NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lusatian Mountains

The Lusatian Mountains (Czech: Lužické hory; German: Lausitzer Gebirge) are a mountain range of the Western Sudetes on the border of the Czech Republic and Germany. They are a continuation of the Ore Mountains range west of the Elbe valley. The mountains of the northern, German, part are called the Zittau Mountains. Geography The range is among the westernmost extensions of the Sudetes, which stretch along the border between the historic region of Silesia in the north, and Bohemia and Moravia in the south up to the Moravian Gate in the east, where they join the Carpathian Mountains. The northwestern foothills of the Lusatian Mountains are called the Lusatian Highlands; in the southwest the range borders on the Central Bohemian Uplands. The range is largely made up of sandstone sedimentary rocks leaning on a Precambrian crystalline basement. The northern ridge is marked by the Lusatian Fault, a geological disturbance zone separating the Bohemian sandstones from the Lusatian granodiorite. During the Tertiary volcanic magma streams broke through the sandstone layer and solidified into basalt and phonolite. Several sandstone contact areas were also hardened to columns and distinct rock formations. Mountains and hills The highest peak is the Lausche (793 m). The highest peaks of the Lusatian Mountains are: Lausche / Luž, 793 m Pěnkavčí vrch, 792 m Jedlová, 776 m Klíč, 760 m Hochwald / Hvozd, 749 m Studenec, 737 m Velký Buk, 736 m Malý Buk, 713 m Weberberg, 711 m Bouřný, 703 m Protection The Czech part of the Lusatian Mountains have been a protected landscape area since 1976, covering an area of 264 km2 (102 sq mi). Administratively it is known as the Lužické hory Protected Landscape Area. The smaller German part of the mountains also became a nature protection in 2008, when the Zittau Mountain Nature Park was established, with the effect that the entire Lusatian Mountains is now under some form of nature protection. See also List of regions of Saxony Lusatian Highlands Bohemian track References External links luzicke-hory.cz – Lusatian Mountains by Jiří Kühn (Charles University) Photos of the Lusatian Mountains
Montes Lusacios

Los montes Lusacios (en checo: Lužické hory; en alemán: Lausitzer Gebirge; en polaco: Góry Łużyckie)​ son una cadena montañosa de los Sudetes Occidentales en la frontera sureste de Alemania con la República Checa. Son una continuación de los Montes Metálicos al oeste del valle del Elba. Las montañas de la parte norte, alemana, se llaman las montañas de Zittau. Geografía La cordillera se encuentra entre las extensiones más occidentales de los Sudetes, que se extienden a lo largo de la frontera entre la histórica región de Silesia en el norte y Bohemia y Moravia en el sur hasta la Puerta Morava en el este, donde se unen con los Cárpatos. Las estribaciones del noroeste de los montes Lusacios se llaman las tierras altas de Lusacia ; en el suroeste, la cordillera limita con las montañas České Středohoří. La cordillera está compuesta en gran parte por rocas sedimentarias de arenisca que se apoyan en un zócalo cristalino precámbrico. La cordillera norte está marcada por la falla de Lusacia, una zona de perturbación geológica que separa las areniscas de Bohemia de la granodiorita de Lusacia. Durante el Terciario, las corrientes de magma volcánico rompieron la capa de arenisca y se solidificaron en basalto y fonolita. Varias áreas de contacto de arenisca también se endurecieron en columnas y distintas formaciones rocosas. Montañas y colinas El pico más alto es el Lausche (793 m). Otros picos notables incluyen el Pěnkavčí vrch (792 m), Jedlová (774 m), Klíč (760 m), Hochwald (750 m) y Studenec (736 m). Lausche (Luz), 793 m Pěnkavčí vrch (Finkenkoppe), 792 m Jedlová (Tannenberg), 774 m Klíč (Kleis), 760 m Hochwald (Hvozd), 750 m Studenec (Kaltenberg), 736 m Stožec (Grosser Schöber), 665 m Jezevčí vrch (Limberg), 665 m Malý Stožec (Kleiner Schöber ) 659 m Zlatý vrch (Goldberg), 657 m Chřibskývrch (Himpelberg), 621 m Jánské kameny (Johannisstein), 604 m Střední vrch (Mittenberg), 593 m Sokol (Falkenberg), 592 m Topfer, 582 m Popova skála (Pfaffenstein), 565 m Ortel (Ortelsberg), 554 m Zámecký vrch (Schlossberg), 530 m Oybin, 514 m Protección La parte checa de los montes Lusacios es una reserva natural desde 1976, con una superficie de 264 km . Administrativamente se conoce como el Área de Paisaje Protegido de los Montes Lusacios (CHKO Lužické hory) y tiene el estatus de CHKO, un llamado parque paisajístico.​ La parte alemana más pequeña de las montañas también se convirtió en una protección de la naturaleza en 2008, cuando se estableció el Parque Natural de la Montaña Zittau, con el efecto de que toda la cordillera de los montes Lusacios están bajo algún tipo de protección de su entorno natural. Referencias Enlaces externos Sitio checo Fotos de los montes Lusacios
Luzsicei-hegység

