NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Edificio Pérez Pallares

El edificio Pérez Pallares es una construcción de estilo ecléctico ubicada en las calles Venezuela y Chile del Centro Histórico de Quito (Ecuador), diagonal a la Plaza de la Independencia por su esquina nororiental, lo que le hace parte del conjunto urbano más importante de la ciudad. Historia Fue construido en 1914 por los arquitectos Fernando Pérez Pallares y Antonino Russo​ para convertirse en el Hotel Metropolitano, aunque posteriormente fue ocupado por la Fundación Pérez Pallares y finalmente por el FONSAL y salones protocolares del Municipio de Quito.​ La más importante de las historias que se tejen en torno a este edificio, es que desde el balcón de la casa que existió antes en el mismo solar, Manuela Sáenz arrojó una corona de rosas y laurel al libertador Simón Bolívar durante su entrada triunfal a Quito, tras sellarse la independencia de la nación. En sus salones de protocolo, ubicados en el tercer piso, se han desarrollado importantes encuentros políticos y sesiones solemnes de la Presidencia de la República y el Cabildo capitalino.​ Estructura Su estructura alcanza los cuatro pisos y se encuentra jerarquizada hacia la esquina, con vista a la Plaza Grande, aunque su ingreso principal se encuentra en la calle Chile. El tratamiento ecléctico en su fachada puede ser admirado desde todos los planos debido a la ubicación y tratamiento con volumen. Posee ventanas de vanos rectos en los dos primeros pisos, arcos rebajados en el tercero y de estilo art-nuvó en el cuarto; siendo las de los pisos intermedios las que se abren hacia balcones de hierro forjado sobre ménsulas. Llaman la atención las ventanas de triple abertura que se organizan hacia la esquina, rematada por un volumen sobre la cornisa. Fue rehabilitada entre 1990 y 1992 para ser ocupada por oficinas municipales, adquiriendo las características espaciales internas de la actualidad, así como de servicios básicos. Se optaron por dos tonalidades de ocre para la fachada y verde oscuro para los balcones, el patio fue techado con estructura de hierro y vidrio, se recuperaron los cielos rasos, el recubrimiento de latón prensado y cenefas inferiores, mientras que el mobiliario y lámparas recrean las primeras décadas del siglo XX. El trabajo de recuperación, llevado a cabo por el arquitecto Fabián Espinoza, le hizo acreedora del Premio Nacional e Internacional en Rehabilitación del Patrimonio edificado de la VII Bienal de Arquitectura de Quito, en 1992.​ Existen varios salones de uso ceremonial, sobre todo aquellos con vista hacia la plaza, un despacho protocolar del Alcalde de la ciudad​ y un salón dedicado a las Reinas de Quito, en el que se exhiben los retratos de las soberanas de la ciudad.​ Referencias
Здание Переса Пальяреса

Здание Переса Пальяреса (исп. Edificio Pérez Pallares) — здание в эклектичном стиле, расположенное на углу улиц Венесуэла и Чили в историческом центре Кито (Эквадор), по диагонали напротив площади Независимости в её северо-восточном углу, часть центрального городского комплекса. История Здание было построено в 1914 году архитекторами Фернандо Пересом Пальяресом и Антонино Руссо и стало отелем «Метрополитен». Позже здание занял Фонд Переса Пальяреса, а затем Институт столичного наследия и протокольные залы муниципалитета Кито. Самая важная история, связанная с этим зданием, заключается в том, что с балкона дома, ранее стоявшего на этом же месте, Мануэла Саэнс бросила венок из роз и лавров освободителю Симону Боливару во время его триумфального вступления в Кито после обретения страной независимости. В протокольных залах, расположенных на третьем этаже, проходили важные политические встречи и торжественные заседания президентства Республики и городского совета столицы. Архитектура Здание состоит из четырёх этажей и стоит на углу улиц Венесуэлы и Чили и торцом смотрит на площадь Независимости, хотя главный вход находится на улице Чили. Эклектичная трактовка фасада просматривается со всех уровней благодаря его расположению и объёмному решению. Окна на первых двух этажах имеют прямые арки, на третьем — сегментарные, а на четвёртом — окна в стиле модерн. Окна на средних этажах выходят на кованые балконы на кронштейнах. Тройные окна, расположенные на углу и увенчанные объёмом над карнизом, производят особое впечатление. В 1990—1992 годах здание было отреставрировано для размещения муниципальных учреждений, что позволило сохранить его нынешний интерьер и основные службы. Для фасада были выбраны два оттенка охры, а для балконов — тёмно-зелёный. Внутренний двор был перекрыт железно-стеклянной крышей. Подвесные потолки, облицовка из штампованной латуни и нижние фризы были отреставрированы, а мебель и светильники воссоздают атмосферу начала XX века. Реставрационные работы, проведённые архитектором Фабианом Эспиносой, принесли зданию Национальную и международную премию за восстановление архитектурного наследия на VII Архитектурной биеннале Кито в 1992 году. В здании есть несколько церемониальных залов, особенно те, что выходят на площадь, церемониальный кабинет мэра города и зал, посвящённый королевам Кито, где выставлены портреты правителей города. См. также Площадь Независимости (Кито) Дворец Писарро (Кито) Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Здание Переса Пальяреса
Coca Codo Sinclair

