Ekvádor

Ekvádor, plným názvem Ekvádorská republika, je země v severozápadní části Jižní Ameriky, která na severu hraničí s Kolumbií, na východě a jihu s Peru a na západě s Tichým oceánem. Součástí země je také Galapážské souostroví v Tichém oceánu, asi 1 000 km západně od pevniny. Andy rozdělují kontinentální část země ze severu na jih, přičemž na západní straně se nachází Guayaquilský záliv a oblasti rovin a podhůří a na východě Amazonie. Ekvádor má díky poloze u rovníku, blízkosti oceánu a přítomnosti velehor velmi rozmanité podnebí. Na západě převažuje sušší tropické monzunové podnebí a na východě rovníkové podnebí. Země se dělí na 24 provincií, na ploše přibližně 284 000 km² žije 18,2 milionu obyvatel, je tak nejhustěji osídlenou zemí Jižní Ameriky a pátou nejhustěji osídlenou zemí celé Ameriky. Hlavním městem země je Quito a největším městem je Guayaquil, mezi další velká města patří Cuenca, Santo Domingo a Ambato. Velká většina obyvatel jsou mesticové, 8 % domorodí obyvatelé a 5 % černoši. Úředním jazykem je španělština, uznané regionální jazyky jsou kečuánština a šuarština, 68 % obyvatel jsou katolíci a 16 % protestanti. Historie Ekvádoru sahá až 8 000 let zpět do minulosti, kdy se v této oblasti začali usazovat první lidé. Během tohoto období ovlivnily obyvatele a území, které dnes tvoří současný Ekvádor, různé kultury. Domorodé kmeny obývaly tuto oblast po tisíciletí, než byly na počátku 15. století napadeny a začleněny do Incké říše. Inkové byli krátce nato na počátku 16. století kolonizováni Španělskou říší pod vedením Francisca Pizarra. Oblast spadala pod místokrálovství Peru, i když jí byla udělena určitá autonomie prostřednictvím Audiencia de Quito založené v roce 1563. V roce 1720 byla připojena k místokrálovství Nová Granada. a v roce 1820 získala nezávislost jako součást Velké Kolumbie, z níž se v roce 1830 osamostatnila jako suverénní stát. Dědictví obou říší se odráží v etnicky rozmanité populaci Ekvádoru, kde většinu z 17,5 milionu obyvatel tvoří mestici, následovaní početnými menšinami potomků Evropanů, amerických Indiánů, Afričanů a Asiatů. Od poloviny 19. století do 20. let 20. století byla země poznamenána konflikty mezi „konzervativními“ silami ze Sierry a „liberálními“ frakcemi z Costy, přičemž boom vývozu kakaa zajistil dominantní postavení těm druhým. V letech 1925 až 1947 byl Ekvádor poznamenán politickým chaosem, kolapsem kakaového průmyslu a světovou hospodářskou krizí. Od roku 1947 do 60. let 20. století zažívala země ekonomický rozmach díky pěstování banánů a prvním pokusům o industrializaci. Od roku 1973 má zásadní vliv na ekonomickou a politickou stabilitu země těžba ropy. Ekvádor je unitární prezidentská republika, hlavou státu je prezident, zákonodárnou moc má jednokomorový národní kongres. Patří mezi rozvojové země, jejíž ekonomika je vysoce závislá na vývozu komodit, především ropy a zemědělských produktů, jako jsou banány, květiny, palmový olej a kakao. V indexu lidského rozvoje se umístila na 88. místě. Ekvádor, jedna ze 17 megadiverzitních zemí světa, je domovem mnoha endemických rostlin a živočichů, například těch z Galapág. V uznání svého jedinečného ekologického dědictví je nová ústava z roku 2008 první na světě, která uznává právně vymahatelná práva přírody. Země je zakládajícím členem Organizace spojených národů, Organizace amerických států, jihoamerického sdružení volného obchodu Mercosur, Fóra za pokrok a rozvoj Latinské Ameriky a Hnutí nezúčastněných zemí. Název Název země znamená ve španělštině doslova „rovník“ a je zkrácenou formou oficiálního španělského názvu República del Ecuador (doslova „Republika rovníku“), který je odvozen od bývalého departementu Ecuador tehdejšího státu Velká Kolumbie, založeného v roce 1824 jako část bývalého území Královské audiencie v Quitu. Quito, které zůstalo hlavním městem departementu i republiky, leží pouze asi 40 kilometrů, tj. 1⁄4 stupně, jižně od rovníku. Dějiny Archeologické důkazy naznačují, že k příchodu paleoindiánů došlo na konci poslední doby ledové, asi před 16 500–13 000 lety. Odborníci si nejsou jisti, zda první lidé, kteří dorazili do Ekvádoru, přišli ze Severní a Střední Ameriky po souši nebo na lodích, na kterých se plavili při pobřeží Tichého oceánu. Později migrace do Ekvádoru patrně využívala i přítoky Amazonky. Jisté je, že se na území vyvinuly různé jazyky a kultury lišící se etnicky, nábožensky i způsobem života. Obyvatelé pobřeží rozvíjeli kulturu lovu a rybolovu, lidé z And usedlý zemědělský způsob života a lidé z povodí Amazonky si osvojili