F. Petry, M. W. Daly. Svazek 1. [s.l.]: Cambridge University Press, 1998. Dostupné online. ISBN 978-0-521-47137-4. RABBAT, Nasser. Muqarnas – An Annual on the Visual Culture of the Islamic World. Příprava vydání Gulru Necipogulu. Svazek 13. [s.l.]: Brill, 1996. ISBN 978-90-04-10633-8. Kapitola Al-Azhar Mosque: An Architectural Chronicle of Cairo's History, s. 45–67. RAHMAN, Fazlur. Islam & modernity: transformation of an intellectual tradition. [s.l.]: University of Chicago Press, 1984. Dostupné online. ISBN 978-0-226-70284-1. RAYMOND, André. Cairo. [s.l.]: Harvard University Press, 2000. Dostupné online. ISBN 978-0-674-00316-3. RICHMOND, John C. B. Egypt, 1798–1952: her advance towards a modern identity. [s.l.]: Taylor & Francis, 1977. Dostupné online. ISBN 978-0-416-85660-6. RIVOIRA, Giovanni Teresio; RUSHFORTH, Gordon McNeil. Moslem architecture. [s.l.]: Oxford University Press, 1918. Dostupné online. ISBN 978-0-87817-136-1. RUSSELL, Dorothea. Medieval Cairo and the Monasteries of the Wādi Natrūn. [s.l.]: Weidenfeld & Nicolson, 1962. Dostupné online. Encyclopedia of African history. Příprava vydání Kevin Shillington. [s.l.]: CRC Press, 2005. Dostupné online. ISBN 978-1-57958-453-5. SIDDIQI, Muhammad. Arab culture and the novel: genre, identity and agency in Egyptian fiction. [s.l.]: Routledge, 2007. Dostupné online. ISBN 978-0-415-77260-0. SKOVGAARD-PETERSEN, Jakob. Defining Islam for the Egyptian state: muftis and fatwas of the Dār al-Iftā. [s.l.]: Brill, 1997. Dostupné online. ISBN 978-90-04-10947-6. International Dictionary of University Histories. Příprava vydání Carol Summerfield, Mary Devine, Anthony Levi. [s.l.]: Taylor & Francis, 1998. Dostupné online. ISBN 978-1-884964-23-7. TIBI, Bassam. Developing cultures: case studies. Příprava vydání Lawrence E. Harrison, Peter Berger. [s.l.]: CRC Press, 2006. ISBN 978-0-415-95280-4. Kapitola Egypt as a Model of Development for the World of Islam. VIORST, Milton. In the shadow of the Prophet: the struggle for the soul of Islam. [s.l.]: Westview Press, 2001. Dostupné online. ISBN 978-0-8133-3902-3. [nedostupný zdroj] VOLL, John Obert. Islam, continuity and change in the modern world: Contemporary issues in the Middle East. [s.l.]: Syracuse University Press, 1994. Dostupné online. ISBN 978-0-8156-2639-8. WATSON, William E. Tricolor and crescent: France and the Islamic world; Perspectives on the twentieth century. [s.l.]: Greenwood Publishing Group, 2003. Dostupné online. ISBN 978-0-275-97470-1. WILLIAMS, Caroline. Islamic Monuments in Cairo: The Practical Guide. [s.l.]: American University in Cairo Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-977-424-695-1. WILLIAMS, Caroline. Islamic Monuments in Cairo: The Practical Guide. [s.l.]: American University in Cairo Press, 2018. Dostupné online. ISBN 978-977-416-855-0. WINTER, Michael. Egyptian Society Under Ottoman Rule, 1517–1798. [s.l.]: Routledge, 2004. Dostupné online. ISBN 978-0-203-16923-0. YEOMANS, Richard. The art and architecture of Islamic Cairo. [s.l.]: Garnet & Ithaca Press, 2006. Dostupné online. ISBN 978-1-85964-154-5. ZAMAN, Muhammad Qasim. The ulama in contemporary Islam: custodians of change. [s.l.]: Princeton University Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-691-09680-3. ZEGHAL, Malika. Religion and Politics in Egypt; The Ulema of al-Azhar, Radical Islam, and the State (1952-94). International Journal of Middle East Studies. 1999, roč. 31, čís. 3, s. 371–399. Dostupné online. doi:10.1017/s0020743800055483. JSTOR 176217. S2CID 33718066. ZEGHAL, Malika. Schooling Islam: the culture and politics of modern Muslim education. Příprava vydání Robert W. Hefner, Muhammad Qasim Zaman. [s.l.]: Princeton University Press, 2007. ISBN 978-0-691-12933-4. Kapitola The "Recentering" of Religious Knowledge and Discourse: The Case of al-Azhar in Twentieth-Century Egypt. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Al-Azhar na Wikimedia Commons