Das Wasserkraftwerk Coca Codo Sinclair befindet sich in der Provinz Napo in Ecuador, etwa 150 km östlich der Hauptstadt Quito. Das Kraftwerk liegt am Río Quijos (Ober- und Mittellauf des Río Coca) 96 km oberhalb dessen Mündung in den Río Napo. Betreiber des Kraftwerks ist das staatliche Elektrizitätsunternehmen Celec. Anlage Das Wasser des Río Quijos wird etwa einen Kilometer unterhalb der Einmündung des Río Salado durch ein Wehr () bei Flusskilometer 157 aufgestaut. Die zugehörige Hochwasserentlastung ist für 7500 m³/s. ausgelegt. Unterhalb des Wehrs gelangt das Wasser in ein 120 m langes Sedimentationsbecken. Von diesem wird ein Teil des Flusswassers abgeleitet. Dieses wird über einen 24,8 km langen Tunnel (9,1 m ⌀) dem Ausgleichsbecken () zugeführt. Dieses besitzt ein nutzbares Speichervolumen von 800.000 m³. Von diesem wird das Wasser über zwei 1900 m lange Druckstollen den Turbinen des Kavernenkraftwerks zugeführt. Das unterirdische Kraftwerkshaus misst 26 m × 50 m × 192 m. Es beherbergt acht Peltonturbinen zu je 187,5 MW. In einer weiteren unterirdischen Halle (16,5 m × 33 m × 192 m) sind 24 Transformatoren (single-phase transformers) zu je 68,3 MVA sowie ein 500 kV Umspannwerk untergebracht. Die Fallhöhe beträgt 620 m. Die Ausbauwassermenge liegt bei 278 m³/s. Unterhalb des Kraftwerks gelangt das Wasser über einen Abflusskanal zurück in den Fluss. Das Kraftwerk ist an das nationale Stromnetz von Ecuador angeschlossen. Ökologische Auswirkungen Durch den Betrieb des Wasserkraftwerks führt der Fluss auf einer Länge von etwa 61 Kilometern nur noch eine geringe Wassermenge. Davon ist auch der 131 m hohe Wasserfall Cascada de San Rafael betroffen. Außerdem wurde im Rahmen des Projekts eine Zugangsstraße angelegt, welche zu einer Entwaldung größerer Flächen innerhalb des UNESCO-Sumaco-Biosphärenreservates führte. Geschichte Am 18. November 2016 eröffneten Ecuadors Präsident Rafael Correa und dessen chinesischer Amtskollege Xi Jinping im Rahmen einer Videokonferenz die Anlage. Diese hatte zu diesem Zeitpunkt eine installierte Leistung von 1.040 MW. Ausgelegt ist das Kraftwerk auf eine Leistung von 1.500 Megawatt. Es soll 30 Prozent des Strombedarfs des Landes decken. Die Gesamtkosten werden auf 2,2 Mrd. US-Dollar beziffert. Als Kreditgeber fungiert die chinesische Großbank Eximbank, die 1,68 Mrd. US-Dollar zur Verfügung stellt. Ecuador stellte knapp 300 Mio. US-Dollar zu Baubeginn bereit. Am 13. Dezember 2014 gab es einen Unfall mit 13 Toten, davon zehn Ecuadorianer und drei Chinesen. Laut einem Bericht des staatlichen Rundfunks wurden zwölf weitere Menschen verletzt. Demnach wurde das Unglück durch den Einsturz eines Tunnels im Maschinenraum ausgelöst. Im November 2018 veröffentlichte das ecuadorianische Rechnungsprüfungsamt einen Bericht, wonach das Kraftwerk unter anderem mehr als 7500 Risse in den Wasserverteilern aufweist. Sie waren bereits 2015 entdeckt, aber mit Baumaterialien repariert worden, die nicht den vertraglich festgelegten internationalen Standards entsprechen. Einzelnachweise
Centrale hydroélectrique Coca Codo Sinclair