kočovnictví. Nejvýznamnějšími předinckými kulturami byly Valdivia, Machalilla, Quitus a Cañari. Nejvíce se civilizace rozvinula v horských oblastech, kde došlo dokonce k pokusu vytvořit větší stát v podobě kmenové konfederace. Když roku 1463 na území vpadli Inkové, jejichž říše měla centrum v Peru, trvalo jim dvě generace, než konfederaci absorbovali. Obyvatelé původní konfederace, kteří dělali Inkům největší problémy, byly dokonce deportováni do vzdálených oblastí Peru, Bolívie a severní Argentiny. Naopak byla do Ekvádoru přesídlena řada věrných inckých poddaných z Peru a Bolívie, aby se zabránilo vzpouře. Když pak Inkové podnikli vpád do ekvádorských pobřežních oblastí a východních amazonských džunglí, setkali se ještě s větším odporem domorodého obyvatelstva. To se nakonec stáhlo do vnitrozemí a uchýlilo se k partyzánské válce. V důsledku toho Inkové nemohli expandovat do Amazonské pánve a zastavena byla i jejich expanze po pobřeží. Domorodí obyvatelé amazonské džungle a pobřežního Ekvádoru zůstali relativně autonomní až do příchodu Španělů a dokonce částečně i poté – udrželi si svůj jazyk a kulturu až do současnosti. Již roku 1534 byl Ekvádor dobyt Španěly, kteří si indiány podmanili na 300 let. Klíčovou roli v dobytí sehrál conquistador Francisco Pizarro. Nové infekční choroby, které Evropané dovezli, zejména neštovice, způsobily během prvních desetiletí španělské nadvlády vysokou úmrtnost mezi indiánskou populací. Ve stejné době byli domorodci donuceni vstoupit do pracovního systému encomienda. Roku 1563 se Ekvádor stal součástí místokrálovství Peru. V roce 1717 byl připojen k místokrálovství Nová Granada. 10. srpna 1809 vyhlásilo město Quito nezávislost na Španělsku, jako první mezi národy Latinské Ameriky. Tato vzpoura, vyvolaná, poněkud paradoxně, Napoleonovým dobytím Španělska, Quitu vysloužila přezdívku Luz de América (Světlo Ameriky), byť nezávislá vláda netrvala déle než dva měsíce. Vzpoura byla důležitou inspirací pro hnutí za nezávislost v celé Španělské Americe a 10. srpen se dnes v Ekvádoru slaví jako Den nezávislosti. Byť skutečnou nezávislost země získala až roku 1822, po dvouleté válce za nezávislost, přesněji poté co Antonio José de Sucre definitivně porazil španělské monarchistické síly v bitvě u Pichincha poblíž Quita. Následně se Ekvádor připojil k republice Simóna Bolívara zvané Velká Kolumbie. V ní setrval osm let, roku 1830 se pak odtrhl. Dva roky poté anektoval Galapágy. Prvním prezidentem Ekvádoru byl Juan José Flores, který byl nakonec sesazen, a následovala vláda několika autoritářských vůdců. V roce 1851 Ekvádor zrušil otroctví. Konzervativní Gabriel García Moreno sjednotil zemi v 60. letech 19. století za pomoci římskokatolické církve. Na konci 19. století svázala světová poptávka po kakau ekonomiku s vývozem komodit a vedla k migraci z vnitrozemí na pobřeží. V roce 1895 zažil Ekvádor pod vedením Eloye Alfaroa tzv. liberální revoluci, která snížila vliv církve a konzervativních vlastníků půdy. Liberálové, kteří se tehdy ujali vlády, si moc udrželi až do roku 1925. Poté se projevila destabilizace a časté střídání civilních a vojenských vlád. Pětkrát se k moci prodral José María Velasco Ibarra, označovaný obvykle za populistu. V letech 1940 až 1942 proběhla neúspěšná válka s Peru, při které Ekvádor ztratil část vnitrozemí (do té doby sousedil s Brazílií). Mezi lety 1950 a 1970 proběhlo několik státních převratů. V období let 1960 a 1979 lze mluvit o vojenských nedemokratických režimech. V roce 1972 armádní junta provedla puč, při kterém došlo k sesazení José Maríi Velasca Ibarry a započala tak diktatura Guilerma Rodrígeze. V roce 1979 byl obnoven civilní demokratický režim. Prvním demokratickým prezidentem po velmi dlouhé době byl zvolen Jaime Roldós Aguilera. Ten zemřel roku 1981 při letecké havárii, kolem níž se vyrojilo, jako u většiny podobných událostí, mnoho konspiračních teorií. K nejobvyklejším patřilo, že byl Aguilera zabit Američany kvůli své reformní politice. Roku 1988 byl zvolen prezidentem Rodrigo Borja Cevallos, který otevřel zemi více zahraničnímu obchodu, ale po roce 1999 se začala prosazovat radikální levice spojená s hnutím domorodého obyvatelstva. Výsledkem byl nástup Rafaela Correy k moci v roce 2007. Correa vytvořil jakýsi neokomunistický blok s venezuelským prezidentem Hugo Chávezem a bolivijským vůdcem Evo Moralesem. V prosinci 2008 prezident Correa prohlásil ekvádorský státní dluh za nelegitimní na základě argumentu, že byl sjednaný "zkorumpovanými a despotickými předchozími režimy". Oznámil, že