A Luzsicei-hegység (csehül: Lužické hory; németül: Lausitzer Gebirge; lengyelül: Góry Łużyckie) a Nyugat-Szudéták egyik hegyvonulata Németország (azon belül Szászország keleti részén) az Iser, illetőleg Neisse között, Csehország északi határán. Az Elba völgyétől nyugatra az Érchegység folytatása. Az északi, németországi rész hegységeit Zittau-hegységnek nevezik. Földrajz A hegység a Szudéták legnyugatibb nyúlványai közé tartozik, amelyek északon a történelmi Szilézia, délen pedig Csehország és a történelmi Morvaország határán húzódnak egészen a keleti Morva kapuig, ahol a Kárpátokhoz csatlakoznak. A Luzsicei-hegység 190 km hosszú, 320 m átlagos magasságú északnyugati előhegyeit Luzsicei-fennsíknak nevezik; délnyugaton a hegység a České Středohoří hegységgel határos. A hegység nagyrészt homokkő, üledékes kőzetekből áll, amelyek egy prekambriumi kristályos alapkőzetre támaszkodnak. Az északi gerincet a Luzsicei-törés jelöli, egy geológiai zavaró zóna, amely elválasztja a cseh homokköveket a luszáti granodiorittól. A harmadidőszak során vulkáni magmaáramlatok törték át a homokkőréteget, és szilárdultak meg bazalt és fonolit formájában. Több homokkő érintkezési terület is oszlopokká és különálló kőzetalakzatokká szilárdult. Hegyek és csúcsok A legmagasabb csúcs a Lausche (793 m). További nevezetes csúcsok a Pěnkavčí vrch (792 m), a Jedlová (774 m), a Klíč (760 m), a Hochwald (750 m) és a Studenec (736 m). Lausche (Luž), 793 m Finkenkoppe, 792 m Jedlová (Tannenberg), 774 m Klíč (Kleis'), 760 m Hochwald (Hvozd), 750 m Studenec (Kaltenberg), 736 m Stožec (Großer Schöber), 665 m Borzhegy (Limberg', 665 m Malý Stožec (Kleiner Schöber), 659 m Zlatý vrch (Goldberg', 657 m Chřibský vrch (Himpelberg), 621 m Janské kameny (Johannisstein), 604 m Střední vrch (Mittenberg), 593 m Sokol (Falkenberg), 592 m Töpfer, 582 m Popova skála (Pfaffenstein), 565 m Ortel (Ortelsberg), 554 m Schlossberg, 530 m Oybin, 514 m Természetvédelem A Luzsicei- hegység csehországi része 1976 óta természetvédelmi terület, amely 264 km2 területű. Közigazgatásilag a Ruszka-hegység Tájvédelmi Területként (CHKO Lužické hory) ismert, és CHKO státuszú, úgynevezett Tájvédelmi park. A hegység kisebb németországi része is természetvédelmi terület lett 2008-ban, amikor létrehozták a Zittaui-hegység Nemzeti Parkot (Naturpark Zittauer Gebirge), aminek következtében a teljes Luzsicei-hegység valamilyen formában természetvédelem alatt áll. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Lusatian Mountains című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Czech site Photos of the Lusatian Mountains (németül) Popis Žitavských hor na stránkách spolkového úřadu pro ochranu přírody (csehül) Naturpark Zittauer Gebirge Lehrpfade (csehül) Stránky Lužických hor Jiřího Kühna (németül) Zittauer Gebirge
Monti lusaziani