La centrale hydroélectrique Coca Codo Sinclair est une centrale hydroélectrique situé en Équateur sur la rivière Coca dans la province de Napo. Elle est détenue par l'État équatorien. Objectif Sa capacité électrique est de 1 500 MW. Elle doit couvrir près d'un tiers de la consommation de l'Équateur, qui était avant cela particulièrement dépendant de ressources d'énergie fossile, notamment de pétrole, pour sa production électrique. Construction Sa construction, effectuée par un consortium mené à 89 % par l'entreprise de construction chinoise Sinohydro, a démarré en juillet 2010 et a été terminée en 2016. Financement Son coût final est de 2,85 milliards de dollars, alors que son coût initialement estimé était de 2,675 milliards de dollars. Il est financé en partie par un emprunt de 1,6 milliard contracté auprès de la Banque d'exportation et d'importation de Chine. Critique Le projet est controversé à plusieurs égards. Tout d'abord pour l'endettement qu'il signifie pour le pays : l'emprunt contracté auprès de la banque chinoise est remboursable à un taux de 7 %, non en dollars, mais en pétrole. Ensuite, pour les risques géologiques qui peuvent l'affecter, vu la proximité du volcan Reventador, très actif, d'autant plus que le barrage n'est pas ancré dans le roc ; d'innombrables fissures ont d'ailleurs déjà été constatées, deux ans seulement après son achèvement. En raison de ces risques, il n'est exploitable que pour la moitié de sa capacité. Le barrage est menacé à court terme depuis le 2 février 2020 et l'effondrement de la cascade de San Rafael, située 20 km en aval : à la suite de cet effondrement sur une hauteur de 150 mètres, le rio Coca subit une érosion régressive rapide. Dès la première année, ce sont 7,6 km sur les 20 séparant la cascade du barrage, qui ont été affectés. Références Portail de l’Équateur Portail des barrages Portail des lacs et cours d'eau Portail des énergies renouvelables
ГЕС Кока-Кодо-Сінклер

ГЕС Кока-Кодо-Сінклер – гідроелектростанція на північному сході Еквадору. Знаходячись після ГЕС Quijos, становить нижній ступінь каскаду у сточищі річки Кока, правої притоки Напо, котра в свою чергу є лівою притокою Амазонки. В межах проекту річку Кока дещо нижче від злиття її витоків Саладо та Quijos перекрили кам’яно-накидною греблею із бетонним облицюванням висотою 32 метра, яка спрямовує ресурс до прокладеного під правобережним гірським масивом дериваційного тунелю довжиною 24,8 км з діаметром 8,2 метра. Він завершується у верхньому балансувальному резервуарі з корисним об’ємом 800 тис м3, звідки починаються два напірні водоводи довжиною по 1,4 км зі спадаючим дівметром від 5,8 до 5,2 метра. Споруджений у підземному виконанні машинний зал має розміри 192х26 метрів при висоті 50 метрів. Доступ до нього відбувається через тунель довжиною 0,5 км з перетином 6,5х7,5 метра. Крім того, для розміщення трансформаторного обладнання знадобилось ще одне підземне приміщення розмірами 192х17 метрів при висоті 33 метра. На станції встановили вісім турбін типу Пелтон потужністю по 187,5 МВт, які використовують напір у 620 метрів та повинні забезпечувати виробництво 8630 млн кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 500 кВ. Примітки
ГЕС Marcel Laniado