země nesplatí dluhopisy v hodnotě přes 3 miliardy dolarů. Díky Correově podpoře se také mohl usadit na ekvádorském vyslanectví v Londýně Julian Assange. Radikálové přišli o moc až roku 2017, kdy byl prezidentem zvolen Lenín Moreno, jenž je od postřelení při loupeži upoután na invalidní vozík. Ačkoli dělal Correovi viceprezidenta, odklonil se od jeho ultralevicové politiky, což také vedlo ke konfliktu obou politiků. Aby se Moreno pojistil proti Correově návratu k moci, vypsal referendum o změnách ústavy, v němž občané odhlasovali, že jedna osoba může vykonávat prezidentský úřad v maximálně dvou volebních obdobích. Moreno také zrušil azyl Assangeovi, za což ho Correa označil za "největšího zrádce v ekvádorské a latinskoamerické historii". V říjnu 2018 přerušila vláda prezidenta Morena diplomatické styky s venezuelským režimem Nicoláse Madura, vztahy se Spojenými státy Moreno naopak výrazně zlepšil. Volby, které proběhly 11. dubna 2021, skončily vítězstvím konzervativce a bývalého bankéře Guillerma Lassa, který získal 52,4 % hlasů oproti 47,6 % levicového kandidáta Andrése Arauze, podporovaného Correou. Lasso se tak stal prvním pravicovým vůdcem země za posledních 14 let. Státní symboly Vlajka Ekvádorská vlajka je tvořena listem o poměru stran 1:2 se třemi vodorovnými pruhy – žlutým, modrým a červeným – v poměru 2:1:1, poměr stran listu vlajky je 2:3. Národní vlajka pro civilní použití je bez státního znaku, zatímco na státní vlajce je umístěn znak. V praxi se však lze běžně setkat s civilním užitím státní vlajky. Znak Státní znak Ekvádoru je tvořen modrým oválem (s krajinou v přirozených barvách) se stříbrným lemem. V popředí krajiny je moře, na něm kolesový parník se žluto-modro-červenou vlajkou na zádi a znamením boha Merkura mezi komínem na přídi a kolesem uprostřed lodi. Do moře ústí řeka Guayas, kolem je zelená krajina, v pozadí vulkán Chimborazo se sněhovou pokrývkou vrcholu a modrá obloha. Nad krajinou je zlaté slunce uprostřed stříbrného oblouku a zvířetníková znamení po stranách pro březen až červenec. Ovál obklopují z obou stran dvojice zkřížených žluto-modro-červených praporů s modro-červenými praporovými šňůrami se zlatými střapci. Mezi prapory jsou zelená vavřínová a palmová ratolest. Na oválu sedí (heraldicky vlevo hledící) kondor andský v přirozených barvách, pod ním je liktorský svazek se sekerou. Hymna Ekvádorská hymna je píseň ¡Salve, Oh Patria! (česky Sláva naše vlasti!). V roce 1865 napsal na vyžádání ekvádorského senátu básník Juan León Mera text. Hudbu složil Antonio Neumane. Geografie Ekvádor leží v severozápadní části Jižní Ameriky, mezi 2° severní šířky a 5° jižní šířky. Na severu hraničí s Kolumbií (délka hranice 590 km), na jihu a východě s Peru (1420 km) a na západě s Tichým oceánem (pobřežní hranice 2 337 km). Kromě pevniny (kontinentu) patří pod Ekvádor také Galapážské souostroví a další ostrovy v blízkosti pevniny, jako jsou Puná, Santay a Isla de la Plata. Podle údajů ekvádorské vlády má země rozlohu 256 370 km². Podle CIA World Factbook má Ekvádor celkovou rozlohu 283 571 km², včetně Galapágských ostrovů. Z toho 276 841 km² tvoří pevnina a 6 720 km² voda. Ekvádor leží na rovníku, takže jeho území se nachází na obou polokoulích. Zahrnuje dvě od sebe geograficky vzdálené oblasti: kontinentální území na severozápadě Jižní Ameriky s několika ostrovy přiléhajícími k pobřeží a souostroví Galápagy, které se nachází přibližně 1000 km západně od ekvádorského pobřeží v Tichém oceánu. Zemí od severu k jihu prochází pohoří Andy, na západních úpatích pohoří se nacházejí nížiny, které hraničí s Tichým oceánem, na východ od pohoří se také rozprostírají nížiny, které jsou již součástí amazonské nížiny. Ekvádorské Andy se dělí na dva hlavní hřebeny, Západní Kordillery a Východní Kordillery, oba přesahují 5 000 m n. m.; jsou spojeny příčnými uzly, které ohraničují meziandská údolí. V horní Amazonii se nacházejí výběžky And, jako jsou pohoří Napo-Galeras, Cutucú a Cóndor. Území Ekvádoru je z 35 % pokryto lesními porosty, zemědělská půda zaujímá 28 % rozlohy státu. Země se skládá ze čtyř hlavních geografických regionů: La Costa, neboli „pobřeží“: Pobřežní region tvoří provincie na západ od And – Esmeraldas, Guayas, Los Ríos, Manabí, El Oro, Santo Domingo de los Tsachilas a Santa Elena. Je tady nejúrodnější a nejproduktivnější půda a nacházejí se zde velké banánové plantáže. V této oblasti se také pěstuje většina ekvádorské rýže. Největším pobřežním městem je Guayaquil. La Sierra, neboli „vysočina“: Sierra se skládá z andských a interandských