NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sächsische Schweiz

Sächsische Schweiz (sv. även Sachsiska Schweiz) är den tyska delen av bergsområdet Elbsandsteingebirge, i förbundslandet Sachsen nära gränsen till Tjeckien. Namnet Sächische Schweiz har använts sedan 1700-talet. Kännetecknande för området är den pittoreskt utformade sandstenen och många isolerade bergstoppar. Den tjeckiska delen av Elbsandsteingebirge kallas České Švýcarsko (sv. Böhmiska Schweiz, ty. Böhmische Schweiz). I området finns nationalparken Nationalpark Sächsische Schweiz. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Nationalpark Sächische Schweiz, 21 augusti 2008. Bettina Bennewitz: Beratung über die Wiederaufnahme des Gedankens "Nationalpark Sächsische Schweiz" am 22. November in Dresden. in: Sächsische Heimatblätter Heft 1/1963, S. 95-96 Nationalpark Sächsische Schweiz: Pro Natur und Mensch : Pflege- und Entwicklungsplan für den Nationalpark Sächsische Schweiz. Königstein 1994 Frank Richter: Nationalpark Sächsische Schweiz - von der Idee zur Wirklichkeit, Sonderheft zur Eröffnung des Nationalparkes Sächsische Schweiz. Königstein 1991 Peter Rölke: Wander- & Naturführer Sächsische Schweiz Band 1, Berg- & Naturverlag Peter Rölke Dresden, Dresden 1999, ISBN 3-934514-08-1 Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sächsische Schweiz. Nationalpark Sächsische Schweiz (tyska/engelska/tjeckiska) Nationalparkzentrum Sächsische Schweiz in Bad Schandau (tyska)
Саксонська Швейцарія

Саксонська Швейцарія (нім. Sächsische Schweiz) — німецька частина Ельбських пісковикових гір. Знаходиться у верхній течії річки Ельби недалеко від Дрездена. Назва Назва Саксонська Швейцарія виникла в XVIII столітті і походить від швейцарських художників Адріана Цінгга та Антона Графа. Ландшафт їм нагадував рідні краї, швейцарську Юру. До цього саксонську частину Ельбских пісковикових гір називали «майсенським плато». Нова назва стало популярною після публікацій Гетцінгера. У своїх книгах він описав Саксонську Швейцарію і зробив назву відомою широкій публіці. Національний природний парк У 1990 році у цьому регіоні було створено національний парк площею 93,5 кв. км. Пам'ятки Бастай Фортеця Кенігштайн Ліліенштайн, Шраммштайне, Пфаффенштайн з Барбарине Ліхтенгайнський водоспад Кушталь Вольфсберг Кайзеркроне і Циркельштайн Фортеця Штольпен Felsenbühne Rathen Галерея Див. також Кашубська Швейцарія Посилання Парк Саксонська Швейцарія (укр.) - Teufelsturm.de, Klettern im Elbsandsteingebirge - (німецькою) . www.teufelsturm.de. Архів оригіналу за 21 лютого 2012. Процитовано 25 липня 2010. www.oberelbe.de Gipfelbuch Wandern in der sächsischen Schweiz фотоальбом «Саксонська Швейцарія» Автор: М. А. Тимофеєв
Kostel Povýšení svatého Kříže (Dobříš)