ГЕС Marcel Laniado – гідроелектростанція на заході Еквадору. Використовує ресурс із річки Дауле, верхньої течії річки Гуаяс, яка впадає до затоки Гуаякіль (Тихий океан). В межах проекту річку перекрили земляною греблею висотою від тальвегу 78 метрів (від підошви фундаменту – 90 метрів), довжиною 250 метрів та товщиною від 12 (по гребеню) до 500 (по основі) метрів, яка потребувала 3 млн м3 матеріалу. Разом з допоміжними дамбами загальною протяжністю 17 км та висотою до 27 метрів вона утримує велике водосховище з площею до 340 км2 та об’ємом 6 млрд м3 (в тому числі корисний з точки зору електроенергетики об’єм становить 3,8 млрд м3). Під час операційної діяльності рівень водойми може коливатись між позначками 70 та 85 метрів НРМ, а під час повені зростати до 88 метрів НРМ. Через напірний водовід довжиною 0,67 км з діаметром 8 метрів ресурс подається до пригреблевого машинного залу. Тут встановили три турбіни типу Френсіс потужністю по 71 МВт, які використовують напір у 55 метрів та забезпечують виробництво 718 млн кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 138 кВ. Окрім виробництва електроенергії, комплекс виконує протиповеневі функції, забезпечує зрошення та водопостачання (в тому числі найбільшого міста країни Гуаякіль). Примітки
Universidad Laica Eloy Alfaro de Manabí

La Universidad Laica Eloy Alfaro de Manabí, también conocida con el acrónimo de ULEAM es una universidad pública, de ideología laica pluralista, creada en el año 1985 cuya sede principal se encuentra en Manta, Ecuador. Historia En noviembre de 1967 un grupo de manabitas inicia el proyecto para la creación de un centro de educación superior en la ciudad de Manta y realiza las gestiones para que el 9 de marzo de 1968 se cree en la ciudad una extensión de la Universidad Laica Vicente Rocafuerte de Guayaquil. En julio de 1977 se nombra decano de la extensión al Dr. Medardo Mora Solórzano quien en febrero de 1981 propone al consejo académico de la extensión impulsar un proyecto para la creación de una universidad manabita. En aquella época el Dr. Medardo Mora desempeñaba también sus funciones como diputado del entonces Congreso Nacional del Ecuador y a través de su gestión se lograron conseguir los primeros recursos económicos por medio de una partida de un millón de sucres del Presupuesto del Estado para la compra de las primeras cinco hectáreas de terreno el 1 de diciembre de 1981, para construir la ciudadela donde funcionaría la futura Universidad El mismo Dr. Medardo Mora presenta en el parlamento el proyecto de ley el 11 de agosto de 1983 y lleva adelante de forma las gestiones para conseguir un informe favorable por parte de la Comisión de lo Laboral y Social del Congreso Nacional del Ecuador, requisito fundamental para que finalmente se oficialice la creación de la Universidad mediante Ley n.º 10 publicada en el Registro Oficial n.º 313 del 13 de noviembre de 1985.​ En 2015 Miguel Camino Solórzano fue elegido rector durante un proceso de intervención por denuncias de irregularidades en la gestión.​ En junio de 2017 el Consejo de Acreditación y Aseguramiento de la Calidad de la Educación Superior certificó que la ULEAM paso con éxito las pruebas que le permitieron ascender de la categoría D a la C.​ Campus y extensiones El campus o matriz principal se encuentra en Manta. Cuenta además con sendos campus universitarios para sus 7 extensiones dentro de la provincia de Manabí: Chone, Bahía de Caráquez, El Carmen, Flavio Alfaro, Cantón Pichincha, Tosagua y Pedernales. Además de una sede en Santo Domingo.​​ La matriz universitaria cuenta con algunos lugares de interés: Paraninfo Universitario Sala de Conciertos "Horacio Hidrovo Peñaherrera" Estadio Universitario Aula Magna Unidad Educativa "Juan Montalvo" Centro de Convenciones "Plaza Cultural" Diversas canchas múltiples La facultad con mayor capacidad dentro de la matriz es la de Ciencias Médicas, contando con una infraestructura de 6 edificios y 3 auditorios. Facultades y carreras Referencias Véase también Anexo:Universidades de Ecuador Universidad Técnica de Manabí Secretaría de Educación Superior, Ciencia, Tecnología e Innovación Enlaces externos Página oficial de la Universidad Laica Eloy Alfaro de Manabí
Deutsche Schule Quito

