NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гирга

Гирга (арап. جرجا) је град у Египту у гувернорату Сохаг. Град је лоциран на западној обали реке Нил. Према процени из 2008. у граду је живело 104.712 становника. Име Град је добио име по Коптској оријентално-православној цркви, древној цркви египатских хришћана (Mara Girgis Coptic Monastery), са седиштем у Александрији и посвеђеној светом Ђорђу. Становништво Према процени, у граду је 2008. живело 104.712 становника. Привреда У граду и околини највећи индустријски погон је фабрика за производњу шећера, мада има још неких. Ова област је такође позната по производњи грнчарије. Гирга је седиште коптског бискупа. По изворима најстарија римокатоличка црква налази се у Гирги, а ту је и Ел Сини, такозвана порцеланска џамија. Види још Тинис Референце Спољашње везе Египат Рељеф - Браун универзитет
Гірга

Ґірґа або Джірджа (араб. جرجا) — місто та центр району у губернаторстві Согаґ в Єгипті. Розташоване на лівому березі річки Ніл у південній частині губернаторства, за 35 км на південь від міста Сохаг і за 85 км від Кени. Населення міста — 120 413 осіб (2005). Історія Згідно з легендами, недалеко від Ґірґи знаходилось стародавнє місто Тініс, де, згідно зі ствердженнями староєгипетського історика Манефона, відбулося об'єднання Нижнього Єгипту близько 3100 року до нашої ери. За часів османського правління в Ґірґи перебував незалежний вілаєт, який проіснував тут до середини XVIII століття, коли стався спалах епідемії холери. Холера практично спустошила місто, а залишки населення розбіглися. Новим засновником міста вважається шейх Ес-Саюти, який заснував на місці міста релігійне училище і побудував мечеть (мечеть Ес-Саюти). Населення міста збільшилась ще, коли Франція спробувала зафоювати Єгипет, під час Єгипетського походу. Французи обрали Ґірґу базою для своїх військ через те, що тут була мала чисельність населення і майже повністю відсутній опір. Після відходу французьких військ, за правління Мухаммеда Алі, Ґірґа стала центром одного з семи адміністративних районів Єгипту, в межах від Асьют до Асуана. У 1960 Ґірґа увійшла до складу губернаторства Сохаг. Клімат Примітки Посилання Записки о Египте, Гирга (рос.)
Colossos de Mèmnon

Els Colossos de Mèmnon (en àrab al-Kolossat o as-Salamat) són dues grans estàtues de pedra del faraó Amenhotep III, situades a l'oest de Luxor, prop de Madinet Habu (que és al sud-oest) i del Ramesseum (que és el nord-oest), a la zona dels temples de la Necròpolis Tebana. El faraó Amenhotep III (del segle xiv aC) apareix assegut mirant en direcció al riu i al sol. A la part dels peus hi ha dues subfigures que són la seva dona Tiy i la seva mare Mutemwia. La pedra de què són fets és una quarsita portada de Guiza o de Djebel al-Silsileh (55 km al nord d'Assuan). Mesuren uns 18 metres d'alt. La seva funció era presidir l'entrada del temple d'Amenhotep, que no s'ha conservat. Aquest temple, avui anomenat temple de Kom el-Hettan, tenia 35 hectàrees i anava fins a Madinet Habu i fins al Ramesseum. Era més gran que el temple de Karnak. Estrabó esmenta un terratrèmol que va malmetre els colossos el 27 aC, i des de llavors es van sentir uns sorolls, considerats les veus del Colossos, que van durar fins al 199 dC. El nom de Mèmnon li fou donat pels grecs i correspon a un heroi de la guerra de Troia que era rei d'Etiòpia i va anar a defensar la ciutat. Els grecs donaven a tota la part de les necròpolis de Tebes el nom de Memnonium. Eren ben coneguts pels antics grecs i romans, així com pels primers viatgers moderns i egiptòlegs. Inscripcions Les estàtues contenen 107 inscripcions d'època romana en grec i llatí, datades entre el 20-250 dC; aquestes inscripcions van permetre als viatgers moderns connectar les estàtues amb la literatura clàssica grega i llatina. Moltes de les inscripcions inclouen el nom "Memnon". Van ser estudiats per primera vegada en detall per Jean-Antoine Letronne a la seva obra de 1831 La statue vocale de Memnon considérée dans ses rapports avec l'Égypte et la Grèce i després catalogats en el segon volum (1848) al seu Recueil des inscriptions grecques et latines de l'Égypte. Referències
Memnón-kolosszusok