horských provincií – Azuay, Cañar, Carchi, Chimborazo, Imbabura, Loja, Pichincha, Bolívar, Cotopaxi a Tungurahua. Na tomto území se nachází většina ekvádorských sopek a všechny zasněžené vrcholy. Zemědělství se zaměřuje na tradiční plodiny, jako jsou brambory, kukuřice a merlík čilský, a obyvatelstvo tvoří převážně indiáni kmene Kečuů. Největším městem na vysočině je Quito. La Amazonía, také známá jako la selva, neboli „džungle“: Východ země se skládá z provincií amazonského pralesa – Morona Santiago, Napo, Orellana, Pastaza, Sucumbíos a Zamora-Chinchipe. Tato oblast tvoří především obrovské amazonské národní parky a nedotknutelné oblasti amerických indiánů, což jsou rozsáhlá území vyčleněná pro amazonské indiánské kmeny, aby mohly pokračovat v tradičním způsobu života. Je to také oblast s největšími zásobami ropy v Ekvádoru a části horní Amazonie byly intenzivně využívány ropnými společnostmi. Obyvatelstvo tvoří především směs indiánských kmenů Chívarů, Huaoraniů a Kečuů; v hluboké džungli žije dále řada kmenů, které jsou s okolním světem jen málo v kontaktu. Největším městem je Lago Agrio v provincii Sucumbíos. La Región Insular je region zahrnující Galapágy ležící asi 1 000 kilometrů západně od pevniny v Tichém oceánu. Ostrovy jsou tvořeny kužely sopek, které vyčnívají z moře s mírnými svahy, a kalderami. Dosahují nadmořské výšky přibližně 1 700 m. Celé souostroví má celkovou rozlohu 8 010 km². Reliéf Hlavními geomorfologickými jednotkami země jsou na západě pobřežní nížina na sever od Guayaquilského zálivu, pohoří Andy ve středu země a rozsáhlá oblast amazonských nížin a parovin ležících na východním úpatí And. Na jihozápadě se nachází Guayaquilský záliv, kde se řeka Guayas vlévá do Tichého oceánu. V Andách, nedaleko hlavního města Quito se tyčí Cotopaxi, nejvyšší aktivní sopka na světě. Nejvyšším bodem Ekvádoru je sopka Chimborazo s výškou 6 310 m n. m, jejíž vrchol je díky eliptickému tvaru planety nejvzdálenějším místem od zemského jádra a zároveň nejvzdálenějším bodem od středu Země, tj. nejbližším bodem k vesmíru. Proto se mu říká „bod nejblíže Slunci“, protože průměr Země na rovníku je větší než na šířce Mount Everestu (přibližně 28° severní šířky). Na území Ekvádoru se nachází 22 hor vyšších než 4 500 metrů, všechny leží v Andách. Rozkládají se na obou hlavních hřebenech, Západní Kordilleře i Východní. Podnebí Ekvádor má velmi rozmanité podnebí díky jeho geografické poloze (rovníková oblast), orografii (přítomnost And), vlivu amazonského pralesa a Tichého oceánu. Je charakteristický Vyskytuje řadou výškových pásem. Podle Köppenovy klasifikace podnebí je v Ekvádoru identifikováno jedenáct jasně odlišných typů podnebí, převažuje tropické. V horských údolích je po celý rok mírné podnebí, v pobřežních oblastech vlhké subtropické podnebí a v nížinách deštný prales. Pobřežní oblast Tichého oceánu má tropické podnebí s výrazným obdobím dešťů. Podnebí v andské vysočině je mírné a relativně suché, zatímco povodí Amazonky na východní straně hor má stejné podnebí jako ostatní deštné pralesy. Vzhledem ke své poloze na rovníku má Ekvádor v průběhu roku jen malé rozdíly v délce denního světla. Východ i západ slunce se každý den odehrávají kolem šesté hodiny. Země za čtyřicet let přišla o 54 % plochy svých sedmi ledovců. Výzkumy předpovídají jejich zmizení do roku 2100. Příčinou je globální oteplování, které ohrožuje jak faunu a flóru, tak i obyvatelstvo. Biodiverzita Podle organizace Conservation International je Ekvádor patří mezi megadiverzitní země, je tak jednou ze sedmnácti nejbohatších zemí světa z hlediska biologické rozmanitosti a má nejvyšší biologickou rozmanitost na kilometr čtvereční ze všech zemí. Ekvádor hostí 1600 druhů ptáků (15 % všech známých druhů ptáků na světě) na kontinentální části a dalších 38 endemických druhů na Galapágách. Kromě více než 16 000 druhů rostlin má země 106 endemických plazů, 138 endemických obojživelníků a 6000 druhů motýlů. Galapágy jsou dobře známé jako oblast s jedinečnou faunou, jako slavné místo zrodu Darwinovy evoluční teorie a jako místo zapsané na seznamu světového dědictví UNESCO. Ekvádor byl první zemí, která ve své ústavě uznala práva přírody. Ochrana biodiverzity země je výslovnou národní prioritou, jak je uvedeno v národním plánu „Buen Vivir“ (dobrý život): „Udržitelně chránit a spravovat přírodní bohatství, včetně jeho pozemské a mořské biologické rozmanitosti, které je považováno za strategický sektor“. V době vypracování plánu v roce 2008 bylo chráněno 19 % rozlohy Ekvádoru; plán však také