Крістіансборг (палац)

Пала́ц Крістіансбо́рґ (дан. Christiansborg Slot; [kʁesdjænsˈbɔːɐ̯ˀ ˈslʌd]) розташований на острові Слотсгольмен у центрі Копенгагена. Це єдина у світі будівля, яка одночасно об'єднує під одним дахом вищі установи виконавчої, законодавчої і судової влади країни: окрім парламенту Данії — Фолькетингу, у палаці міститься Верховний суд (дан. Højesteret) Данії і канцелярія прем'єр-міністра країни (дан. Statsministeriet). Також в одному крилі палацу розміщується кілька міністерств. До 1794 року Крістіансборґ був головною резиденцією данських монархів. Сьогодні королівська родина використовує лише деякі частини палацу, а саме Державні приймальні кімнати королеви (дан. De Kongelige Repræsentationslokaler), Королівську каплицю (дан. Slotskirken) і Королівські стайні (дан. De Kongelige Stalde). Королівським палацом здебільшого вважається палац Амалієнборг. Палац був знищений пожежами й відбудований наново двічі, тому в сучасній будівлі палацу частково збереглися рештки всіх трьох попередніх. Будівлі навколо Королівського манежу — стайні, будинок школи верхової їзди і придворний театр — лишилися з часів першого Крістіансборґу, так само, як і Музей Торвальдсена, який спочатку існував як депо для карет. Королівська каплиця — єдина ціла будівля, що лишилася після другого Крістіансборґу. Усі ці споруди — мала частина того, що було перебудовано в різні часи. Сучасна будівля палацу, третій Крістіансборґ, — остання в черзі замків і палаців, збудованих на тому самому місці починаючи з 1167 року. З початку XV століття різні будівлі палацового комплексу використовувала центральна адміністрація країни; до 1794 року Крістіансборґ був головною резиденцією данських монархів, а від 1849 року в ньому засідає парламент Данії. У зовнішньому оформленні палацу чітко помітні три періоди данської архітектури, що було наслідком двох масштабних пожеж — 1794 та 1884 років. Головна частина сучасного палацу, завершена в 1928 році, збудована в стилі необароко. Каплиця, датована 1826 роком, збудована в неокласичному, а фасади, що збереглися ще з 1740-х років — у бароковому стилі. Сучасну будівлю палацу зведено в період між 1906 і 1937 роками. У центрі будівлі розташована велика чотирикутна вежа, прикрашена вишуканим бароковим шпилем. Палац Крістіансборґ у наш час належить державі. Ним опікується Національне агентство палаців і нерухомості. Деякі частини палацу відкриті для відвідувачів. У ньому постійно містяться найважливіші державні установи Данії, через що цей палац часто називають дан. Rigsborgen, досл. «Державний замок» або просто дан. Borgen, досл. «Замок». Зокрема, таку саму назву (Borgen) має популярний данський політичний телесеріал. Історія Замок Абсалона Згідно зі свідченнями Саксона Граматика, перший замок на острові Слотсгольмен 1167 року збудував єпископ Абсалон з Роскілле, який раніше отримав від короля Вальдемара I Великого місто Гавн. Абсалона також уважають засновником Копенгагена. За 5-метровим кам'яним муром розташовувалися різні будівлі замкового комплексу, зокрема власне замок єпископа, каплиця та інші менші споруди. 1182 року Абсалон заповів замок у вічне користування Роскілльському єпископству, проте зберіг за собою право досмертного використання замку. Після смерті Абсалона 1201 року замок відійшов до єпископства, але через кілька років почалася тривала й запекла боротьба за владу між королем і церквою, під час якої володіння замком і містом відходило то до короля, то до єпископа. Крім того, на замок часто нападали, наприклад венди, руяни і ганзейські міста, тому в 1249—1259 рр. фортеця часто була в облозі й зазнавала руйнувань. 1368 року Ганза все ж таки захопила замок, і рік по тому, після поразки короля Вальдемара IV Аттердага в Другій дансько-ганзейській війні, багаторазово розширений замковий комплекс знесено. Для цього Ганза відрядила 40 каменярів, що поступово його розібрали. Копенгагенський палац Після зруйнування замку Абсалона Ганзою 1369 року на острові Слотсгольмен проведено земляні роботи, після яких на руїнах колишнього замку постав Копенгагенський палац. Його обнесено муром і оточено ровом; входом до нього слугувала велика вежа. Роскілльські єпископи зберігали право на володіння ним, поки король Ерік Померанський 1417 року захопив його і тим самим — після більш ніж двохсотлітніх суперечок — остаточно закріпив право володіння фортецею на Слотсгольмені за королівською владою. Зокрема, королева Філіппа Англійська наказала озброїти фортецю гарматами для подальшої битви при Копенгагені (1428). Цей палац став королівською резиденцією, коли до Копенгагена 1443 року переїхав король Хрістофер III. Від середини XV століття Копенгагенський палац слугував головною королівською резиденцією та центром правління. Копенгагенський палац був кілька разів розширений і перебудований. У 1720-х роках король Фредерік IV цілком перебудував його, але через те, що будівля стала надто важка, фундамент почав просідати, а стіни — тріскатися. Тому наступник Фредеріка, король Кристіан VI, майже відразу після вступу на престол 1730 року доручив збудувати новий палац. 1731 року надмірно розширений і застарілий Копенгагенський палац зруйновано, щоб збудувати на його місці новий — перший Крістіансборґ. Копенгагенський палац розташований під головним крилом сучасної будівлі палацу Крістіансборґ. Руїни обох фортець — замку Абсалона й Копенгагенського палацу — сховано під землею під час будування третього Крістіансборґа у XX столітті. Їхні залишки можна побачити й зараз у підвалах під центральним крилом палацу; вхід до них відкритий. Перший Крістіансборґ Коли Кристіан VI зійшов на престол 1730 року, стара королівська резиденція була запустіла й похмура. Він вирішив збудувати на ній новий палац, який мав стати першим Крістіансборґом. Архітектором палацу став Еліас Давід Гойссер. Більшу частину інтер'єрів виконали двоє інших архітекторів: Лауріц де Тура і Ніколай Ейґтвед. Будівельні роботи почалися 1731 році, після зруйнування Копенгагенського палацу. Перше він був викуплений, згодом усунуто багато прилеглих будівель і в кінцевому підсумку забито палю для продовження будування над старим ровом. Перший камінь заклав сам король 21 квітня 1733 року. 1738 року розпочато будування інших споруд палацового комплексу, зокрема манежу для верхової їзди й каплиці. Палац був готовий для заселення в 1740 році, а 5 жовтня стайні були готові до утримання королівських коней і карет. 