A Memnón-kolosszusok (arabul el-Kolosszát vagy esz-Szalámát) III. Amenhotep fáraó két hatalmas ülőszobra, melyek 3400 éve állnak a thébai nekropoliszban, a Nílus partján a mai Luxor városával átellenben. A két kolosszus eredetileg Amenhotep halotti templomának bejáratánál állt, mely az ókori Egyiptom legnagyobb temploma volt, de építése után nem egészen kétszáz évvel le kellett bontani, mert túl közel épült a Nílushoz, és a folyó évenkénti áradása helyrehozhatatlan kárt tett benne. David Robertsnek az 1840-es években készült metszete vízzel körülvéve ábrázolja a két kolosszust. A szobrok kvarcithomokkőből készültek, amit vagy Gízából (a mai Kairó mellett), vagy Gebel esz-Szilsziléből (Asszuántól 60 km-re északra) szállítottak ide. Talapzatukkal együtt 18 méter magasak. A kőtömbök szállítását Hapu fia Amenhotep felügyelte, a szobrokat Men udvari szobrász (Bek amarnai szobrász apja) faragta ki. A két szobor ülve ábrázolja a fáraót, amint kezeit térdén nyugtatja; arccal a folyó és felkelő Nap felé fordul. Lábai mellett két kisebb alak áll, fő felesége, Tije, és anyja, Mutemwia. A szobor oldalain Hápi, a Nílus-isten ábrázolása látható. Az 1. században alkotó ókori görög geográfus, Sztrabón számol be arról az i. e. 27-ben történt földrengésről, melyben az északi kolosszus deréktól felfelé összeomlott. Innentől a szobor minden hajnalban „énekelt” – halk zúgó vagy fütyülő hangot adott ki, amit feltehetőleg az emelkedő hőmérséklet és az elpárolgó harmat okozott. A szobor innen kapta nevét. Memnón a legenda szerint a trójai háború egyik hőse volt, az aithiopszok királya, Éósz hajnalistennő fia, aki Afrikából vezette csapatait Kis-Ázsiába, Trója megsegítésére, de Akhilleusz legyőzte. A görögök a szoborban Memnónt látták, amint énekével köszönti anyját, a Hajnalt. Gyorsan terjedt az éneklő szobor legendája és a hit, mely szerint szerencsét hoz, illetve jóslatot mond, és egyre több látogató érkezett, köztük több római császár is. A Hadrianus kíséretében utazó Julia Balbilla epigrammákat írt róla, melyeket felírtak a szoborra. A rejtélyes hang örökre elhallgatott 199-ben, mikor Septimius Severus császár megpróbálta elnyerni az orákulum kegyét és összeillesztette a kettétört szobrot. Források További információk Colossus of Memnon (Nova/PBS) Book XVII, Strabo's Geography Temple of Amenhotep III Description by Count de Forbin
Kolossen van Memnon