Kostel Povýšení svatého Kříže (zvaný kostelíček) v Dobříši je římskokatolický kostel. Leží na návrší nad rybníkem Koryto. Byl pravděpodobně založen královským hejtmanem Oldřichem Doudlebským z Doudleb v roce 1589. Spolu s nedalekým hradem Vargačem jsou posledními památkami na původní ves Dobříš, která stála v této lokalitě. Přestože jde o hřbitovní kostel, hřbitov se nachází asi 100 m daleko přes silnici II/114. Okolo kostelíčku byl zřízen urnový háj. Po opravě v roce 1688 kostel sloužil až do roku 1814 jako hrobka rodu Colloredo-Mannsfeldů. Po výstavbě nového kostela byl kostel radikálně upraven (zbourán kúr a kazatelna) a od té doby sloužil již jen jako hřbitovní. Kostel je orientován oltářem na jihovýchod. Vstup do kostela je ze severovýchodní strany. Na severozápadní straně kostela je jehlancový empírový památník Marie Isabelly Anny Ludmily Mansfeldové (provdané Colloredo-Mansfeldové). Kostel je kulturní památkou. Sochy Tadeáše a Leonarda Před kostelem stojí sochy svatých Leonarda a Tadeáše. Tadeáš drží v ruce knihu, Leonard srdce. Podle pověsti, vždy, když Tadeáš otočí v knize list, zemře jeden z dobříšských obyvatel. Až knihu zavře, bude konec světa. Stejně tak bude konec světa, až vypadne Leonardovi z ruky srdce. Tato situace však bez následků nastala v průběhu 20. století při opravě. Obě sochy byly postaveny v roce 1769 na paměť velkého krupobití, ale nepocházejí od jednoho autora. Varhany Varhany byly v kostele postaveny po jeho obnově po třicetileté válce. Jednalo se o jednomanuálový nástroj pravděpodobně s pedálem. První jejich oprava proběhla roku 1696. Podruhé byly opravovány roku 1704, kdy byl přizván varhanář Ondřej Kokštejn z Příbrami. Ten krátce před tím postavil malý nástroj – positiv – do dobříšské Loretánské kaple. Varhanář Kokštejn pak udržoval varhany v kostele i positiv v Loretě. Například roku 1707 (1zl.30kr.), 1711 (45kr.) a 1714, kdy byl positiv naladěn. Větší opravy prováděli varhanáři z Příbrami (O. Kokštejn, František Fassmann), menší práce, například opravy opotřebovaných měchů, prováděli místní truhláři a zámečníci. Kůže k opravě měchů dodával dobříšský jirchář. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Povýšení svatého Kříže na Wikimedia Commons
Kostel svatého Jakuba Většího (Vysoký Újezd)

Kostel svatého Jakuba Většího je římskokatolický filiální, dříve farní kostel ve Vysokém Újezdu, farnosti Třebechovice pod Orebem. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Založení kostela je někdy spojováno se zaniklým klášterem Svaté Pole v obci Klášter nad Dědinou. Historie Podle současného stavu poznání byl kostel založen na přelomu 12. a 13. století (podle V. Mencla na základě analýzy portálu). Kostel byl založen jako tribunový jednolodní kostel s apsidou na východě a věží na západě. Apsida je sklenutá konchou a od lodi je oddělena dvakrát odstupněným vítězným obloukem s vertikální částí oddělenou od archivolty jednoduchou římsou. Loď je obdélníková o rozměrech 10 × 5,15 metru s valenou klenbou s pasy a třemi páry výsečí. Klenba pochází z přestavby v roce 1885, kdy byla do romantické podoby upravena i čtyři okna v lodi. Původní strop byl plochý. Původní vstup do lodi byl portálem v severní stěně. Archivolta portálu s kresbou zdobeným tympanonem je dochována v podkroví mladšího přístavku. V západní části chrámové lodi je 2,25 m hluboká pavlačová tribuna podklenutá třemi poli křížové klenby s pozdějšími štukovými hřebínky. Bohoslužby Bohoslužby se konají v neděli v 7.45. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Jakuba Většího na Wikimedia Commons Kostel svatého Jakuba Staršího na stránkách Královéhradecké diecéze Archivováno 12. 3. 2014 na Wayback Machine. Vysoký Újezd - románský kostel svatého Jakuba Staršího www.hrady.cz Vysoký Újezd - kostel sv. Jakuba
Kostel svatého Jiljí (Jaroslavice)

Kostel svatého Jiljí je římskokatolický farní kostel v Jaroslavicích stojící na svahu pod zámkem. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Jde o farní kostel farnosti Jaroslavice. Architektura Jednolodní podélná stavba s odsazeným půlkruhovým uzavřeným kněžištěm. Ve věži kostela je zvon umíráček z roku 1777, další zvon věnovali místní rodáci v roce 1992. Kostel byl v minulosti spojen se zámkem krytým klasicistním schodištěm z let 1788-91, jehož torzo je ve špatném stavu. Interiér K původnímu vybavení patří barokní vyřezávané lavice. Okna jsou malovaná. Kónická křtitelnice pod kruchtou je snad pozůstatkem středověké křtitelnice. Dřevořezba Krista na kříži, která byla původně součástí hlavního oltáře, je dílem sochaře Ondřeje Schweigla. Oltářní obraz Glorifikace sv. Jiljí z roku 1819 je od Johanna Nepomuka Höfflera. Bohoslužby Bohoslužby se konají v neděli v 8:00. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Jiljí na Wikimedia Commons Oficiální stránky Obce Jaroslavice Archivováno 13. 12. 2013 na Wayback Machine. www.hrady.cz Krásné Česko Jaroslavice - kostel sv. Jiljí a fara Literatura SAMEK, Bohumil. Umělecké památky Moravy a Slezska (J–N). Praha: Academia, 1999. ISBN 80-200-0695-8. S. 32.
Dům U Zlatého růžence