uvádí, že pro skutečné zachování biologické rozmanitosti země je nutné chránit 32 % území. Současné chráněné oblasti zahrnují 11 národních parků, 10 přírodních rezervací, 9 ekologických rezervací a další oblasti. Program Sociobosque, který byl zahájen v roce 2008, chrání dalších 2,3 % celkové rozlohy země (6295 km²) tím, že vyplácí soukromým vlastníkům pozemků nebo komunitním vlastníkům (např. indiánským kmenům) pobídky za to, že udržují své pozemky jako původní ekosystémy, jako jsou původní lesy nebo pastviny. Způsobilost a výše dotací v rámci tohoto programu se určují mimo jiné na základě chudoby v daném regionu, počtu hektarů, které budou chráněny, a typu ekosystému chráněné půdy. Přestože jsou Galapágy zapsány na seznamu světového dědictví, jsou ohroženy řadou negativních environmentálních vlivů, které ohrožují existenci tohoto exotického ekosystému. Kromě toho těžba ropy v amazonském deštném pralese vedla k uvolnění miliard litrů neupravených odpadů, plynu a ropy do životního prostředí, což kontaminovalo ekosystémy a mělo škodlivé účinky na zdraví amerických indiánů. Jedním z nejznámějších příkladů je případ Texaco-Chevron. Tato americká ropná společnost působila v ekvádorské Amazonii v letech 1964 až 1992. Během tohoto období společnost Texaco vyvrtala 339 vrtů na 15 ropných polích a zanechala po sobě 627 jímek s toxickými odpadními vodami. Dnes je známo, že tyto vysoce znečišťující a dnes již zastaralé technologie byly používány jako způsob, jak snížit náklady. V roce 2022 rozhodl Nejvyšší soud Ekvádoru, že „za žádných okolností nelze realizovat projekt, který vede k nadměrnému omezování kolektivních práv komunit a přírody“. Rovněž požadoval, aby vláda respektovala názor domorodých obyvatel na průmyslové projekty na jejich území. Politický systém Politika se v Ekvádoru uplatňuje v rámci prezidentského systému zastupujícího demokratickou republiku, kde je prezident Ekvádoru hlavou státu. Je zde i předseda vlády a pluralitní systém stran. Výkonnou moc představuje vláda. Legislativní moc je tak svěřena vládě i Národnímu kongresu Ekvádoru. Soudnictví je nezávislé na výkonné moci a zákonodárného sboru. Ekvádor často klade důraz na multilaterální přístup k mezinárodním otázkám. Ekvádor je členem Organizace spojených národů (a většiny jejich specializovaných agentur) a členem mnoha regionálních uskupení, včetně organizací jako skupina z Ria, Latinskoamerický ekonomický systém, Latinskoamerické energetické organizace, Latinskoamerické integrační sdružení, Fórum za pokrok a rozvoj Latinské Ameriky a Andský pakt. Zahraniční politika Vztahy s komunistickým Československem byly 2× v minulosti narušeny vyhoštěním československých diplomatů v roce 1957 (bez ukončení diplomatických vztahů) a v roce 1956 (s ukončením diplomatických vztahů). V současnosti jsou diplomatické vztahy navázány, ale ČR v Quitu nemá velvyslanectví. Spojené státy americké měly na pobřeží země leteckou základnu Eloy Alfaro, ale prezident ji 7. února 2009 nařídil zrušit. 4. dubna 2011, po jedné z afér WikiLeaks označil americkou ambasadorku Heather Hodges persona non grata. Ekvádor poskytl na svém velvyslanectví v Londýně azyl spoluzakladateli WikiLeaks Julianu Assangemu. Asi nejnapjatější zahraniční vztahy má Ekvádor s Kolumbií. V dubnu 2008 dokonce propukla „andská diplomatická krize“, poté, co v hraničních oblastech obou zemí docházelo k ozbrojených střetnutím kolumbijských armádních jednotek a tamních guerrilových skupin. Administrativní dělení Ekvádor se dělí na 24 provincií (provincia, množné číslo provincias), v závorce je uvedeno hlavní město: Provincie se dále dělí na 199 kantonů. Ekonomika Ekvádorská ekonomika je osmou největší v Latinské Americe a 65. největší na světě podle celkového hrubého domácího produktu (HDP). Je založena na vývozu ropy, banánů, krevet, zlata, dalších primárních zemědělských produktů a peněžních převodech od ekvádorských emigrantů zaměstnaných v zahraničí. V roce 2024 tvořily tyto převody peněz 5,2 % ekvádorského HDP. Celkový obchod v roce 2024 činil 57 % HDP Ekvádoru. Země je do značné míry závislá na svých ropných zdrojích. V roce 2017 tvořila ropa asi jednu třetinu příjmů veřejného sektoru a 32 % výnosů z vývozu. Když byl Ekvádor členem Organizace zemí vyvážejících ropu, patřil mezi nejmenší členy a v roce 2017 produkoval asi 531 300 barelů ropy denně. Je největším světovým vývozcem banánů (3,8 miliardy dolarů v roce 2023) a významným vývozcem krevet (3,06 miliardy dolarů v roce 2017). V posledních letech vzrostl vývoz netradičních produktů, jako jsou