De Kolossen van Memnon zijn twee enorme standbeelden die overgebleven zijn van de Dodentempel van Amenhotep III op de westoever van de Nijl nabij Luxor, het voormalige Thebe. De beelden zijn gemaakt van kwartsiet, zo'n 3400 jaar geleden, dat waarschijnlijk kwam van de groeve in Gizeh. De beelden zijn zo'n 18 meter hoog. Oorspronkelijk stonden de twee standbeelden aan de poort van de tempel ter ere van farao Amenhotep III (ca. 1388-1351 v.Chr.). Deze tempel was destijds een van de grootste met zijn 35 hectare, maar stond te dicht bij de Nijl en raakte in verval. In de oudheid werden de kolossen foutief toegewezen aan de mythische Ethiopische koning Memnon. Memnon zou in de Trojaanse Oorlog Antilochus hebben gedood, maar zelf later uit wraak door Achilles zijn gedood. Dat maakte de kolossen in die tijd al een toeristische attractie voor Grieken en Romeinen die bekend waren met de Ilias van Homerus. In 27 v.Chr. raakte een van de beelden ernstig beschadigd door een aardbeving. Hierna begon dat beeld bij zonsopgang een vaag, fluitend geluid te maken. Dit verschijnsel werd door vele geschiedschrijvers, zoals Strabo, Pausanias en Tacitus verhaald. Enkele reizigers meenden er een trieste zang in te herkennen, en al vlug ontstond er een kleurrijke legende rond deze 'zingende steen'. Het gegil zou van Memnon zijn, wiens moeder Eos zou hebben gesmeekt bij Zeus om Memnon onsterfelijkheid te geven. Aangezien Eos de godin van de dageraad was, past dat in het plaatje van het beeld dat begon met gillen bij zonsopgang. Het is waarschijnlijker dat er een natuurlijke oorzaak is voor de 'fluitende steen'. Door het verschil tussen koude nacht en warme dag sprongen er iedere dag steendeeltjes los op de breukplaats. Er werd een eind aan het gegil gemaakt door keizer Septimius Severus (193-211), die de beelden liet restaureren.
Kolosy Memnona

Kolosy Memnona – posągi faraona Amenhotepa III z XVIII dynastii o wysokości 15,60 m (z postumentem 17,90 m). Waga każdego kolosa to około 800 ton. Postawiono je około 1370 p.n.e. w Tebach Zachodnich. Jest to jedyna zachowana część świątyni grobowej tego faraona, zniszczonej prawdopodobnie przez trzęsienie ziemi już za panowania Merenptaha. Dalsze zniszczenia zostały poczynione przez obfite wylewy Nilu. Posągi wykuto z bloków skalnych kwarcytu. Przedstawiają faraona zasiadającego na tronie. W przedniej części tronu, po bokach faraona, wyrzeźbiono dwie niewielkiej wysokości postacie kobiet. Są to żona faraona Teje i jego matka Mutemuja. Boczne ściany tronu zdobi relief złożony z dwóch bóstw obrazujących Nil. Postacie te łączą ze sobą symboliczne rośliny w tzw. znak sema taui (połączone ze sobą papirus i trzcina wokół rdzenia z tchawicy i płuc zwierzęcia); jest to symbol ponownego zjednoczenia Egiptu. Powyżej wypisane jest imię faraona. Jeden z posągów, po uszkodzeniu (zawaliła się górna część posągu – obecnie widać, że jest ona poskładana z kawałków) spowodowanym przez trzęsienie ziemi w 27 p.n.e. (są badacze, którzy uszkodzenie posągu przypisują aktom wandalizmu), wydawał dźwięki podczas wschodu słońca. Było to spowodowane ogrzewaniem się skał wyziębionych nocnym chłodem. Posąg był odwiedzany w starożytności przez Greków, wierzono bowiem, że przedstawia syna Jutrzenki Memnona, zabitego przez Achillesa, wydawane dźwięki interpretowane były jako skarga syna wznoszona do matki. Usterka ta została naprawiona na przełomie II i III wieku przez Septymiusza Sewera, a naprawa spowodowała, że posąg przestał wydawać charakterystyczne dźwięki. Galeria Zobacz też architektura starożytnego Egiptu Teby Zachodnie Luksor Egipt Przypisy
Colossos de Mêmnon