I Monti lusaziani (in ceco: Lužické hory, tedesco: Lausitzer Gebirge, in Germania chiamati Zittauer Gebirge) sono una catena montuosa dell'Europa, al confine sud-orientale della Germania e della Repubblica Ceca, a est del fiume Elba. I Monti lusaziani fanno parte del gruppo montuoso dei Sudeti Occidentali, che sono la porzione occidentale della catena dei Sudeti. Sono posizionati nel territorio della Lusazia e, per la maggior parte, della Boemia a est dei Monti dei Giganti. La cima più alta è la Luž (tedesco: Lausche), 793 m. Tra le altre principali cime ci sono il Pěnkavčí vrch (Finkenkoppe) 792 m, la Jedlová (Tannenberg) 774 m, il Klíč (Kleis) 760 m, lo Hvozd (Hochwald) 750 m e lo Studenec (Kaltenberg) 736 m. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monti lusaziani Collegamenti esterni Sito ceco, su luzicke-hory.cz. Foto delle montagne lusaziane, su fotoprazak.net. URL consultato il 10 settembre 2006 (archiviato dall'url originale il 4 marzo 2007).
Lausitzergebergte

Het Lausitzergebergte (Tsjechisch: Lužické hory, Pools: Góry Łużyckie, Duits: Lausitzer Gebirge) is een onderdeel van het gebergte de Westelijke Sudeten, aan de zuidoostelijke grens van Duitsland met Tsjechië. Het Lausitzergebergte is een voortzetting van het Ertsgebergte ten westen van het Elbedal. Het Zittauer Gebergte is een aanduiding voor het noordelijke, in Duitsland gelegen deel van het Lausitzergebergte. Geografie Het gebergte maakt deel uit van de westelijkste uitlopers van de Sudeten, die zich uitstrekken langs de grens van de historische regio Silezië in het noorden met Bohemen en Moravië in het zuiden tot aan de Moravische Poort in het oosten alwaar de Sudeten overgaan in de Karpaten. De noordwestelijke heuvels van het Lausitzergebergte worden het Lausitzer Bergland genoemd (Tsjechisch: Šluknovská pahorkatina). In het zuidwesten grenst het Lausitzergebergte aan het Boheems Middelgebergte. Het Lausitzergebergte bestaat hoofdzakelijk uit rotsen van zandsteensediment op een precambrisch kristallijn moedergesteente. De noordelijke bergkam wordt gekenmerkt door de Lausitzer Breuk, een geologische discontinue zone die een scheiding vormt tussen het Boheemse zandsteen en het Lausitzer granodioriet. Tijdens het Tertiair braken magmastromen door de zandsteenlaag en stolden tot basalt en fonoliet. Op diverse plekken waar zandsteen in contact kwam met magma, ontstonden er kolommen en andere opmerkelijke rotsformaties. Zowel het Duitse deel (Natuurpark Zittauer Gebergte) als het Tsjechische deel (beschermd landschapsgebied CHKO Lužické hory) zijn thans beschermde gebieden volgens IUCN-richtlijnen. Pieken De hoogste bergen in het Lausitzergebergte zijn: Lausche (Luž), 793 m Pěnkavčí vrch (Finkenkoppe), 792 m Jedlová (Tannenberg), 774 m Klíč (Kleis), 760 m Hochwald (Hvozd), 750 m Studenec (Kaltenberg), 736 m Stožec (Großer Schöber), 665 m Jezevčí vrch (Limberg), 665 m Střední vrch (Mittenberg), 593 m Malý Stožec (Kleiner Schöber) 659 m Zlatý vrch (Goldberg), 657 m Chřibský vrch (Himpelberg), 621 m Sokol (Falkenberg), 592 m Töpfer, 582 m Popova skála (Pfaffenstein), 565 m Ortel (Ortelsberg), 554 m Zámecký vrch (Schlossberg), 530 m Oybin, 514 m
Góry Łużyckie