řezané květiny (846 milionů dolarů v roce 2017) a rybí konzervy (1,18 miliardy dolarů v roce 2017). V minulosti byla ekonomika Ekvádoru do značné míry závislá na primárních odvětvích, jako je zemědělství, ropa a akvakultura. V důsledku změn globálních tržních trendů a technologického rozvoje zaznamenala země ekonomický rozvoj v dalších odvětvích, jako je textilní průmysl, zpracování potravin, metalurgie a služby. V letech 2006 až 2014 činil průměrný růst HDP 4,3 %, což bylo způsobeno vysokými cenami ropy a vnějším financováním. Od roku 2015 do roku 2018 činil průměrný růst HDP pouze 0,6 %. Bývalý prezident Ekvádoru Lenín Moreno zahájil po svém nástupu do úřadu v květnu 2017 radikální transformaci ekvádorské ekonomiky. Cílem bylo zvýšit váhu soukromého sektoru, zejména ropného průmyslu. Hlavním problémem současného Ekvádoru je chudoba, která prostupuje celou zemí od počátku státu. Ekvádor se vždy řadil mezi chudé státy Jižní Ameriky a lepší situaci nepřineslo ani nalezení ropy v 70. letech, které sice přineslo částečný hospodářský růst a zlepšení situace ve městech, ale celkově země výrazně hospodářsky neposílila. Pro Ekvádor měl katastrofální dopad průběh hospodářské recese v 80. letech (stejně tak jako na většinu zemí Jižní Ameriky), kdy inflace v zemi v roce 1989 dosáhla 76 %. V následující dekádě se však podařilo vládě situaci částečně zlepšit a mezi lety 1995 a 1997 se pohybovala v rozmezí hodnot 25–30 %. Situace vedla k ohromnému zadlužení země v cizině. Podle hospodářských prognóz měly být zásoby ropy vyčerpány do roku 2010, což ještě přitížilo slabému hospodářství. Situaci v zemi nezlepšuje ani fakt, že 1 % bohatých statkářů vlastní přes 40 % zemědělské půdy. 2/3 rodinných farem jsou menší než 5 ha – jedná se o příliš malé farmy, které nejsou schopny uživit ani farmářské rodiny, což zapříčiňuje odliv obyvatelstva do měst. Vidina snazšího bohatství však často končí v příměstských slumech například v Guayaquilu. Tíživou situaci ještě více umocňuje silná půdní eroze v oblasti And a celkově těžké podmínky, jež zde panují. Hlavními vývozními artikly Ekvádoru jsou ropa, kakao, káva, květiny, balza, banány a garnáti. Mezi hlavní hospodářská odvětví patří zemědělství, těžba a rafinace ropy, výroba cementu, petrochemie a potravinářství. Obyvatelstvo Podle odhadů žilo v Ekvádoru v roce 2024 celkem 18,3 mil osob. Podle sčítání lidu v Ekvádoru v roce 2022 žilo 16 938 986 obyvatel, což z něj činí 72. nejlidnatější zemi světa; z toho bylo 51,3 % (8 686 463 osob) žen a 48,7 % (8 252 523 osob) mužů. Hustota obyvatelstva je 61 ob./km², což z něj činí nejhustěji osídlenou zemi Jižní Ameriky; obyvatelstvo je však rozloženo poněkud nerovnoměrně, takže nejlidnatějšími regiony země jsou pobřeží s 9 mil. obyvatel a horská oblast s 7 mil. obyvatel, které se soustřeďují na méně než polovině území a dosahují hustoty zalidnění 128 ob./km² a 115 ob./km². Naproti tomu východní část (amazonská oblast), která tvoří více než 50 % rozlohy, má pouhých 930 000 obyvatel, což odpovídá hustotě zalidnění 8 obyvatel/km². Ekvádorská společnost je převážně urbanizovaná, v roce 2023 žilo ve městech 65 % populace. Průměrná délka života v Ekvádoru je 77,4 let, z toho 74,7 let u mužů a 80,1 let u žen (v roce 2023), což zemi řadí na 76. místo na světě. Ekvádor je šestou zemí s nejdelší průměrnou délkou života v Latinské Americe. Medián věku je (k roku 2024) 28 let. Míra růstu obyvatel je 0,94 % ročně (rok 2024), což je jedna z nejnižších v Latinské Americe, a tento trend je patrný již 20 let. Demografické prognózy vycházející ze sčítání lidu z roku 2010 však naznačovaly, že Ekvádor bude mít v roce 2022 18,1 milionu obyvatel. Sčítání lidu v tomto roce však potvrdilo o více než milionu obyvatel méně, než se očekávalo, přičemž sekundárními příčinami jsou faktory jako emigrace a nadměrná úmrtnost (hlavně v důsledku pandemie covidu-19) a hlavním důvodem nízkého růstu populace je nízká porodnost. Míra plodnosti byla pro rok 2022 nižší než dvě děti na ženu. Populace Ekvádoru je etnicky rozmanitá, největší etnickou skupinou (podle výsledků sčítání lidu 2022) jsou Mestici, což jsou míšenci indiánského a evropského původu, typicky španělských kolonistů, a tvoří asi 77,5 % populace (pokud se uvažují i Montubiové, termínu používaného pro pobřežní mestickou populaci, se tento podíl zvyšuje na 85,2 %). Druhou největší skupinu tvoří se 7,7 domorodí obyvatelé, dále s 4,8 % černoši a s 2,2 % běloši. Bělochy lze je najít po celém Ekvádoru, především v okolí městských oblastí. I když bílá populace Ekvádoru