Colossos de Mêmnon é a designação atribuída a duas estátuas gigantescas do faraó Amenófis III da XVIII Dinastia, situadas na necrópole da antiga cidade de Tebas, a oeste da cidade de Luxor, no Egito. Estas duas estátuas eram entendidas como guardiãs do templo funerário do faraó. O templo tinha cerca de 385 000 metros, sendo um dos maiores da Antiguidade, mas foi completamente destruído devido às inundações do Nilo e à extracção de materiais. As estátuas representam Amenófis sentado no trono com as mãos pousadas sobre os joelhos. Em cada lado das suas pernas está a sua mãe, Mutemuia, e a sua esposa principal, a rainha Tié. Nos dois lados do trono figuram a representação do sema-taui, símbolo que aludia à união entre o Alto e o Baixo Egito, sendo possível ver o deus Hapi a realizar a união das duas plantas heráldicas, o papiro e o lírio. As estátuas foram feitas em quartzito, possuindo cerca de dezoito metros, com um peso de 1300 toneladas. Os dois blocos de pedra a partir dos quais foram esculpidas as estátuas foram retirados da pedreira de Gebel Amar (nome que significa "a montanha vermelha"), situada no nordeste da actual cidade do Cairo. O responsável pelo transporte dos blocos foi o vizir e arquitecto Amenófis, filho de Hapu. Um sismo ocorrido em 27 a.C., referido por Estrabão, abriu uma fenda no colosso norte. A partir de então todas as manhãs ocorria no local um fenómeno estranho segundo o qual a estátua "cantaria". O que realmente sucedia era que a acumulação de humidade durante a noite evaporava com o surgimento dos primeiros raios do sol, emitindo um som, que para Pausânias se assemelhava ao de uma cítara. No começo da era cristã os gregos visitaram o local e associaram a estátua norte ao herói Mêmnon, filho de Eos. De acordo com a lenda homérica, este herói, morto na guerra de Troia, recebeu a imortalidade de Zeus, dedicando-se a chamar pela sua mãe todas as manhãs. Em 199 d.C o imperador romano Septímio Severo mandou restaurar a estátua, que a partir de então parou de cantar.
Coloșii lui Memnon

Coloșii lui Memnon (în arabă: el-Colossat sau es-Salamat) reprezintă două statui masive din piatră ale faraonului Amenhotep al III-lea. În ultimii 3400 ani (începând cu 1350 î.Hr.) aceștia au stat în necropola Tebei, peste râul Nil față de orașul modern Luxor. Inclusiv platformele din piatră pe care se află - având 4 m - coloșii ajung la o înălțime de 18 m și cântăresc aproximativ 720 de tone fiecare. Sunete În 27 î.Hr., un cutremur mare a spulberat colosul dinspre nord, ceea ce a dus la prăbușirea sa de la brâu în sus și a crăpat jumătatea inferioară. După această rupere, despre jumătatea inferioară supraviețuitoare a acestei statui s-a afirmat că ar fi „cântat” în diferite ocazii – întotdeauna timp de o oră sau două de la răsăritul soarelui, de obicei chiar în zori. Sunetul a fost raportat cel mai adesea în februarie sau martie, dar acesta este mai degrabă o reflectare a sezonului turistic decât tiparul real. Note Legături externe Colossus of Memnon (Nova/PBS) Book XVII, Strabo's Geography Description by Count de Forbin Arhivat în 6 august 2006, la Wayback Machine. David Roberts: Statues of Memnon Thebes Decr 4th 1838
Kom el-Hetan