Deutsche Schule Quito (Spanish: Colegio Alemán Quito; CAQ) is a German international school in Quito, Ecuador. It serves levels Kindergarten through the final year of senior high school (Bachillerato/Sekundarstufe II - Deutsches Abitur). See also German School of Guayaquil References External links (in Spanish) Colegio Alemán Quito (in German) Deutsche Schule Quito
Kanton Sucre (Ecuador)

Der Kanton Sucre befindet sich in der Provinz Manabí im Westen von Ecuador. Er besitzt eine Fläche von 694 km². Im Jahr 2022 lag die Einwohnerzahl bei rund 62.800. Verwaltungssitz des Kantons ist die Kleinstadt Bahía de Caráquez mit 20.921 Einwohnern (Stand 2010). Lage Der Kanton Sucre liegt zentral in der Provinz Manabí. Der Kanton besteht aus zwei getrennten Teilgebieten. Der südliche Kantonsteil mit dem Hauptort Bahía de Caráquez liegt am Südufer der Mündung des Río Chone und umfasst einen Küstenstreifen. Der nördliche Kantonsteil liegt im Küstenhinterland und umfasst die Parroquia rural San Isidro. San Isidro liegt 35 km nordöstlich von Bahía de Caráquez. Die Fernstraße E38 (Esmeraldas–Manta) führt an Bahía de Caráquez vorbei. Der südliche Kantonsteil grenzt im Norden an den Kanton San Vicente, im Osten an den Kanton Tosagua, im Südosten an den Kanton Rocafuerte sowie im Süden an den Kanton Portoviejo. Der nördliche Kantonsteil grenzt im Südwesten an den Kanton San Vicente, im Nordwesten an den Kanton Jama sowie im Osten und im Südosten an den Kanton Chone. Verwaltungsgliederung Der Kanton Sucre ist in die Parroquias urbanas („städtisches Kirchspiel“) Bahía de Caráquez Leonidas Plaza Gutiérrez und in die Parroquias rurales („ländliches Kirchspiel“) Charapotó San Isidro gegliedert. Geschichte Der Kanton Sucre wurde am 3. November 1875 eingerichtet. Benannt wurde er nach Antonio José de Sucre, ein südamerikanischer Freiheitskämpfer und General unter Simón Bolívar. Aus dem Kanton Sucre wurden in den 1990er Jahren drei neue Kantone ausgegliedert, wodurch sich die Einwohnerzahl zwischen den Zensus 1990 und 2001 halbierte: 31. März 1992: Kanton Pedernales (Parroquias Pedernales, Cojimíes und Diez de Agosto) 20. März 1998: Kanton Jama (Parroquia Jama) 16. November 1999: Kanton San Vicente (Parroquias San Vicente und San Andrés de Canoa) Entwicklung der Einwohnerzahl im Kanton Sucre bei landesweiten Volkszählungen zum jeweiligen Gebietsstand: Weblinks https://sucre.gob.ec/ – GAD Municipal del Cantón Sucre Bevölkerungsstatistik bei www.citypopulation.de Einzelnachweise
Sucre Canton