26 листопада вся королівська родина переїхала з тимчасового помешкання в палаці Фредеріксберг до нового палацу — Крістіансборґу; на честь цього було влаштоване грандіозне свято і гарматний салют. Більшу частину палацового комплексу завершено 1745 року. Тоді Крістіансборґ був найбільшим палацом Європи. Перший Крістіансборґ був розкішною будівлею з чотирма крилами, виконаною в стилі рококо. Поруч з ним були придворний театр, королівський манеж і церква — Королівська каплиця, що розташовувалася на тому самому місці, що й зараз. Палац був надзвичайно дорогий. Кошти, витрачені на його будівництво, дорівнювали майже двом третинам річного доходу королівства або вартості всіх маєтків на острові Зеландія. 1 травня 1767 р. в церкві палацу проведено урочисту церемонію помазання й сходження на престол нового короля Данії і Норвегії Кристіана VII. Внутрішнє оформлення Загалом палац мав шість поверхів: підвал, перший (дамський) поверх, антресоль, королівський поверх, поверх кронпринца й вищу антресоль; система поділу поверхів була перейнята з часів Копенгагенського палацу, змінено лише їхні назви. Королівська пара проживала на королівському поверсі; кімнати королеви містились у північному крилі навпроти каплиці. На решті поверху були особисті покої короля, зали для прийомів і судова зала. На першому поверсі містилися кабінети, а на верхньому жила прислуга. Перша пожежа Наступні 50 років у палаці велося активне придворне життя. Однак 26 лютого 1794 році по обіді (за припущеннями) у димарі головного крила біля покоїв кронпринца почалася пожежа. У наступні години вогонь швидко поширився, і багато людей намагалися врятувати не лише палац і коштовності, а й прилеглі будівлі, які згодом знищила пожежа, що тривала до ранку наступного дня. Уціліли лише манеж і стайні, з яких гасили вогонь. Палац разом з каплицею та королівською музичною бібліотекою згорів, а багато жителів палацу зазнали величезних утрат. Велика частина королівських коштовностей і мистецьких робіт також була знищена у пожежі. Другий Крістіансборґ Після пожежі 1794 року виникало багато пропозицій щодо побудови нового палацу, але ситуація значно погіршилася через рік після пожежі в Копенгагені. Кінець кінцем у 1803 році король Кристіан VII скликав комісію, що мала частково розпланувати новий палац, ратушу й будівлю міського суду й простежити за їх побудовою. Другий Крістіансборґ спроєктував відомий архітектор, друг німецького архітектора Шинкеля К. Ф. Гансен, який представив свій проєкт палацу ще в 1800 році. Будівельні роботи тривали від 1803 до 1828 року. Велика частина фасадів і внутрішніх стін вціліла після пожежі й була вбудована в новий фасад палацу. Суттєвою відмінністю було те, що вежа й крило біля королівського манежу були майже цілком усунені. У попередній будівлі палацу це крило було найбільшим, але за проєктом Гансена воно стало відкритим, а два інші бокові крила об'єднано колонадою. Палац став трохи меншим, аніж його попередник, що також означало, що головний вхід до палацу тепер був з боку Палацової площі. Цей Крістіансборґ був збудований у суворому неокласичному стилі. У моді були більші суцільні стіни, і, між іншим, цього вдалося досягти через зменшення кількості вікон на фасаді з боку Палацової площі. Разом з іншим архітектурним вирішенням Гансен використав під час побудови згорілі стіни і разом з тим надав палацу абсолютно іншого вигляду, ніж раніше. Внутрішнє оформлення Теперішній палац має той самий поділ поверхів, що перший Крістіансборґ. Король знову жив на королівському поверсі, який за проєктом був розділений на особисті покої королеви (у північному крилі навпроти Королівської каплиці), особисті покої короля (навпроти Палацової площі), лицарську залу та інші зали в південному крилі навпроти будівлі Канцелярії. Поверх кронпринца спершу був пустий, оскільки тоді в Данії не було принца-спадкоємця. На першому (дамському) поверсі містилася адміністрація; згодом там також розміщувався Ріґсдаг, тогочасний парламент, і Верховний суд. На Палацовій площі був головний вхід, звідки Сходи короля вели до особистих покоїв короля та його приймальних кімнат. У північному крилі палацу також був вхід, де починалися Сходи королеви. Королівська каплиця також була відбудована зі старих стін, хоча за планом на її місці мала бути менша церква. Використання будівлі Оскільки більша частина міста згоріла майже одночасно з першим Крістіансборґом, потрібен був час, щоб почати реконструкцію будівлі. Руїни палацу, прилеглі будівлі та території були використані для потреб зруйнованого міста, наприклад, у підвалі містилися тимчасові помешкання. Після 25 років реконструкції, 1 листопада 1828 року, палац був готовий принаймні до відкриття. Проте монархія вже не проявляла до палацу великого інтересу. Після евакуації мешканців палацу королівська родина отримала житло в палаці Амалієнборг і дуже добре в ньому облаштувалась. Ані Фредерік VI, який формально став королем у 1808 році, ані Кристіан VIII, який виріс в Амалієнборзі, не хотіли переїжджати й постійно проживати в Крістіансборзі. Незважаючи на це, завдяки своєму інтер'єру палац уважався королівським, тому його часто використовували для зустрічей і розміщення гостей. Фредерік VII став першим монархом, який справді використовував палац, після того як став королем у 1848 році; також він зібрав у палаці придворну адміністрацію. У 1852—1863 рр. Фредерік часто бував тут і використовував Крістіансборґ здебільшого як зимову резиденцію. Усе це відбувалося, коли країна переходила від абсолютної до конституційної монархії. У березні 1848 року перед палацом зібрався народ, і в результаті цієї демонстрації Данія через рік отримала першу демократичну конституцію. Оскільки зникла одноосібна монархія, король також утратив право на повноцінне й одноосібне володіння майном і доходами держави, тому палац згідно з законом передано у відання Міністерства внутрішніх справ, оскільки він більше не міг утримуватися коштом приватного бюджету короля. Ця передача потребувала багато уваги, оскільки треба було враховувати практичні й економічні умови як для короля, так і для держави. Хоча палац тепер належав державі, король мав право використовувати його, але разом з тим сплачувати певну суму за його утримання. Це закінчилося тим, що король передав більшу частину палацу для двох палат Ріґсдаґу — парламенту, що почав свою діяльність у січні 