Kom el-Hetan är platsen för Memnons stoder och farao Amenhotep III:s gravtempel i det forntida Thebe. Platsen ligger på Nilens västra flodbank nära det nuvarande Luxor i Egypten. Memnons stoder Memnons stoder är två 18 meter höga sittande statyer av kvartsit. Namnet Memnons stoder gavs åt statyerna av greker som besökte platsen under antiken. De trodde att statyerna föreställde hjälten Memnon från det Trojanska kriget. Enligt den grekiska historikern Strabon skadades statyerna i en jordbävning år 27 f.Kr. varefter den ena statyn varje morgon gav ifrån sig ett ljud. Detta uppfattades som Memnons sång till sin mor gryningsgudinnan Eos och statyerna blev välkända i Romarriket. Den romerska kejsaren Septimius Severus reparerade välvilligt stayerna, men de blev därefter tysta. Amenhotep III:s gravtempel Memnons stoder restes ursprungligen på 1300-talet f.Kr. framför ingången till farao Amenhotep III:s gravtempel i Kom el-Hetan. De föreställer Amenhotep III sittande och hans drottning Tiye och mor Mutemwiya stående vid hans ben. Relieferna på sidorna avbildar även guden Hapi. Statyerna stod på ömse sidor framför porten i den första pylonen som numera är helt försvunnen. Porten ledde till en förgård och via den andra pylonen, framför vilken fler statyer av kungen var resta, kom man vidare till ytterligare en förgård. Den tredje pylonen stod framför en processionsgång av sfinxer som ledde till en tempelgård avsedd för soldyrkan omgiven av pelarrader. Bredvid låg även ett tempel tillägnat guden Ptah-Sokar-Osiris. Hela tempelanläggningen mätte 700 x 550 meter och omgavs av en mur byggd av lertegel. Templet byggdes i det forntida Egyptens huvudstad Thebe nära det kungliga palatset i Malqata och uppfördes inför firandet av kungens Sed-jubileum omkring 1360 f.Kr. Under den nittonde dynastin användes stenblock och troligen även statyer från gravtemplet till andra byggnader i närheten. Nilen översvämmade även templet årligen och Memnons stoder stod fram till uppförandet av Assuandammen i vatten under översvämningstiden. Detta har förstört mycket av templet som ingår i världsarvet Forntida Thebe. Externa länkar (engelska) UNESCO World Heritage Centre - Ancient Thebes with its Necropolis Tryckta källor Wirsching, Armin, "Exkurs zum Transport und Aufrichten der Memnon-Kolosse" in: Wirsching: "Obelisken transportieren und aufrichten in Aegypten und in Rom" (3. ed. 2013) ISBN 978-3-8334-8513-8.
Колоси Мемнона

Колоси Ме́мнона — гігантські статуї Аменхотепа III на західному березі Нілу в Фівах, поруч із сучасним Луксором. Частина комплексу Поминального храму Аменхотепа III. Історія Колоси висічені з жовтого кварциту майже три з половиною тисячоліття тому і стояли, як охоронці, перед входом в поминальний храм фараона Аменхотепа III, який вважався найвеличнішим і найрозкішнішим в усьому Єгипті. Вони зображають сидячого Аменхотепа III. Його руки покладені на коліна, а погляд звернений на схід до річки і світанку Сонця. Дві менші фігури вирізані на передній частині трону уздовж його ніг — це його дружина Tiy і мати Мутемвія. Бічні панелі відображають бога Нілу. Статуї — це майже двадцятиметрові велетні зі збитими обличчями і потужними торсами. Античні історики охрестили їх по імені сина богині Аврори — Мемнона, який загинув від руки Ахілла під час Троянської війни. Згідно з історичними даними, північний колос не встояв і був частково зруйнований в результаті землетрусу в 27 до н. е. З тих пір в працях грецьких і римських авторів згадується дивний протяжний звук, що нагадував звучання цитри, який камінь видавав на світанку. Вважалося, що так Мемнон вітав свою матір Аврору, богиню ранкової зорі. Почути голос загиблого героя приїжджали багато мандрівників. Статуї приписували здібності оракула, а її голос вважався знаком прихильності богів. Після реставрації за наказом римського імператора Септимія Севера статуя замовкла назавжди. Пізніше цьому явищу знайшли пояснення. Імовірно, звук виникав від вітру, що обвіював тріщини монументу, або від вібрацій, що відбувалися під впливом дії тепла на прохолодний камінь. Галерея Примітки Посилання Колоси Мемнона на www.egyptinfo.ru [Архівовано 16 липня 2009 у Wayback Machine.](рос.) Колоси Мемнона на www.egypt-best.ru [Архівовано 14 вересня 2008 у Wayback Machine.](рос.)
Дейр ел-Медина