Góry Łużyckie (332.31) (czes. Lužické hory, górnołuż. Łužiske horiny, niem. Zittauer Gebirge, Lausitzer Gebirge) – pasmo górskie w Sudetach, oddzielone Bramą Łużycką od leżących na wschód Gór Izerskich, leżące w Czechach i częściowo w Niemczech, między miastami [[Česká Kamenice ]], Żytawą a Hrádek nad Nisou. Na północy graniczą z Obniżeniem Żytawsko-Zgorzeleckim (Kotliną Żytawską) i Pogórzem Łużyckim, od wschodu z Grzbietem Jesztedzkim, od południa z Wyżyną Ralską i Średniogórzem Czeskim, a od zachodu z Górami Połabskimi. Najwyższym szczytem jest Luż (czes. Luž, górnołuż. Łysa, niem. Lausche) 793 m n.p.m. Inne ważne szczyty: Pěnkavčí vrch (niem. Finkenkoppe) 792 m n.p.m.; Jodłowa (czes. Jedlová, niem. Tannenberg) 774 m n.p.m.; Klucz (czes. Klíč, niem. Kleis) 760 m n.p.m.; Hwozd (czes. Hvozd, niem. Hochwald); 750 m n.p.m.) i Studenec (niem. Kaltenberg; 736 m n.p.m.). Zbudowane z górnokredowych piaskowców, spod których na północnym wschodzie odsłaniają się skały metamorficzne proterozoiczne i paleozoiczne oraz skały osadowe permskie i jurajskie. W wielu miejscach starsze skały są poprzebijane kominami trzeciorzędowych bazaltów i fonolitów, z których są zbudowane najwyższe szczyty. Przez grzbiet Gór Łużyckich przebiega dział wodny oddzielający zlewisko Morza Bałtyckiego i Północnego. W centralnej części gór znajduje się kilka niewielkich jezior oraz kilka sztucznych zbiorników wodnych. Na podłożu bazaltowym rosną bogate lasy bukowo-jodłowe. Na podłożu piaskowcowym rosną ubogie buczyny. W cieplejszych miejscach zachowały się płaty dąbrów podgórskich. W dolinach potoków występują lasy łęgowe jesionowo-olchowe z bogatą roślinnością zielną. Obecnie duże połacie gór porastają wtórnie wprowadzone przez człowieka bory świerkowe z sosną wejmutką i modrzewiem. Już od XIII wieku w Górach Łużyckich rozwijało się szklarstwo, natomiast od XV wieku rozwijało się górnictwo i hutnictwo, które z przerwami funkcjonowało do 1911 r. Przypisy
Montes Lusácios

Os montes Lusácios (em tcheco/checo: Lužické hory e em alemão: Lausitzer Gebirge) são uma cadeia montanhosa dos Sudetos ocidentais, localizadas fronteira sudeste da Alemanha com a República Checa, a leste do rio Elba. O pico mais alto é o monte Luž (Lausche) com 793 metros de altitude. Ligações externas «www.luzicke-hory.cz»
Munții Luzațieni

Munții Luzațieni (în germană Lausitzer Gebirge; în cehă Lužické hory) sînt cel mai vestic masiv din lanțul montan al Sudeților. Se află situați la frontiera dintre Germania și Cehia, în apropiere de frontiera celor două țări cu Polonia. Sînt munți de înălțime joasă (cel mai înalt vîrf atinge 1 012 m), acoperiți cu păduri de conifere și foioase. Renumiți pentru peisajele lor extraordinare și pentru stațiunile balneare, printre care se disting stațiunile germane Oybin și Jonsdorf.
Лужицкие горы