1850 року і містився в південному крилі палацу — там, де нині засідає Фолькетинг. Друга пожежа Другий Крістіансборґ згорів 3 жовтня 1884 року. Звісно, після пожежі, що знищила перший палац, були зроблені висновки: були збудовані пожежні мури, залізні двері, запроваджені охорона й засоби пожежогасіння, але попри це будівля мала суттєвий недолік — багато пустот, через які міг легко поширитися вогонь. Так, цього разу пожежа почалася біля залу Ріґсдаґу, а її причиною знову була піч під димарем. Вогонь швидко поширився середнім і південним крилом, і за годину замість палацу було вирішено рятувати каплицю й манежний комплекс, які вціліли після цієї пожежі. На додачу до цього вогонь просувався повільно, тому мешканцям палацу вдалося врятуватися самим і винести багато меблів, записів, книг і срібних виробів, тому втрати не були такими великими, як після першої пожежі. Неорганізовані пожежні роботи стали для данця Софуса Фалька приводом заснувати організацію Falck (компанія), яка до сьогодні займається пожежогасінням у Данії та деяких інших країнах світу. Третій Крістіансборґ Наприкінці XIX століття ситуація в країні відрізнялася від тієї, що була в 1806 році — на момент побудови останнього палацу. Тепер у Данії панувала демократія, тому саме численні партії та групи зацікавлених у цьому людей вирішували, як має виглядати новий Крістіансборґ. Політична ситуація країни, зокрема, характеризувалася протистоянням консервативної (Højre) і ліберальної (Forenede Venstre) партій, що мали різні погляди на поєднання королівського палацу з будівлею парламенту. Плани реконструкції Відразу після пожежі виникла потреба в пошуку нових приміщень для установ Крістіансборґа, проте було вирішено обмежитися тимчасовими варіантами, оскільки запрошення архітекторові Теофілові ван Гансену, уродженцю Данії, з проханням спроєктувати новий палац уже було надіслане. Однак Ландстинг, що був однією з палат парламенту, відхилив пропозицію Гансена. Попри спроби архітектора внести зміни в запропонований план, його відсторонено після того, як у 1887 році ухвалено закон про відкритий конкурс. Гансену виявилося важко прийняти відмову, і рік за роком він пропонував свої проєкти палацу, що ставали дедалі нереалістичнішими. Проте задовільних пропозицій не надходило, тому був оголошений новий конкурс з менш жорсткими вимогами. Проєкт Фердинанда Мельдаля й Альберта Єнсена був доволі перспективний, але через різні практичні й політичні причини постанова про побудову палацу не була затверджена до 1901 року, коли в Данії відбувся перехід влади від керівництва, вибраного королем, до парламенту, що складався з більшості членів Фолькетингу; тоді ж влада перейшла до лівої партії. Тепер питання перебудови палацу стало одним з головних, і 6 жовтня 1903 року Ріґсдаґ ухвалив закон, згідно з яким Палац Крістіансборґ мав бути побудований таким чином, щоб відповідні будівлі, разом або окремо, були надані частково для використання королем для представницьких та інших цілей і частково для використання Ріґсдаґом. Була скликана комісія, й знову був оголошений конкурс, попри постійні суперечки про те, що мусив містити палац Крістіансборґ. Однією з головних проблем було поєднання будівлі парламенту з королівським палацом, що було об'єктом критики як з боку політичних кіл, оскільки ніхто не хотів бути «гостем» у королівському палаці, так і частково з боку архітекторів, які стверджували, що для різних цілей слід використовувати різні будівлі з різним архітектурним оформленням. З 26 членів комісії лише п'ятеро були архітекторами: професори Ганс Й. Гольм, Фердинанд Мельдаль, Германн Б. Сторк, Ульрик Плеснер і Аксель Берг. Конкурс 1904—1905 рр. Попри критику, у 1904—1905 роках все ж таки проведено конкурс проєктів. За словами архітектора Карла Бруммера, який процитував Єспера Тведе — асистента Ганса Й. Гольма, Гольм під час першого розгляду надісланих проєктів сказав: «Зараз не йдеться про те, щоб знайти кращий проєкт, а щоб визначити тих, хто стоїть за кожним проєктом, щоб ми знайшли правильну людину для зведення замку». Під «правильною людиною» Гольм розумів Мартіна Нюропа, тому цей конкурс був певною мірою початком тогочасного конфлікту між архітекторами — прихильниками історизму, до яких належав Мельдаль, і прихильниками північного модерну, представником яких був Нюроп. Сам же Карл Бруммер працював на Мельдаля, але не відносив себе до жодної з цих течій. Учасники представляли свої проєкти на конкурсі анонімно. Комісія відзначила три проєкти в першій черзі і два проєкти в другій. У першу чергу потрапили роботи Мартіна Нюропа, Андреаса Клемменсена й Торвальда Єрґенсена, у другу — спільний проєкт Крістіана Сюло й Вільгельма Фішера і спільний проєкт Карла Бруммера разом з В. Й. Мерк-Гансеном. Як згадував Бруммер, їхня з Мерк-Гансеном анонімність була грубо порушена. Спочатку комісія думала, що автором проєкту, заявленого Бруммером і Мерк-Гансеном, був Йоганнес Маудаль Нільсен, і поставила його в першу чергу; але коли стало відомо, кому він належав насправді, проєкт перенесено в другу. Бруммер розповідав, що він доручив сфотографувати свій проєкт і показав його архітекторові Каспару Леунінґу Борху. У той час Борх дружив з Акселем Берґом, якому розкрив таємницю походження цього проєкту. Лише троє архітекторів, відзначених у першій черзі, були запрошені до подальшого представлення своїх проєктів. Згідно з умовами конкурсу, представлені проєкти не могли бути опубліковані. Ця постанова породила масштабну критику в суспільстві; Мерк-Гансен і Бруммер 8 квітня 1905 року написали листа в газету Nationaltidende, у якому вони вимагали відкритого представлення проєктів. Це мало ефект, і вже наприкінці квітня відбулася відкрита виставка. Згідно з публікаціями кількох видань, найкращим визнано проєкт Бруммера й Мерк-Гансена. Кристіан Брандструп у випуску Politiken від 21 квітня 1905 року дуже хвалив цей проєкт і вважав, що Бруммер і Мерк-Гансен зазнали «жахливої несправедливості». Також газета Berlingske Tidendes у випуску від 9 травня 1905 року критикувала несхвалення проєкту палацу авторства цих двох архітекторів. На додачу газета Politiken провела голосування серед читачів. Загалом надійшло 1464 голоси, більшість з яких була зарахована до конкурсу. Щодо проєктів, то робота Бруммера й Мерк-Гансена перемогла з рахунком у 774 голоси. Проєкти Єрґенсена і Клемменсена набрали 366 і 78 голосів відповідно. За проєктом