Sucre Canton is a canton of Ecuador, located in the Manabí Province. Its capital is the city of Bahía de Caráquez. Its population at the 2001 census was 52,158. The canton owes its name to Marshal Antonio José de Sucre. Extension and limits Sucre has an area of 764 km² and its limits are: To the North with the Canton of San Vicente. To the south with the cantons of Portoviejo and Rocafuerte. To the east with the cantons of Tosagua and Rocafuerte. To the west with the Pacific Ocean. The parish of San Isidro is separated from the rest of the canton by the canton of San Vicente. The canton is divided into an exclave by the San Vicente Canton. Political Division Sucre is divided into four parishes: Urban Parishes Bay of Caráquez Leonidas Plaza Gutiérrez Rural Parishes Charapotó San Isidro Demographics Ethnic groups as of the Ecuadorian census of 2010: Mestizo 78.8% Montubio 9.2% Afro-Ecuadorian 7.0% White 4.5% Indigenous 0.1% Other 0.4% References See also Antonio José de Sucre Sucre, Manabí
Cantón Sucre

Sucre es un cantón de la provincia de Manabí en Ecuador, tiene una población de 57.159 habitantes.​ Su cabecera cantonal es Bahía de Caráquez. Actualmente el alcalde de Sucre es Carlos Mendoza, elegido para el periodo 2023 - 2024. Extensión y límites Sucre tiene una extensión de 764 km².​ Sus límites son: Al Norte con el Cantón San Vicente. Al sur con los cantones Portoviejo y Rocafuerte. Al este con los cantones Tosagua y Rocafuerte. Al oeste con el Océano Pacífico. La parroquia San Isidro se encuentra separada del resto del cantón por el cantón San Vicente. División política Sucre se divide en cuatro parroquias: Parroquias Urbanas Bahía de Caráquez (Cabecera cantonal) Leonidas Plaza Gutiérrez Parroquias Rurales Charapotó San Isidro Véase también Ciudades de Ecuador Provincia de Manabí Bahía de Caráquez Enlaces externos Gobierno Cantonal de Sucre - Bahía de Caráquez Archivado el 24 de noviembre de 2020 en Wayback Machine. Guía Turística del Cantón Sucre - Bahía de Caráquez Museo Bahía de Caráquez - Ministerio de Cultura del Ecuador Gobierno Provincial de Manabí Archivado el 8 de noviembre de 2012 en Wayback Machine. Referencias
Kanton Puerto López

Der Kanton Puerto López befindet sich in der Provinz Manabí im Westen von Ecuador. Er besitzt eine Fläche von 429 km². Im Jahr 2022 lag die Einwohnerzahl bei rund 25.600. Verwaltungssitz des Kantons ist die Kleinstadt Puerto López mit 9870 Einwohnern (Stand 2010). Lage Der Kanton Puerto López liegt im äußersten Südwesten der Provinz Manabí. Er liegt an der Pazifikküste. Die vor der Küste gelegene Insel Isla Salango gehört zum Kanton. Die Längsausdehnung des Kantons in Nord-Süd-Richtung beträgt 33 km. Der Kanton reicht bis zu 20 km ins Landesinnere. Dort wird er durch einen über 800 m hohen Höhenkamm begrenzt. Die Fernstraße E15 (Manta–Salinas) führt entlang der Küste. Der Kanton Puerto López grenzt im Norden und im Osten an den Kanton Jipijapa sowie im Süden an den Kanton Santa Elena der Provinz Santa Elena. Verwaltungsgliederung Der Kanton Puerto López ist in die Parroquia urbana („städtisches Kirchspiel“) Puerto López und in die Parroquias rurales („ländliches Kirchspiel“) Puerto Machalilla Salango gegliedert. Geschichte Der Kanton Puerto López wurde am 31. August 1994 eingerichtet. Zuvor gehörte das Gebiet zum Kanton Jipijapa. Entwicklung der Einwohnerzahl im Kanton Puerto López bei landesweiten Volkszählungen zum jeweiligen Gebietsstand: Ökologie Der Nationalpark Machalilla liegt größtenteils im Kanton Puerto López. Weblinks Bevölkerungsstatistik bei www.citypopulation.de Einzelnachweise
Puerto López Canton

Puerto López Canton is a canton of Ecuador, located in Manabí Province. Its capital is the town of Puerto López. Its population at the 2001 census was 16,626. Demographics Ethnic groups as of the Ecuadorian census of 2010: Mestizo 80.8% Montubio 6.9% Afro-Ecuadorian 5.9% White 3.4% Indigenous 2.6% Other 0.5% See also Salango References