Лужицкие горы (чеш. Lužické hory, нем. Lausitzer Gebirge) — горный хребет в Западных Судетах, на границе Германии и Чехии. Лужицкие горы являются продолжением на восток расположенных западнее долины Эльбы Рудных гор. Они протянулись от Усти-над-Лабем мимо Циттау до Либерца; в северной (германской) части они носят название Циттауэр-Гебирге. К северу от них находится Лужицкое нагорье, к югу — Циттауская котловина. По хребту Лужицких гор проходит водораздел Балтийского и Северного морей. Высочайшей вершиной Лужицких гор является Луж (792 м). Примечания Литература KÜHN, Jiří. Luž / Lausche. www.luzicke-hory.cz [online]. [cit. 2017-05-07] ŘEHÁČEK, Marek. Lužické a Žitavské hory. 1. vyd. Liberec: Kalendář Liberecka, 2011. 320 s. ISBN 978-80-87213-09-4. S. 19.
Лужичке горе

Лужичке горе (чеш. Lužické hory, нем. Lausitzer Gebirge) су ниски планински ланац у Европи, на граници Немачке и Чешке (близу Пољске), источно од реке Елбе. Западно од реке Елбе су Рудне горе. Лужичке горе представљају продужетак Судетских планина у Чешкој. Део југоисточне Немачке око ових планина се назива Лужица. Највиши врх је Луж (чеш. Luž, нем. Lausche) са 793 метра. Са обе стране границе, Лужичке горе су заштићени парк природе. Спољашње везе Чешка веб-страница о Лужичким горама
Лужицькі гори

Лужицькі гори (чеськ. Lužické hory, нім. Lausitzer Gebirge) — гірський хребет у Західних Судетах, на кордоні Німеччини та Чехії. Лужицькі гори є продовженням на схід розташованої західніше долини Ельби Рудних гір. Простягнулися від Усті-над-Лабем повз Циттау до Лібереця; у північній (німецькій) частині вони носять назву Циттауські гори. На північ від них знаходиться Лужицьке нагір'я, на південь — Циттауська улоговина. По хребту лужицьких гір проходить вододіл Балтійського та Північного морів. Найвищою вершиною лужицьких гір є Лауше 793 м). Найвища вершина чеських Лужицьких гір — Єдлова (774 м). Посилання Czech site [Архівовано 25 липня 2017 у Wayback Machine.]
Kostel svatého Vojtěcha (Vysočany)

Kostel svatého Vojtěcha v Praze Na Balkáně je od 1. ledna 2008 římskokatolický farní kostel kvazifarnosti Praha – Na Balkáně. Vznikl z bývalé orlovny a nachází se v ulici Na Balkáně v místě zvaném Balkán v městské části Vysočany u hranice Žižkova. Historie Roku 1939 byla rozpuštěna katolická tělocvičná organizace Orel a její orlovna měla propadnout konfiskaci. Spolek pro postavení kostela v Nových Vysočanech se s Orlem dohodl, uhradil dluhy na orlovně a zřídil v ní kapli zasvěcenou svatému Vojtěchovi na památku 900. výročí přenesení ostatků tohoto světce z Hnězdna do Prahy. Po skončení druhé světové války bylo plánováno v blízkosti kaple postavit nový kostel, z čehož však po roce 1948 sešlo. Z iniciativy věřících byla kaple v 90. letech 20. století obnovena. od 1. ledna 2008 římskokatolický farní kostel kvazifarnosti Praha – Na Balkáně a filiálním kostelem farnosti u svaté Anny na Žižkově a duchovní službu v ní vykonává farnost karlínská u kostela svatého Cyrila a Metoděje. Odkazy Reference Literatura ŠKODA, Eduard: Pražské svatyně, Libri 2002, Praha, ISBN 80-7277-098-5. S. 130. REICHEL, František. Kostel svatého Vojtěcha Na Balkáně. Zpravodaj pražské arcidiecéze. 2019, roč. 27, čís. 11, s. 19. Dostupné online. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kostel svatého Vojtěcha v Praze-Vysočanech na Wikimedia Commons Noc kostelů. Praha 3 - Vysočany, kostel sv. Vojtěcha Kostel v kolonii. Česká televize. Z metropole. 28. 5. 2016. iVysílání. Žižkovské katolické chrámy. Kauza3. Časopis o Praze 3. 1. 9. 2007.
Vodárenská věž (Dobřany)