Бруммера й Мерк-Гансена фасад навпроти Палацової площі мав бути зменшеною версією фасаду другого палацу (збудованого К. Ф. Гансеном), лише прикрашеною більшою кількістю скульптур, тоді як фасад навпроти манежу мав носити ярко виражені риси стилю бароко. Цей фасад також мав мати дві напівкруглі секції на кінцях бокових крил будівлі, поєднані галереєю та аттиком. З боку Палацової площі дах мав бути вальмовим (чотирисхилим), а з боку манежу — мансардним. Цей палац, як і перший Крістіансборґ, також мав мати вежу зі шпилем, як у Церкви Кристіана (Christians Kirke). Двоє архітекторів у 1903 році здійснили поїздку в Німеччину, щоб надихнутися замками, риси яких можна б було втілити в новому Крістіансборзі. У своєму огляді в газеті Berlingske Tidende від 26 квітня 1905 року мистецтвознавець Вільгельм Ваншер також захоплювався бароковими рисами в проєкті Бруммера й Мерк-Гансена. Через постійну критику результатів конкурсу Данська асоціація архітекторів (Akademisk Arkitektforening) провела нараду з цього приводу, у якій також брав участь П. В. Єнсен-Клінт, який дав згоду на реалізацію проєкту Бруммера й Мерк-Гансена. У квітні 1906 року затверджено проєкт авторства Торвальда Єрґенсена, хоча багато хто не погоджувався з його поглядом на вигляд будівлі і її внутрішнє оформлення. Ескізи Єрґенсена мали багато відсилань до історії палацу. Кінець кінцем палац мав виконувати ті самі функції, що до пожежі: у ньому мали розміщуватися Ріґсдаґ, Верховний суд і частина приміщень, які б міг використовувати король. Кімнати короля спочатку були задумані для представницьких цілей, проте ці плани змінилися, коли Кристіан Х після своєї коронації в 1912 році заявив, що хотів би переїхати до палацу й жити в ньому. У 1922 році — імовірно, у зв'язку з Великодньою кризою 1920 року — король змінив свою думку, повідомивши, що хоче залишитися в палаці Амалієнборг. Тому спорудження королівських представницьких приміщень продовжилося лише з деякими незначними змінами. Будівництво палацу Будівельні роботи для третього Крістіансборґу почалися восени 1906 року, майже через 20 років після пожежі. Його відбудовано на тому самому фундаменті й майже на тих самих зовнішніх стінах від попередніх палаців; ці стіни, що лишилися ще з 1736 року, дивовижні тим, що частина їх уціліла у двох великих пожежах і зараз є частиною третього палацу. Зокрема, фрагменти другого палацу Крістіансборґ, збудованого К. Ф. Гансеном, можна побачити в північному фасаді з боку Двору принца Єрґена (дан. Prins Jørgens Gård). Спочатку усунено ті частини будівлі, які не можна було використати знову, і 15 листопада 1907 року закладено перший камінь фундаменту. Після цього почалося зведення стін, але це ще не означало остаточного втілення проєкту в життя. Проєкт зазнав деяких важливих у технічному плані змін, наприклад, закриття руїн Копенгагенського палацу, облаштування централізованого опалення й пристосування розміщення палацу до дорожнього руху. Однак найсуттєвіші зміни вніс сам Торвальд Єрґенсен, три з яких позначилися на зовнішньому вигляді палацу: до будівлі були додані характерні вигнуті секції (виступи) з боку Палацової площі, матеріалом для облицювання фасаду став не гіпс, а граніт, а також дах замість вальмового зробили мансардним. До стилю оформлення палацу додано більше необарокових рис, а масштаб і солідність палацу мали підкреслювати його значення як політичного центру держави. Слід зазначити, що невдалий вибір матеріалів і варіантів оформлення деякі критикують до сьогодні. Бурхливі дискусії серед політиків були спричинені питаннями внутрішнього оформлення палацу, а саме розділу залів і оздоблення. Свої зміни й побажання до проєкту вніс і король. Страйки робітників також впливали на темп будівельних робіт: наприклад, у жовтні 1910 року відбувся страйк будівельників. Згодом страйки також улаштовували каменярі й електрики. Проте будівництво продовжувалося. Після того як у 1915 році ухвалено нову зміну до конституції країни, згідно з якою збільшилася кількість членів парламенту, найголовнішим завданням стало добудувати парламентське крило палацу до наступних виборів 1918 року. Верховний суд міг зайняти відведені для нього приміщення в 1919 році. Палац офіційно передано державі 16 грудня 1927 року, проте його будівництво не закінчилося. Король отримав у користування свої приймальні кімнати 12 січня 1928 року. Лише після цього спорудження Крістіансборґу оголосили завершеним. Однак навіть після цього було внесено кілька змін: наприклад, у 1934 році до вежі додано флюгер з двома коронами. Окрім цього, у 1937—1938 роках чорну черепицю на даху замінено міддю. Також під час будівельних робіт після знаходження залишків замку Абсалона й Копенгагенського палацу було вирішено відкрити їх для відвідувачів. Руїни під сучасною будівлею палацу й історичну експозицію відкрито в 1924 році. Опис будівлі Будівля палацу має три крила і два входи: Ворота короля (дан. Kongeporten) і Ворота королеви (дан. Dronningeporten), які з'єднують внутрішній двір палацу з Палацовою площею і двором принца Єрґена відповідно. Вхід короля не має такого великого значення, оскільки не веде до жодного головного відділення палацу; проте він веде до підземної експозиції з руїнами старого палацу. Вхід королеви є головним входом до приймальних кімнат у північному крилі, у якому також містяться канцелярія прем'єр-міністра й Верховний суд. Головний вхід до Верховного суду розташований з боку двору принца Єрґена; цей вхід у попередньому палаці був входом короля. Під час спорудження сучасної будівлі Крістіансборґу цей вхід піднято вище, тобто до нього ведуть короткі сходи. Вхід до Фолькетингу міститься в південному крилі з боку внутрішнього двору парламенту. Палац об'єднаний з прилеглими будівлями трьома прихованими проходами в будівлях: Церковним (дан. Kirkeløngangen; з каплиці), кавалерійським (дан. Kavalerløngangen, у внутрішньому дворі парламенту; також він називається скарбницею (дан. Zahlkammerbygningen) або проходом з канцелярії (дан. Kancelliløngangen), він веде до старого Державного архіву і частково до проходу з кунсткамери (дан. Kunstkammerløngangen)). У прохідних будівлях, розташованих у дворі парламенту, облаштовано апартаменти для голів обох палат Фолькетингу. Вежа палацу, заввишки 106 м, є найвищою в місті (лише на метр вища за вежу Копенгагенської ратуші). Спочатку вона здавалася масивною і важкою, але її вигляд трохи