Дейр ел-Медина (на арабски: دير المدينة) е древно селище в Египет, обитавано през XVI – XI век пр. Хр., по време на Новото царство на Древен Египет. То е използвано от работниците на големия култов комплекс в Долината на царете край Тива, изграждан във времето на XVIII до XX династия. Активните археологически разкопки на селището са започнати от Ернесто Скиапарели през 1905 година и са продължени с десетилетия от Бернар Брюиер и Ярослав Черни. В резултат от работата им Дейр ел-Медина е едно от най-добре проучените и документирани древни селища с подробни изследвания на организацията на живота, обществените отношения, условията на труд и живот. Бележки
Dér el-Medína

Dér el-Medína (arabsky دير المدينة) je novodobé označení archeologické lokality v Egyptě asi 900 km jižně od Káhiry na západním břehu Nilu v okruhu staroegyptského města Vesetu. V době Nové říše se zde nacházelo Thutmosem I. založené privilegované sídliště dělníků a jejich rodin pracujících na královských hrobkách v Údolí králů a Údolí královen. Výzkum lokality prováděl v letech 1917–1947 Francouzský ústav orientální archeologie; významným způsobem se na něm podílel také český egyptolog Jaroslav Černý. Obrazárna Literatura STROUHAL, Evžen. Tvůrci hrobů egyptských králů : Jaroslav Černý a Dér el-Medína : průvodce výstavou. Praha: Náprstkovo muzeum, 1992. 24 s. Související články Jaroslav Černý Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dér el-Medína na Wikimedia Commons
Deir el-Medina

Deir el-Medina var en landsby i oldtidens Egypten, hvor rigets bedste håndværkere boede under faraonernes styre. Disse håndværkere stod under direkte kontrol af den siddende farao, hvilket betyder, at de var sat uden for loven. Adgang til deres landsby var strengt forbudt for uvedkommende og beskyttet af tre kontrolposter, bevogtet af militær. Håndværkernes arbejde bestod i at udarbejde, i tæt samarbejde med faraoen, de hellige grave i henholdsvis kongernes og dronningernes dale. Desuden opførte de også evighedstempler for faraonerne, heriblandt Ramesseum (Ramses II's evighedstempel) som er det største. Evighedstemplets funktion var at overføre en evig strøm af energi til faraos ka (sjæl), således han kunne udholde det enorme pres ved at være farao.
Deir el-Medina