Vodárenská věž se nachází v areálu psychiatrické nemocnice v Dobřanech v okrese Plzeň-jih. Historie V letech 1876–1880 byla v Dobřanech postaven areál Zemského ústavu pro choromyslné podle projektu architekta Josefa Benischka (1841–1896). Pro zásobování nemocničního areálu vodou byla postavena vodárna, která čerpala vodu ze čtyř studní v blízkosti řeky Radbuzy do dvou vodárenských věží. Původní koncepce nemocnice počítala s 600 až 800 pacienty, ale už na přelomu 19. a 20. století přesáhla kapacitu 1400 pacientů. Tato situace si vyžádala rozšíření o nové pavilóny a také výstavbu nové vodárny. Projekt výstavby byl vypracován technickým oddělením Zemského výboru. V září 1906 výstavbu vodovodu zahájila Škodova strojírna, výstavbu věžového vodojemu bylo svěřeno pražské firmě Technická kancelář Karel Herzán. Stavební podoba Vodárenská věž je válcová věžová stavba z monolitického betonu postavená na kónickém osmibokém kamenném soklu. Na válcovém dříku jsou železobetonové konzoly (systém Hennebique), na nichž je usazena válcová nádrž o objemu 250 m³. Celá vodárenská věž je 25 metrů vysoká. V kamenném soklu je na jižní straně vstup, na severní straně je okno v kamenném ostění. Sokl je ukončen římsou, na níž jsou zdobné prvky ve tvaru písmene J. Na dříku po obvodu jsou symetricky prolomena ve dvou řadách čtyři okna. V první řadě jsou dvě okna (na severní a jižní straně) zazděná, všechny mají ostění ukončené trojúhelníkovým tympanonem. Horní řada čtyř oken má ukončení ostění jednoduchou nadokenní římsou. Horní část dříku je ukončena římsou a 32 konzolami na nichž je usazen válcový plášť nádrže s osmi pravidelně rozmístěnými okny v lizénových rámech. Plechová střecha je kuželová s širokou lucernou a věžičkou. V lucerně jsou pravidelně rozmístěna čtyři kulatá okna. Na střešní římse jsou vyvedeny chrliče v podobě dračí hlavy. Odkazy Reference Externí odkazy fotogalerie vodárenské věže Archivováno 7. 10. 2019 na Wayback Machine.
Dům U Kamenného sloupu