Dům U Zlatého růžence v Plzni je dům čp. 104 na rohu náměstí Republiky (č. or. 11) a Dřevěné ulice. Třípatrový činžovní dům zdobí na štítu dva andělé se zlatým růžencem a na nároží ve výši druhého patra plastika vojáka s halapartnou v odění z doby třicetileté války. Dům je kulturní památkou. Vedle domu stojí Scriboniovský dům. Reference
Kostel svatého Václava (Skorotice)

Kostel svatého Václava je barokní kostel, postavený v letech 1748 až 1755 ve Skoroticích, které jsou od roku 1980 součástí krajského města Ústí nad Labem. Jednolodní stavba, jíž obklopuje starý skorotický hřbitov, je farním kostelem zdejší římskokatolické farnosti, a pravidelně se zde konají bohoslužby (první sobotu a třetí neděli v měsíci). Historie Kostel svatého Václava byl postaven v letech 1748 až 1755 na místě staršího kostela doloženého již v roce 1352. Jedná se o jednolodní obdélníkovou stavbu s polokruhovým presbytářem. V průčelí kostela stojí věž. Interiér budovy člení meziokenní pilastry. Fasády jsou hladké s lizénovými rámci. Součástí kostela je kazatelna z poloviny 18. století s reliéfem assumpty (nanebevzetí Panny Marie). Z téže doby pochází barokní křtitelnice. Na věži kostela visí ve zvonovém patře (velká zvuková okna) dva zvony. Velký zvon je bronzový, z roku 1612 a byl odlit zvonařem Gabrielem a Zachariášem Hilligerem, původem z Freibergu. Má průměr 84,7 cm a výšku 76 cm, váží 350 kg a má nárazový tón c´´. Malý (prostřední) zvon je ocelový a pochází ze slévárny Storkověza. kdesi z jižní Moravy (?), je z roku 1914 a má v průměru 56 cm a výšku 54 cm, váží 57 kg a má nárazový tón a´´. V sanktusníku věže je zvonovitý bronzový cimbál, který odbíjí půlhodinu a celou. Má průměr 47-49 cm. Od roku 1914 se datuje riziko posunu stavby, přičemž v roce 1996 byly realizovány zabezpečovací práce. Pro nejistou statiku nebylo prozkoumáno podzemí kostela, kde mají být údajně pohřbeni vojáci padlí v bitvě u Chlumce v roce 1813. Koncem 90. let 20. století byl kostel opraven. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Okolí Kolem kostela se nachází starý skorotický hřbitov. Mezi zde pochované patří mimo jiné rytíř Furtenberg, jehož empírový znakový náhrobek z roku 1824 je umístěn v ohradní zdi. U kostela rostou čtyři památné stromy lípy velkolisté (Tilia platyphyllos), chráněné od roku 1994. Mezi nimi stojí barokní krucifix. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Václava na Wikimedia Commons Pořad bohoslužeb ve farním kostele sv. Václava – Kostelní ul., Ústí nad Labem, Skorotice (katalog biskupství litoměřického) Bohoslužby ve farním kostele sv. Václava, Skorotice na webu církev.cz/bohoslužby Skorotice (Ústí nad Labem) – kostel svatého Václava [online]. turistika.cz [cit. 2014-03-10]. Dostupné online.
Kostel svatého Josefa (Vlčkovice v Podkrkonoší)