během koloniální éry byla převážně potomky Španělů, dnes je bílá populace Ekvádoru výsledkem smíšení evropských přistěhovalců, převážně ze Španělska, s lidmi z Itálie, Německa, Francie a Švýcarska, kteří se usadili na počátku 20. století. Podle odhadů je 68 % obyvatel římských katolíků, 18 % protestantů, 8 % obyvatel bez vyznání, 1,4 % svědků Jehovových, 0,6 % adventistů a 0,6 % Mormonů. Etnické skupiny Nejvýznamnější čistokrevní indiáni jsou kmenů Chívarů a Kečuů. V roce 2010 se k indiánskému původu přihlásilo 7 % obyvatel, ale procento lidí domorodého původu je pravděpodobně vyšší. Vláda jim poskytla velké území na východě země, ale indiáni mají stále malý kapitál a malou politickou moc. Kojenecká úmrtnost u indiánů přesahuje 9 % a jejich průměrná délka života je velmi nízká, pohybuje se okolo 50 let. Některé kmeny žijí jako kočovníci v hloubi ekvádorského deštného pralesa. Tam si vždy vymýtí kus lesa, kde si postaví vesnici z chaloupek s doškovou střechou, vypěstují něco málo plodin a po žních se pak přesunou dál, kde loví zvěř a rybaří. Chívarové v Amazonii prosluli jako lovci lebek. Někteří příslušníci kmene Huaorani stále žijí izolovaně bez kontaktu s vnějším světem. Mezi izolovanými indiány v pralese dochází k mezikmenovým válkám. Většina indiánů žije v andské oblasti nebo v Amazonii; v západním Ekvádoru zbylo původních obyvatel nejméně, dnes tam oficiálně najdeme 5 indiánských etnik: 1) Manta-Huancavilca-Puná – oficiální uskupení původních obyvatel žijících na jihozápadním pobřeží (provincie Manabí, Sanat Elena, Guayas), kteří již však ztratili svůj původní jazyk. 2) Tsáchila (Los Colorados) – indiáni žijící původně v pralesích v provincii Santo Domingo, které jsou však dnes vykáceny. Toto etnikum si dosud udržuje svůj jazyk zvaný Tsá´fíqui a díky turismu se snaží udržovat svoji původní kulturu, tradice a znalosti. 3) Epera (Eperãra Siapidaarã) je etnikum, které obývá pobřežní pralesy od Panamy přes Kolumbii po severní pobřeží Ekvádoru. Tam přežívá posledních 600 příslušníků ve 3 komunitách v provincii Esmeraldas. Jejich původní jazyk se nazývá siapedee. 4) Chachi (Los Cayapas) je pravděpodobně původně andské etnikum, které uteklo před španělskou invazí do pobřežních vlhkých pralesů provincie Esmerladas, kde jich v současnosti žije kolem 8000. Žijí v několika malých komunitách na okraji posledních deštných pralesů pacifického pobřeží (Chocó), které jim byly přiděleny jako jejich území. Jejich původním jazykem je cha'palaa. 5) Awá – etnikum obývající pralesní pobřeží jižní Kolumbie a severního Ekvádoru v bezprostřední blízkosti hranic v provincii Esmeraldas a Carchi. Oficiálně obývají 19 komunit a celkové číslo obyvatel je kolem 3500. Jejich původní jazyk se nazývá Awapit. Další indiánské kmeny najdeme vysoko v Andách; obdělávají tam malá políčka a prodávají řemeslné výrobky. Předkové těchto kmenů tvořili součást obyvatelstva incké říše, jež se během 15. století rozšířila z Peru na sever a kromě centrálních And pokryla i jižní část severních And. Španělé si Inky podrobili ve 30. letech 16. století a přinesli na dobytá území feudální systém zvaný encomienda. Z Afriky si dovezli otroky, kteří pak pracovali na cukrových plantážích podél pobřeží. Dnes se většina obyvatel považuje za mestice smíšeného původu – míšenci bělochů a indiánů tvoří 71,9 % obyvatelstva, 7,4 % obyvatel jsou tzv. Montubiové, domorodé obyvatelstvo z pobřeží – od roku 2001 samostatná skupina, 7,2 % Afroekvádorci, 7 % indiáni a 6,1 % běloši převážně španělského původu. V 80. letech 20. století se k indiánskému původu hlásilo přibližně 40 % obyvatel, 40 % obyvatel se považovalo za mestice, 15 % za bělochy a 5 % za černochy. Úředními jazyky jsou španělština, kečujština a šuárština, nejvíce se však používá španělština. Náboženství Přibližně 68 % obyvatel je římskokatolického vyznání. Velká část obyvatelstva víru praktikuje a navštěvuje mše pravidelně. Ve venkovských oblastech Ekvádoru jsou domorodá víra a křesťanství někdy synkretické. Jako v řadě jiných latinskoamerických zemí zaznamenal protestantismus masivní růst, speciálně v chudých venkovských oblastech. Jiné seskupení, jako například Svědkové Jehovovi a Mormoni, rovněž zvyšují počty členů. Existuje malá muslimská menšina čítající několik tisíc osob. Židovská komunita má pouze o něco více než 1 000 členů, hlavně německého a italského původu. Kultura Převládající kultura v Ekvádoru je definována ekvádorskou většinou mesticů a jejich předky, je směsí evropské a jihoamerické kultury s některými africkými prvky zděděnými po