змінився в 1934 році, коли на її верхівці встановлено флюгер з двома коронами. Каркас вежі зроблено з залізобетону; вона одна з найстаріших бетонних споруд Данії. Матеріали й оздоблення Фасади палацу облицьовані гранітом за винятком нижніх поверхів з боку двору принца Єрґена, пісковик на яких зберігся від другого палацу. Перевага граніту полягає в тому, що він стійкіший до різних погодних умов і майже не псується, але водночас він мало підходить для декоративних цілей, оскільки з граніту важко вирізати дрібні деталі. Для першого й підвального поверхів використано каміння, зібране більш ніж від 700 різних парафій Данії. Каміння різних видів дало дивовижну гру кольорів, яка була результатом того, що їхня природна поверхня була майже не оброблена; окрім цього, завдяки такому камінню будівля палацу стала схожа на старовинний замок. Більшу частину фасадових оздоблень виконав скульптор Андерс Бунґор. Над кожним вікном першого поверху (окрім фасаду з боку двору принца Єрґена) висять гранітні маски видатних історичних діячів Данії (серед яких єпископ Абсалон, Тихо Браге, Н. Ф. С. Ґрундтвіґ, Бліхер, Тітґен і Енріко Дальґас). Також при вході до Фолькетингу, у дворі парламенту, розміщені маски творців конституції Данії. Повний список зображених діячів виглядає так: З боку Палацової площі: Найближча до церкви — маска єпископа Й. П. Мунстера, далі за порядком (слід зазначити, що дві маски над входом не є портретами): Ганс Таусен, Педер Оксе, Андерс Серенсен Ведель, Тихо Браге, Нільс Юель, Даніель Ранцау, Адам Еленшлеґер, архітектор К. Ф. Гарсдорф, генерал О. К. Бюлов, К. В. Еккерсберґ, Бертель Торвальдсен, Й. П. Е. Гартман, Людвіґ Гольберґ, Серен К'єркегор, професор Н. І. Фйорд, Петер Турденшольд, Й. Н. Мадвіґ, Абсалон, К. Д. Ревентлов, Томас Кінґо. З боку парламентського двору: Найближча до будівлі, яка об'єднує палац з міністерствами — маска Й. К. Древсена і далі за порядком: Л. Н. Відт, К. Галь, Бальтазар Крістенсен, Орла Леманн, Й. Ф. Скоу, А. Ф. Чернінг, К. К. Ґ. Андре, А. Ф. Кріґер, В. Б'єррінг, Альґрен Уссінґ, К. Ґ. Н. Давід, Г. Н. Клаусен, П. Д. Брун, П. Г. Банг, Д. Г. Монрад. З боку Королівського манежу: Найближча до двору парламенту — маска Й. Евальда, далі за порядком: С. С. Бліхер, К. Ф. Тітґен, Н. Ф. С. Ґрундтвіґ, Г. К. Ерстед, Нільс Фінсен, Нільс В. Ґаде, Е. Далґас, Г.К, Андерсен, Ф. Палудан-Мюллер; на масках над вікнами Верховного суду зображені наступні діячі: А. П. Бернсторф, Педер Редц, Й. Е. Ларсен, К. Кольбйорнсен, Кофод Анкер, Педер Ґріффенфельд, А. С. Ерстед, Й. Неллеманн, Генрік Стампе, А. В. Шеель. Над входом до Фолькетингу можна побачити чотирьох гранітних атлантів, що тримають над ним балкон; у народі ця композиція називається «воротами болю» (дан. Smertens Port). Скульптурна композиція, оригінальна назва якої — «Щоденна втома» (дан. Det Daglige Slid), мала контрастувати з масштабним гранітним палацом. Вирізані в камені, повні відчаю обличчя справляли таке гнітюче враження, що свого часу навіть проводився збір коштів, щоб їх замінити. Проте вони лишились у тому вигляді, який їм надав скульптор; у народі їх прозвали «Вушний біль», «Головний біль», «Біль у животі» і «Зубний біль» (дан. Ørepine, Hovedpine, Mavepine, Tandpine). Внутрішнє планування Загалом палац поділений між приміщеннями Фолькетингу і королівського дому в північному і південному крилі будівлі відповідно. Подібно як попередні палаци, сучасний Крістіансборґ має шість поверхів, які, проте, розподілені трохи по-різному: на першому поверсі міститься хол, на другому, bel étage, — найважливіші приміщення палацу. У королівському (північному) крилі, окрім Державних приймальних кімнат королеви, містяться Верховний суд (на першому поверсі) і канцелярія прем'єр-міністра, розташована над приймальними кімнатами в приміщеннях, які перше були задумані як особисті покої короля. Фолькетинг У парламентському крилі є прохідна зала, що закінчується на схід від зали Фолькетингу і на захід від колишньої зали Ландстингу. Уздовж цієї прохідної зали містяться апартаменти голови парламенту й секретаріат Фолькетингу. Перший поверх у парламентському крилі розташований навколо холу, по обох кінцях якого — палати колишнього Ріґсдагу, колишнього двопалатного парламенту: зала Фолькетингу міститься в одному кінці, а зала колишнього Ландстингу — в другому (вона використовувалася лише один раз відтоді, коли в 1953 році Фолькетинг став єдиною палатою парламенту). Уздовж зали є багато інших приміщень, наприклад офіс речника парламенту й адміністративні кабінети. Зала Фолькетингу Залу Фолькетингу відкрито 28 травня 1918 року; тоді ж проведено перше засідання парламенту. Місця членів Фолькетингу розташовані у формі підкови, на кінцях якої — місця голови й речника парламенту й середина якої звернена до стіни навпроти Палацової площі. По боках містяться ложі заввишки кілька поверхів, призначені для преси, членів королівської родини, колишніх членів парламенту й публіки. Крісло речника стоїть на великому дубовому подіумі, що раніше був частиною млина на острові Мен. Зала Фолькетингу, стіни якої обкладені дубовими дошками, займає три поверхи; у верхніх частинах її стін і на стелі багато ліпнини. На стіні за кріслом речника парламенту розміщені дошки для голосування й гобелен, виконаний Берітом Єґольтом. На протилежній стіні висять два пейзажі художника Олафа Руде. Місця в парламенті закріплені за його членами й розділені за їхніми політичними переконаннями (праві і ліві, якщо дивитися з боку місця речника). Окрім цього, місця розподілені так, що доповідачі й члени парламенту з більшим досвідом сидять попереду, найближче до речника. Чим більша кількість партій, представлених у парламенті, тим складніше визначитися з місцями. Також іноді постає питання, чи варто надавати місця міністрам, що не є членами Фолькетингу. Державні приймальні кімнати королеви Державні приймальні кімнати королеви містяться в королівському (північному) крилі на першому й другому поверхах. Королівська родина використовує їх для офіційних зустрічей: гала-вечер, вечірніх зборів, святкувань Нового року, зустрічей з послами, аудієнцій і зустрічей з міською радою. Входом до приймальних кімнат слугують Ворота королеви (дан. Dronningeporten). Від них нагору, до королівського крила, ведуть двоє головних сходів: Сходи короля (дан. Kongetrappen), які проходять через Залу алебардистів (дан. Drabantsalen) і є головним входом до