Kostel svatého Josefa je římskokatolický kostel v obci Vlčkovice v Podkrkonoší v okrese Trutnov. Je farním kostelem farnosti Vlčkovice v Podkrkonoší. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Historie Kostel byl postaven v letech 1849–1850 na místě původní barokní kaple Panny Marie z roku 1703. Zásluhu na vybudování kostela měl rychtář Horních Vlčkovic Josef Nimbsche, který na přestavbu původní kaple věnoval 1000 florinů. Před smrtí v roce 1846 odkázal vlastní selskou usedlost č.p. 72 v hodnotě 9000 florinů na postavení kostela. Je postaven ve stylu pozdního klasicismu. Architektura Jednoduchá jednolodní orientovaná venkovská sakrální stavba typická pro polovinu 19. století s věží v průčelí na západní straně, s tříbokým presbytářem. K jeho jižní zdi přiléhá pravoúhlá sakristie, na jejíž západní zeď je přimknut segment točitého schodiště oratoře. Loď je obdélná s předsunutou čtyřhrannou věží navazující na západní strant na osu lodě. Okna lodi jsou jednořadá, obdélná s půlkruhovým zaklenutím. Ostění je zvýrazněné archivoltou s pilastry. Segment točitého schodiště kůru a věže je přimknut na jižní straně věže. Zdi kostela byly postaveny převážně z bílého pískovce z lomu v Choustníkově Hradišti. Portál je pískovcový, nad portálem je trojúhelná supraporta. Interiér Na hlavním oltáři je obraz patrona kostela sv. Josefa s Ježíškem na ruce z roku 1851 od malíře Lorenze z Kuksu. Postranní oltář, na pravé straně při pohledu od hlavního vchodu, znázorňuje Nejsvětější Trojici, na levé straně sv. Kateřinu Alexandrijskou, oba z roku 1851 od malíře Zieglera. Inventář kostela byl pořízen z církevních fondů. Bohoslužby Pravidelné bohoslužby se konají druhou neděli v měsíci od 16.00 h. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Josefa na Wikimedia Commons Vlčkovice v Podkrkonoší – kostel sv. Josefa Oficiální stránky obce Vlčkovice v Podkrkonoší Trutnovsko.net[nedostupný zdroj] Královéhradecká diecéze Archivováno 31. 5. 2019 na Wayback Machine.
St. Josef (Vlčkovice v Podkrkonoší)

St. Josef (tschechisch Kostel sv. Josefa) ist eine Pfarrkirche in Vlčkovice v Podkrkonoší (Ober-Wölsdorf) im Riesengebirgsvorland im Okres Trutnov in Tschechien. Geschichte 1703 wurde eine Friedhofskapelle zur Hl. Maria errichtet. Dieser Bau wurde 1849–1850 durch die heutige St.-Josephs-Kirche ersetzt. Im Jahre 1853 wurde eine Lokalkaplanei errichtet, die 1887 zur Pfarrkirche erhoben wurde. Bauwerk Die Kirche ist ein einschiffiger Bau mit Turm an der Westseite. Der Chor ist polygonal abgeschlossen. Die Fassade ist grob geputzt. Eine Glocke mit lateinischer und deutscher Inschrift stammt von 1778. Die anderen beiden 1916 für Kriegszwecke beschlagnahmten Glocken waren neueren Datums. Literatur Franz Schöbel, Beda Menzel: Gotteshäuser der Heimat: ein Heimatbuch des Riesengebirges und Braunauer Ländchens. Riesengebirgs-Heimatverlag Renner, Kempten.
Červený kámen (Ještěd)

Červený kámen (841 m n. m.) je skalní útvar v okrese Liberec ve stejnojmennén kraji. Skála se nachází na svahu Ještědu necelých 900 m zjz. od jeho vrcholu, asi 1 km severovýchodně od Hořeních Pasek na katastrálním území obce Světlá pod Ještědem. Útvar je součástí Přírodního parku Ještěd. Popis Červený kámen je nejvýraznější kvarcitový výchoz na jz. svahu Ještědu o délce cca 250 m. Plochy puklin na zdejší skále jsou pokryty vrstvami červených oxidů železa – odtud název Červený kámen. Z vrcholové skály se nabízí překrásný pohled na vrchol Ještědu i krajinu Podještědí. Geomorfologické zařazení Geomorfologicky vrch do celku Ještědsko-kozákovský hřbet, podcelku Ještědský hřbet, okrsku Hlubocký hřbet a podokrsku Pasecký hřbet. Přístup Útvar se nachází asi 100 m od turistického rozcestí Červený kámen žluté a červené turistické značky. Společně se žlutou značkou vede Naučná stezka Terasy Ještědu. Odkazy Poznámky Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Červený kámen na Wikimedia Commons Článek na Fototuristika.cz
Jindřišská věž