zotročených předcích. Ekvádorské domorodé komunity jsou většinou víceméně integrované do těchto mainstreamových kultur, a to zejména vzdálenější domorodé komunity Amazonské kotliny. K nejznámějším ekvádorským spisovatelům patří Jorge Icaza Coronel, který se proslavil románem Huasipungo. Spisovatel Juan Montalvo je zobrazen na ekvádorské minci. K nejslavnějším básníkům patří Jorge Enrique Adoum. Eugenio Espejo byl první ekvádorský novinář. Nejuznávanějším ekvádorským malířem je Oswaldo Guayasamín. Na seznam světového kulturního dědictví UNESCO bylo zapsáno Quito (1978), historické centrum města Santa Ana de los Ríos de Cuenca (1999) a systém 30 000 kilometrů starověkých inckých silnic (2014). Sport Nejpopulárnějším sportem v Ekvádoru je, podobně jako ve většině jihoamerických zemí, fotbal. Několik nejznámějších týmů: Barcelona SC a CS Emelec z Guayaquilu, Liga Deportiva Universitaria de Quito a El Nacional (ekvádorské ozbrojené síly) z Quita, Olmedo z Riobamba a Deportivo Cuenca z Cuenca. LDU Quito je dosud jediným ekvádorským klubem, jemuž se podařilo získat nejprestižnější jihoamerickou klubovou trofej, Pohár osvoboditelů – zvítězil v něm v roce 2008. Ekvádorská fotbalová reprezentace se třikrát zúčastnila světového šampionátu, poprvé roku 2002. Nejlepšího výsledku dosáhla roku 2006 na šampionátu v Německu, kde Ekvádorci postoupili ze skupiny do osmifinále, v němž podlehli Anglii. Projevuje se značný zájem o tenis ve střední a vyšší vrstvě ekvádorské společnosti a několik ekvádorských profesionálních hráčů dosáhlo mezinárodního věhlasu, včetně jmen jako Francisco Segura či Andrés Gómez a v 90. letech Nicolás Lapentti. Basketbal má také velkou popularitu, protože mezi ekvádorské speciality patří Ecuavolley, variace volejbalu pro tři hráče. Býčí zápasy se praktikují na profesionální úrovni pouze v Quitu během výročních slavností na památku založení města Španěly, ačkoli nekrvavá forma tohoto sportu, nazývaná rodeos montubios, se praktikuje v mnoha venkovských oblastech během místních slavností. Ekvádor se poprvé zúčastnil olympijských her již v roce 1924, poté však přišla dlouhá pauza a ekvádorští sportovci se vrátili na olympiádu až roku 1968. Na první medaili si počkali do roku 1996, byla však ihned zlatá – na hrách v Atlantě triumfoval na dvacetikilometrové trati chodec Jefferson Pérez, jinak též trojnásobný mistr světa. Stejný závodník a na stejné trati zajistil Ekvádoru i druhou olympijskou medaili, a to o dvanáct let později na hrách v Pekingu roku 2008. Historickou se pak pro Ekvádorce stala zejména olympiáda v Tokiu konaná roku 2021, ze které národní výprava přivezla rekordní tři medaile. Národní událostí se stalo zejména vítězství cyklisty Richarda Carapaze v silničním závodě. Carapaz patří k největším hvězdám ekvádorského sportu, v roce 2019 vyhrál Giro d'Italia. Na Vueltě byl o rok později celkově druhý, další rok zaznamenal své nejlepší celkové umístění na Tour de France, třetí místo. Ekvádor však z Tokia přivezl ještě jedno zlato, díky vzpěračce Neisi Dajomesové. Její kolegyně z vyšší váhové kategorie Tamara Salazarová pak přidala do medailové sbírky stříbro. V roce 2018 se Ekvádor poprvé zúčastnil zimních olympijských her. Kuchyně Ekvádorská kuchyně je velmi různorodá; mění se s nadmořskou výškou spolu s podmínkami pro zemědělství. Cuy (pečené morče) je populární v horských oblastech. Existuje celá paleta čerstvého ovoce, zejména v nižších polohách. Mořské plody jsou populární na pobřeží, především corvina a garnáti. I krevety jsou velmi populární a čerstvé. Strava nabízena na ulicích v Ekvádoru jsou brambory s opékaným vepřovým masem. Fanesca je jídlo známé v Ekvádoru – je to čočková polévka se sušenou treskou, mlékem a četnými druhy fazolí, např. zelenými fazolemi, lima fazolemi a chochos. Velmi důležitou součástí jídelníčku, v podstatě na denní bázi, je rýže. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ecuador na anglické Wikipedii. Související články Hispanoamerika Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ekvádor na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Ekvádor ve Wikislovníku CIA. Ecuador - The World Factbook [online]. [cit. 2025-11-22]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2021-01-10. (anglicky) CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Ekvádor (souhrnná teritoriální informace) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. Ecuador [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky) Human rights in Ecuador [online]. Amnesty International. Dostupné online. (anglicky)