приймальних кімнат, і Сходи королеви (дан. Dronningetrappen), менші за розміром, що ведуть до вищих поверхів. На першому поверсі, на початку Сходів короля, розташована кімната для аудієнцій (дан. Audiensgemakket) і кімната міської ради (дан. Statsrådssalen). Королева проводить аудієнцію кожного другого понеділка й відвідує міську раду з парламентом за потреби, звичайно щосереди. У міській раді королева підписує нові акти, після того як їх ухвалить парламент. Кімната для аудієнцій й кімната міської ради — єдині з державних приймальних кімнат, закриті для відвідувачів. Сходи короля також ведуть до зали у вежі (дан. Tårnsalen). У ній міститься багато гобеленів, створених за ескізами Йоакіма Сковґора, які зображують мотиви з данських народних пісень. На другому поверсі також містяться Тронна, Лицарська, Картинна й Александрівська зали. До приймальних кімнат також належать Фреденсборзька зала (дан. Fredensborgsalen) з виконаним Лауріцем Туксеном портретом короля Кристіана IX і його родини в палаці Фреденсборг, і частини Королівської бібліотеки. У державних приймальних кімнатах королеви міститься багато картин, гобеленів та інших витворів таких данських митців, як Ніколай Абільґор, Бертель Торвальдсен, К. В. Еккерсберґ, Лауріц Туксен, Йоакім Сковґор і Б'єрн Нерґор. Також тут зберігається багато меблів і предметів інтер'єру, які вдалося врятувати після пожежі другого Крістіансборґу. Тронна зала Овальна тронна зала (дан. Tronsalen) міститься в головному крилі з боку Палацової площі. Два її трони, створені К. Ф. Гансеном, лишилися після другого Крістіансборґу. Ця зала використовується для святкування Нового року й зустрічей з послами інших країн. Окрім того, існує традиція, згідно з якою новий монарх проголошується саме з балкона тронної зали. Стелю зали розписав художник Крестен Іверсен. На ній зображена легенда про данський прапор, який спустився з неба перед битвою при Ліданісі в Естонії в 1219 році. Лицарська зала Лицарська зала найбільша в Крістіансборзі: 40 метрів завдовжки й 10 метрів заввишки. Вона вміщує 400 гостей під час вечері й використовується для прийомів, королівських вечірніх зборів і гала-вечер, як правило, пов'язаних з державними візитами. Стеля зали багато прикрашена ліпниною і картинами Крестена Іверсена; мармурову підлогу взято з Королівської бібліотеки, перебудованої в 1910 році. Після облаштування Лицарську залу прикрашено гобеленами з лицарської зали палацу Розенборг, але у 2000 році вивішено 17 гобеленів з зображеннями сюжетів з історії Данії, що їх данські промисловці подарували королеві Марґрете на честь її 50-літнього ювілею в 1990 році. Ці гобелени виткані за ескізами Б'єрна Нерґора. Його ескізи й картонні макети в натуральну величину згодом були передані в Музей мистецтв у публічних місцях (KØS), де вони є частиною постійної експозиції. Александрівська зала Александрівська зала отримала свою назву завдяки мармуровому фризу «Александр Великий в'їжджає до Вавилона», виконаному Бертелем Торвальдсеном. Він був установлений ще за часів другого Крістіансборґу і частково вцілів після пожежі. Пізніше його відреставровано й повернено до зали. Зараз ця зала використовується для менших зустрічей і офіційних обідів. Руїни під палацом Як уже зазначалося, під будівлею палацу містяться руїни замку Абсалона й Копенгагенського палацу. Під час закладання фундаменту третього (сучасного) Крістіансборґу будівельники знайшли залишки кількох будівель і частини стін. Згодом були викликані експерти з Національного музею Данії, і руїни, що були під внутрішнім двором палацу, вирішено відкрити. Інтерес публіки до залишків будівлі, датованої 1167 роком, був величезний, тому було вирішено зберегти їх для нащадків. У 1908 році зведено бетонну конструкцію, якою накрито руїни. Тоді це була найбільша споруда такого роду в Данії. Залишки, розташовані під Палацовою площею, відкрито в 1917 році й згодом так само накрито бетонною спорудою. Вони стали доступні для відвідувачів 1924 року. Експозицію востаннє відреставровано в 1974—1977 роках. Прилеглі будівлі Будівлі, розташовані навколо палацу Крістіансборґ, виконані в різних архітектурних стилях, залежно від часу їх створення, оскільки багато з них лишилося від трьох попередніх палаців. Королівський манежний комплекс Королівський манеж і комплекс будівель навколо нього (дан. Ridebaneanlægget) — єдине, що збереглося до наших днів від часів першого Крістіансборґу. Він складається з двох симетричних крил з двома будівлями стаєнь — одна з них пряма, вузька й невисока, друга, розташована за першою, — висока, широка й вигнута. Одноповерхова споруда за ними замикає ці крила на кінці Фредеріксгольмського каналу. Під час будівельних робіт у 1742 році північне крило було завершене раніше. Будування південного крила почалося ще в червні 1740 року, але зупинилося восени через технічні складнощі. Будівництво відновилося лише в січні 1744 року під наглядом молодого архітектора Ніколая Ейґтведа. Завдяки його проєкту це крило вийшло красивішим за північне. Королівські стайні Більша частина першого поверху в манежних будівлях, включно зі спорудженнями біля Мармурового мосту, була стайнею, що вміщувала 87 верхових і 165 їздових коней, розміщених тут у 1746 році після завершення будування південного крила будівлі. Частина цих приміщень, прикрашених мармуровими колонами, досі збереглася без змін; другу частину перетворено на музей карет, у якому можна побачити старі кінні екіпажі. Зараз тут утримуються 20 коней і карети, що використовуються для виїзних церемоній королівської родини Данії під час державних урочистостей і свят. У 1789 році тут утримувалося 270 коней — найбільша кількість за всю історію стаєнь. Також певну частину приміщень відведено під офіси й гаражі для автомобілів королівської родини.