Dům U Kamenného sloupu (také dům U Luny) je dvoupatrový řadový dům v ulici Úvoz v Praze 1 na Hradčanech. Je známý svým domovním znamením – sloupkem s dřevěnou plastikou Immaculaty. Od roku 1964 je kulturní památkou. Od roku 1995 tu sídlí Galerie Josefa Sudka. Historie a popis Původně renesanční dům z konce 16. století koupil v roce 1697 za 1300 zlatých malíř Kristián Luna (v kupní smlouvě je doložen i název U Kamenného sloupu) a nechal ho barokně přestavět. Na zhotovení nového domovního znamení v roce 1706 poukazuje známý chronogram na podstavci sloupku: LapIDea CoLVMna (Kamenný sloup). Sošku na sloupku vytvořil pravděpodobně sám Kristián Luna a předlohou mu byla postava Panny Marie od Jana Jiřího Bendla na Mariánském sloupu na Staroměstském náměstí. Přestavba byla dokončena nástavbou druhého patra v roce 1708. Dům je vystavěn stejně jako sousední domy pod prudkým svahem. Uliční fasáda mírně vystupující z uliční čáry je asymetrická, čtyřosá. V první ose vlevo jsou jednoduchá okna, v dalších osách sdružená. Ve střeše je štítový nástavec s balkonem, nalevo od něj atika s pilířky. V přízemí jsou na 1. a 3. ose zleva dva portálky. V úrovni 2. patra je mezi první a druhou osou zprava umístěno zmíněné domovní znamení. Výzdobu domu doplňují v úrovni 1. patra na jeho okosených nárožích dvě štukové busty – vlevo ženská s nápisem LUNA připomínajícím majitele domu, vpravo jako její doplnění mužská s nápisem SOL (Sol a Luna, v římské mytologii nazývaní aeterni, představují věčnost). Zhotovila je pravděpodobně před rokem 1708 dílna Jana Brokoffa. Dům byl v držení rodiny a potomků Kristiána Luny až do roku 1846, potom se majitelé střídali. Po roce 1906 se dům stal majetkem sester Kalašových, překladatelky Marie a malířky Zdeňky, které tu navštěvoval např. překladatel a divatelní kritik Otakar Theer nebo básník Jaroslav Vrchlický. Marie Kalašová dům odkázala České akademii věd a umění, která tu v roce 1943 zřídila muzeum Jaroslava Vrchlického. To bylo později začleněno a přestěhováno do Památníku národního písemnictví. Od roku 1959 až do své smrti v roce 1976 tu žil a tvořil fotograf Josef Sudek a v roce 1995 byla v domě zřízena Galerie Josefa Sudka. Zajímavost Při opravě průčelí v roce 1967 byla v sošce Immaculaty nalezena kovová schránka se dvěma rodinnými záznamy. Jeden lístek napsal sám Kristián Luna v roce 1728 (uvedl v něm i kupní cenu domu), druhý jeho vnuk Andreas Rössl se svým zetěm Josefem Františkem Diettrichem v roce 1824. Oba záznamy mj. dokládají stavební úpravy na domě v těchto letech, neboť bez lešení by sloupek se soškou nebyl přístupný. Odkazy Reference Literatura ČEŘOVSKÝ, Jan; SMETÁČKOVÁ, Helena. Lapidea Columna. Z historie hradčanského domu. Staletá Praha. 1971, roč. 5, s. 152–176. Nemovité kulturní památky hlavního města Prahy: operativní příruční seznam. Praha: Pražské středisko státní památkové péče a ochrany přírody, 1976. 332 s. S. 198–199. POCHE, Emanuel. Prahou krok za krokem. 2. vyd. Praha: Panorama, 1985. 470 s. S. 73. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům U Kamenného sloupu na Wikimedia Commons
Markéta (rybník)

Rybník Markéta, někdy také přehrada Markéta, ale také vodní nádrž Markéta nebo rybník U svaté Markéty, se nachází v Přírodním parku Rokytka mezi částmi hlavního města Praha Královice a Hájek u Uhříněvsi. Popis Údolí, kterým potok Rokytka obtéká ostroh s kostelíkem svaté Markéty a zbytkem hradiště Šance, bylo přehrazeno v 70. letech 20. století. Vzniklá vodní plocha má výrazně protáhlý tvar, pomalu se rozšiřující směrem k hrázi, který od vtoku Rokytky pod Královicemi směřuje nejprve na severozápad, pak se přibližně po 200 m stáčí na severovýchod a po dalších asi 200 m na sever k hrázi u jižního konce Hájku u Uhříněvsi. Dno je písčité a nádrž je vhodná ke sportovnímu rybolovu. Vyskytují se tu zejména kapři, amuři, štiky, candáti a okouni. Rybník je poměrně obtížně přístupný, je obklopený soukromými pozemky a nelze ho obejít. Odkazy Reference Související články Seznam vodních ploch v Praze Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Markéta na Wikimedia Commons virtualtravel.cz: rybník Markéta
Palacký Bridge

The Palacký Bridge (1876) (Czech: Palackého most) is a bridge in Prague. It is one of the oldest functioning bridges over the Vltava in Prague after the Charles Bridge. It was built as the third major bridge shortly after the 1868 opening of the Franz Joseph Bridge, designed by Rowland Mason Ordish which was damaged in 1941 and dismantled in 1946. Josef Václav Myslbek created statues of four pairs of legendary couples for the bridge: Ctirad and Šárka, Libuše and Přemysl, Lumír and Píseň , and Záboj and Slavoj. These were later removed to the grounds of the Vyšehrad. References External links Media related to Palackého most at Wikimedia Commons