Deir el-Medina of Deir el-Medineh was een nederzetting in het Oude Egypte die zich vlak bij de Vallei der Koningen bevond. Ze lag tussen het Ramesseum en Medinet Haboe en is ontstaan onder Thoetmosis I, maar de oude Egyptenaren beschouwen Amenhotep I als stichter. Er bevond zich een oude tempel voor Hathor. De oudegyptische naam van het dorp was Set-Maät-her-Imenty-Waset, wat zich vertalen laat als 'de plaats van de Maät (waarachtigheid of 'kosmische orde') ten westen van Waset (Thebe)'. Het dorp Het blootleggen van de site gebeurde onder leiding van Franse archeologen. Het dorp is een archeologische schat om het dagelijkse leven te onderzoeken, maar toch moet er rekening mee worden gehouden dat het geen doorsnee-dorp was. De meeste dorpen leefden immers van landbouw, maar in Deir el-Medina woonden kunstenaars en arbeiders die verantwoordelijk waren voor de rotsgraven in de Vallei der Koningen, de Vallei der Koninginnen en de graven van edelen. De vizier en de farao hadden rechtstreeks zeggenschap over het dorp. Er waren ongeveer zeventig huizen die alle hetzelfde patroon hadden. Ze bestonden uit vier ruimtes: twee slaapruimtes, één leefruimte en één magazijn, maar daarnaast was er een trap die naar het dak leidde, waar men ook kon vertoeven. Ook hadden ze vaak een kelder. De huizen van mensen hoger in rang waren ruimer en hadden meer kamers. Niet ver van het dorp ligt tegen de heuvel de begraafplaats van de bewoners. De graven geven aanwijzingen over de levenswijze van de bevolking. Dat is bijzonder omdat het dagelijks leven nooit afgebeeld wordt in (koninklijke) graven. De inwoners en hun werk De gemeenschap woonde afgesloten van de rest van de buitenwereld. Voedsel en water kregen ze aangeleverd vanuit Thebe. Dagelijks werd via een karavaan ezeltjes water uit de Nijl aangevoerd. Dit alles natuurlijk omdat het geheim moest blijven. De arbeiders waren verdeeld in twee groepen die het symbool waren voor de beide zijden van een schip (stuurboord en bakboord). Een bouwmeester stond aan het hoofd van een groep arbeiders. De volgende beroepen waren vertegenwoordigd in een groep: beeldhouwers, schilders, tekenaars en houtbewerkers. Meestal kregen zij aan het begin van de regeerperiode van een nieuwe farao rechtstreeks opdracht om aan zijn eeuwige woning te beginnen. In de loop van de jaren werd het graf, dat uit verschillende gangenstelsels en kamers kon bestaan, klaar gemaakt en door de bouwmeester verzegeld. Als de farao kwam te overlijden, ging de mummificatieperiode in. Die duurde 70 dagen. In die periode moest het graf helemaal klaargemaakt worden voor de begrafenis. Het stoffelijk overschot kwam dan in Thebe aan en werd over land naar de Vallei der Koningen gebracht. In Deir el-Medina werd in het Nieuwe Rijk Hathors cultus erg populair. Zij werd er o.a. vereerd in haar vorm als Mertseger, de slangengodin. Er zijn nog restanten van de originele tempel die later ommuurd werd en een tijd als christelijke kerk dienstdeed. Het dorp werd bijna het hele Nieuwe Rijk gebruikt met als uitzondering de regering van Echnaton, toen de graven in Achetaton werden gemaakt. Fotogalerij
Дейр-ель-Медіна

Дейр ель-Медіна (в давнину Сет-Маат, «місце істини») — один з групи фіванських некрополів, а також поселення ремісників, які працювали над створенням храмів Долини царів і Долини цариць у «місті мертвих». Лежить на західному березі Нілу навпроти Луксора, на півдорозі між Медінет-Абу і Рамессеумом. Як випливає з матеріалів розкопок, поселення виникло за Тутмоса I і проіснувало принаймні до правління Рамзеса XI. Птолемеї побудували тут храм богині Хатхор, який пізніше був переобладнаний на християнську церкву. Покровителькою цього місця вважалася Мерітсегер, богиня ремісників і будівельників. Археологічна зона Дейр ель-Медіна вперше була досліджена в 1905-1909 рр. під керівництвом Ернесто Скьяпареллі. Згодом розкопки проводилися на цій ділянці регулярно. У Дейр ель-Медіні знайдено тисячі папірусів і остраконів, які відкривають картину повсякденного життя давньоєгипетського поселення детальніше, ніж будь-які інші джерела. Величезне число текстів з «міста майстрів» досі чекає на опублікування. Див. також Оксирінх Маат Туринська папірусна карта
Stad Sauhadż ar-rijadi

Stad Sauhadż ar-rijadi (ang. Sohag Stadium) – wielofunkcyjny stadion w mieście Sauhadż, w Egipcie. Został otwarty w 1930 roku. Obiekt może pomieścić 20 000 widzów. Swoje spotkania rozgrywają na nim piłkarze klubu Nadi Sauhadż. Przypisy