Деякий час після 1988 року тут також розміщувалися коні кінного підрозділу поліції Копенгагена. Між 2007 і 2009 роками Королівські стайні реконструйовано згідно за вимогами нового закону про поводження з тваринами. Будинок школи верхової їзди Ця будівля розташована в північному крилі манежного комплексу, навпроти Придворного театру. Її внутрішнє оформлення лишилося майже незмінним, хоча вона була споруджена ще як частина першого палацу Крістіансборґ. Усередині будинку є особливе королівське місце і балкон, з якого глядачі мали можливість спостерігати за вправами й змаганнями, що тут проходили. Королівське місце також цікаве тим, що це одне з приміщень, яке зберегло інтер'єр з часів першого Крістіансборґу. У наш час у Будинку верхової їзди проводяться кінні шоу й тренування коней, що утримуються в Королівських стайнях. Крім того, тут також відбуваються різноманітні культурні заходи, наприклад театральні й оперні вистави. Придворний театр Ще в Копенгагенському палаці було приміщення для театру, яке, проте, не було передбачене в першому Крістіансборзі. Вистави для короля Кристіана VII спочатку відбувалися в обідній залі, а в 1766 році вирішено спорудити при дворі окрему будівлю для театру. Приміщення над стайнями в південному крилі манежного комплексу, що раніше було кімнатою для зберігання упряжі, було перероблене на театральну залу. Облаштував її французький архітектор Ніколя-Анрі Жарден, і в січні 1767 року залу урочисто відкрив король Кристіан VII разом з дружиною, Кароліною Матильдою Великобританською. Детальних описів або художніх зображень внутрішного оздоблення цієї театральної зали не збереглося. У 1842 році театр перебудовано за проєктом архітектора Єрґена Гансена Коха. У цей період Придворний театр об'єднано з Королівським театром Данії. Він слугував як додаткова сцена. У 1881 році його закрито, а більшість майна розпродано. Одним з приводів закриття була пожежа у Відні, що знищила відомий Рінгтеатр і виявила небезпеку подальшого використання старих театрів. Від 1922 року в будівлі Придворного театру міститься Театральний музей. Сама театральна зала лише іноді використовується для лекцій, телепередач або театральних постановок. Мармуровий міст і павільйони За проєктом першого Крістіансборґа авторства Гойссера два крила палацу мали з'єднуватися воротами на кінці Фредеріксгольмського каналу, через який мав бути перекинутий звідний міст. Комісія з питань будівництва палацу не вдовольнилася цим варіантом і попрохала двох молодих архітекторів, Нільса Ейгтведа і Лауріца де Тура, створити альтернативу. Вони запропонували спорудити через канал нерухомий міст, що також мав стати головним входом до палацу, і два павільйони воріт, які б мали стояти по боках від відкритої дороги й завершувати комплекс споруд між двома крилами будівлі. І міст, і павільйони були виконані в стилі нового рококо. Головним архітектором згодом став Ейгтвед, якому, власне, і належав проєкт. Міст виглядав надзвичайно елегантно — зроблений з піщанику і прикрашений скульптурами, виконаними Луї Оґюстом ле Клерком. Тротуар був викладений мармуром, звідки назва «Мармуровий міст» (дан. Marmorbro), а дорога — бруківкою. Павільйони своєю величністю не поступалися мосту. Вони були вкриті саксонським піщаником, а скульптор Йоган Крістоф Петцольдт прикрасив увігнуті дахи монограмами королівської пари і встановив на кожному даху по чотири фігури, що мали уособлювати монарші чесноти. Внутрішнє оздоблення виконав придворний каменяр Якоб Фортлінґ. Міст і павільйони урочисто відкрито 1744 року. Спочатку між павільйонами були споруджені великі сітчані ворота. Проте, зроблені з заліза, з часом вони заіржавіли, тому були усунені в 1830-х роках. У 1996 році, коли Копенгаген проголошено Культурною столицею Європи, Агентство з питань палаців і нерухомості завершило реставрацію Королівського манежу, яка тривала багато років. Реконструкцію Мармурового мосту і павільйонів проводив у 1978—1996 роках архітектор Ерік Гансен, а манежу — королівський інспектор зареєстрованих державних будівель Ґердт Борнебуш у 1985—1996 роках. Королівська каплиця Палацова каплиця належить до тієї частини палацу Крістіансборґ, яку використовує королівська родина. У ній проходять релігійні церемонії для членів королівської родини, здебільшого хрестини, конфірмація і жалобні церемонії (castrum doloris). Окрім цього, її інколи використовує парламент — тут проводиться служба на честь відкриття Фолькетингу. Ще замок Абсалона й Копенгагенський палац мали власні церкви. Під час будування першого Крістіансборґу палацова церква отримала окрему будівлю, що з'єднувалася з основною будівлею палацу проходом. Король Кристіан VI цікавився архітектурою, тому запросив молодого архітектора Нільса Ейгтведа, щоб той збудував палацову каплицю (1738—1742 рр.). Ейгтвед виконав завдання і створив будівлю, що мала чи не найвитонченіший у Данії інтер'єр у стилі рококо. Вона була знищена пожежею 1794 року. Хоча було вирішено знести її залишки, цього не зробили. Початкова будівля каплиці не відрізнялася від решти палацу: у її зовнішньому оформленні ніщо не говорило про те, що ця будівля є церквою. Архітектор К. Ф. Гансен, який відновлював палац у 1803—1828 рр., також почав будування палацової каплиці в 1810 році. Роботи почалися в 1813, і для спорудження церкви використовувалися вцілілі рештки попередньої будівлі. Каплиця, що тепер мала баню, чотири суцільні стіни й чотири колони на вході, разом з основною будівлею палацу була виконана в стриманому неокласичному стилі. Другу палацову каплицю відкрито на День Святої Трійці, 14 травня 1826 року, щоб відзначити 1000-річчя християнізації Данії. Друга пожежа, що сталася в 1884 році, оминула каплицю, оскільки вогонь зупинився в будівлях, сполучених з палацом. Проте 7 червня 1992 року вона загорілася через сигнальну ракету, випущену під час карнавалу. Тоді вщент згоріли дах, баня й проміжний поверх церкви; значних пошкоджень також зазнали стіни й інтер'єр. Невдовзі по тому Національне агентство палаців і нерухомості Міністерства фінансів Данії почало відновлення каплиці в співпраці з художньою студією Еріка Меллера і Королівським інспектором державних будівель Єнсом Фредслундом. Креслення бані й даху не збереглися, проте згодом були знайдені рештки будівлі, що дало можливість їх відновити. Під час реконструкції також широко вживалися історично точні методи. Данські митці не могли відтворити скальйоли інтер'єру каплиці. Тоді за справу взявся один з провідних німецьких експертів, Манфред Зіллер, який навчив данських колег роботі з тиньком. Її відновили в тому вигляді, який вона мала до пожежі. Це потребувало великих зусиль, які, проте, увінчалися успіхом. Відбудовану церкву відкрито 14 січня 1997 року на честь срібного ювілею королеви Марґрете II. Результат реконструкції відзначено почесною премією Europa Nostra. Спочатку палацова каплиця належала королівському дому. У ній королівський сповідник мав проводити богослужіння та інші церковні ритуали для членів королівської родини, двору, Придворного театру та інших королівських установ. Ситуація змінилась у 1930-х роках, коли каплиця кілька років не мала настоятеля й стала фактично звичайною парафіяльною церквою. У 1964 році парафію закрито, і відтоді каплиця використовується лише для особливих приводів. Депо для карет Депо для карет також було частиною першого Крістіансборґу, але в 1839 році король передав його для облаштування Музею Торвальдсена. Ці будівлі пережили пожежу 1794 року, але були в поганому стані. За планом К. Ф. Гансена депо було розділене на два паралельні крила, що закривалися двома кінцевими крилами й мали короткий проїзд. Під час облаштування музею будівлю депо було майже повністю перероблене. Вежа палацу У червні 2014 році для публіки відкрито оглядовий майданчик на вежі палацу, яка все ще лишається найвищою спорудою міста. Усередині в колишньому складському приміщенні був улаштований ресторан. Вхід до вежі безплатний; при вході обов'язково треба проходити через пости служби безпеки через офіційний статус палацу. У вежі також є ліфт. З оглядового майданчика на верхівці вежі можна побачити наступні пам'ятки: на південному сході: Берсен, церква Нашого Спасителя (Вор Фрельсерс), церква Кристіана, Чорний Діамант (будівля Королівської бібліотеки), готель Radisson Blu Scandinavia Hotel København, Концертна зала, готель AC Hotel Bella Sky Copenhagen; на південному заході: гостел Danhostel Copenhagen City, Кристал (штаб-квартира організації Nykredit), Нова гліптотека Карлсберга, Парк Тіволі, Центральний вокзал Копенгагена, офісна будівля Калсберг Говедконтор, будівля Карлсберг-силоен, готель Radisson Blu Royal Hotel, міська ратуша, готель Scandic Palace Hotel; на північному заході: Фредеріксберзька ратуша, церква Вор Фруен, Кругла вежа, церква Святого Духа, Миколаївський центр сучасного мистецтва, Національна лікарня (Rigshospitalet); на північному сході: Мармурова церква, палац Амалієнборг, торговий центр Magasin du Nord, ТЕЦ Амагеверкет, Гольменська церква, Національний банк Данії. Скульптури На Палацовій площі встановлені дві кінні статуї: короля Фредеріка VII, створена Х. В. Біссеном, і Кристіана IX. Біля двору принца Єрґена стоять чотири бронзові скульптури: Геракл, Асклепій, Мінерва й Немезида. У 1804 році їх було доручено виконати Бертелеві Торвальдсену, але контракт був підписаний лише 1843 року. Скульптор виконав статую Геракла і почав наступну — Асклепія, але був застарий для роботи зі скульптурами таких великих розмірів, і друга скульптура обвалилася. Невдовзі по його смерті Х. В. Біссен закінчив почате Торвальдсеном, орієнтуючись на його ескізи. Кінна статуя короля Кристіана IX Невдовзі після смерті короля Кристіана IX 1906 року виник задум спорудити йому пам'ятник. Наступного року четверо митців змагалися, представляючи комісії свої проєкти. Позиція статуї не була важлива; скульптура мала бути встановлена посеред Королівського манежу, на противагу кінній статуї короля Фредеріка VII на Палацовій площі. Скульпторка Анна Марія Карл Нільсен, дружина композитора Карла Нільсена, виграла конкурс зі своїм проєктом кінної статуї. За її задумом скульптура мала бути встановлена на високому п'єдесталі, по боках якого мали бути розміщені барельєфи з зображеннями найвидатніших людей того часу, серед яких були промисловець Карл Фредерік Тітґен, політик Якоб Бреннум Скавеніус Еструп, письменник Єнс Петер Якобсен і поет Гольґер Драхман. Згодом барельєфи були усунені, і архітектор Андреас Клемменсен спроєктував п'єдестал, на якому статуя стоїть сьогодні. Скульпторка об'їздила всю країну в пошуках коня, з якого мала ліпити скульптуру. Кінець кінцем підхожий кінь знайшовся в німецькому місті Ганновер; цей вибір спричинив велике незадоволення серед данських заводчиків коней. Спорудження монументу тривало кілька років. Через 21 рік після смерті короля, в 1927 році, пам'ятник установлено й відкрито на Королівському манежі. Охорона палацу як архітектурної пам'ятки Палац Крістіансборґ охороняється від 1918 року. Охорона розповсюджується на сім будівель палацового комплексу: власне палац, будівлі манежного комплексу, Мармуровий міст, Королівську каплицю й три прохідні будівлі разом з фасадами палацу і Верховного суду з боку двору принца Єрґена. Керівники палацу Галерея Попередники палацу Крістіансборґ у XIX столітті Крістіансборґ у наш час Інтер'єри палацу Джерела Both, L. (1884). Christiansborg Slot fra de ældste Tider til vore Dage. København: H. Hagerups Forlag. Процитовано 1 вересня 2009. Brummer, Carl, Mennesker, Huse — og Hunde, København: Gyldendal 1949. Elling, Christian, Christiansborg-Interiører. Studier over Residensslottets Historie i det 18. Aarhundrede, København 1944. Dehn-Nielsen, Henning (1999). Christian 8. Konge af Danmark, Konge af Norge. København: Sesam forlag. ISBN 87-11-13191-8. Hvidt, Kristian; Ellehøj, Svend; Norn, Otto (1975). Christiansborg Slot. Udgivet af Folketingets Præsidium. København: Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck. ISBN 87-1701955-9. Larsen, Thomas; Steensbeck, Bjarne; Ørsted, Bjarke. Borgen - Christiansborg 100 år. København: Gyldendal. ISBN 978-87-02-05968-7. Lilla Uppslagsboken, Förlagshuset Norden AB, Malmö 1974, band 2, spalt 505. Lund, Hakon (1987). Bind 1: Slotsholmen. У Bramsen, Bo (ред.). København, før og nu - og aldrig. København: Palle Fogtdal. ISBN 87-7807720-6. Thorsen, Svend (1961). Danmarks Folketing - om dets hus og historie. København: J.H.Schultz Forlag. Примітки Посилання Christiansborg Slot [Архівовано 23 вересня 2015 у Wayback Machine.](дан.) Folketinget [Архівовано 27 січня 2007 у Wayback Machine.](дан.) Statsministeriet [Архівовано 4 червня 2002 у Wayback Machine.](дан.) Højesteret[недоступне посилання з квітня 2019](дан.) Kongehuset [Архівовано 29 жовтня 2019 у Wayback Machine.](дан.) De Kongelige Stalde[недоступне посилання з квітня 2019](дан.) Teatermuseet i Hofteatret [Архівовано 1 квітня 2007 у Wayback Machine.](дан.) Styrelsen for Slotte og Kulturejendomme (SLKE)[недоступне посилання з липня 2019](дан.) Visiting Copenhagen (AOK) [Архівовано 26 квітня 2016 у Wayback Machine.](дан.) Copenhagen-Portal – Christiansborg Castle – The Danish Parliament [Архівовано 21 вересня 2010 у Wayback Machine.](англ.) Tårnet (The Tower) [Архівовано 27 червня 2015 у Wayback Machine.](англ.) Rikets midtpunkt i 800 år — PDF-fil(дан.) Christiansborg Slot [Архівовано 3 квітня 2008 у Wayback Machine.](дан.)