Jindřišská věž je původní zvonice kostela svatého Jindřicha a svaté Kunhuty, nacházející se v prostoru mezi Jindřišskou ulicí a jihozápadním cípem Senovážného náměstí v Praze na Novém Městě. Dosahuje výšky 65,7 metrů a je tak nejvyšší volně stojící zvonicí v Praze. Přímo před věží se nachází tramvajová zastávka Pražské integrované dopravy Jindřišská. Historie Zvonice byla postavena v gotickém slohu v letech 1472–1476 z pískovce s dřevěnou střechou s břidlicovou krytinou. V té době patřila i s okolními pozemky k majetku řádu Křižovníků s červenou hvězdou.V roce 1577 obdržela věž i hodiny. Ciferník zdobí po stranách barevné znaky Starého a Nového města a zemí Koruny české. V roce 1648, v době obléhání Prahy Švédy, sloužila věž jako vojenská strážnice, přičemž byla pobořena švédskou dělostřelbou. K dalšímu dělostřeleckému poškození došlo v roce 1757, kdy po bitvě u Štěrbohol oblehla Prahu pruská vojska. V roce 1801 nevydržela její štíhlá gotická střecha nápor vichřice. V letech 1876–1879 došlo k důkladné obnově a neogotické přestavbě věže podle návrhu architekta Josefa Mockera. Po rekonstrukci dosáhla věž výšky 65,7 m a stala se nejvyšší volně stojící zvonicí v Praze. Po rekonstrukci v 70. letech minulého století prodělala věž zatím poslední úpravy v roce 2001, kdy došlo k vestavbě nových pater a výtahu v jejích útrobách. V 10. patře byla vybudována vyhlídka na centrum města. V současnosti (2024) je zvonice pronajata soukromé firmě Jindřišská věž s.r.o., která zde provozuje restauraci, vyhlídku a zvonkohru. Majitelem věže je arcibiskupství pražské, které se v roce 2022 rozhodlo dát věž k prodeji za cenu 75 milionů korun. Prodej věže arcibiskupství schválil Vatikán. Prodej věže kritizovalo vedení Prahy i dlouhodobý nájemce. Vedení Prahy mělo vež odkoupit za 100 milionů korun, ale nakonec od záměru ustoupilo kvůli vysoké ceně a dlouhé nájemní smlouvě nájemce. Prodej věže kritizovali zástupci veřejnosti i věřící. Farníci z kostela svatého Jindřicha a svaté Kunhuty k němuž věž dříve náležela jako zvonice, sepsali proti prodeji věže petici. Zvony Nejstarším zvonem na Jindřišské věži je Maria, kterou v roce 1518 ulil zvonařský mistr Bartoloměj. Zvon váží 723 kg.Největší ze zdejších zvonů je Jindřich z roku 1680 (přelitý v roce 1804), jehož úctyhodná hmotnost činí 3350 kg.Poslední Dominik váží 1000 kg a v roce 1850 jej přelil zvonař Bellmann. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jindřišská věž na Wikimedia Commons
Heinrichsturm (Prag)

Der Heinrichsturm (tschechisch Jindřišská věž) ist ein Glockenturm in der Prager Neustadt in gotischem Baustil. Der Turm hat eine Höhe von 67,7 Metern und wurde von 1472 bis 1475 erbaut. Beschreibung Der Heinrichsturm ist ein alleinstehender Turm, der neben der Kirche St. Heinrich und Kunigunde steht. Er diente dieser Kirche als Glockenturm. Im Laufe der Jahre fand jedoch eine Loslösung aus der kirchlichen Nutzung statt. Im Turm gibt es ein Glockenspiel mit zehn Glocken, das nur innerhalb des Turmes hörbar ist. Nachdem das Turmdach des Gebäudes im Jahr 1801 durch einen Sturm völlig zerstört worden war, erhielt der Heinrichsturm erst im Jahr 1878 wieder ein Dach in Form einer 32,6 Meter hohen, neuausgestalteten Turmspitze. Die Reparatur- und Umbaumaßnahmen leitete der Architekt Josef Mocker. Heute befinden sich im Turm mehrere Restaurants und Cafés sowie eine Galerie. Weblinks Heinrichsturm Prag auf Tschechien online
Tour Henri (Prague)

La Tour Henri (en tchèque Jindřišská věž) est un clocher-tour de la Nouvelle Ville de Prague de style gothique. La tour a une hauteur de 67,7 mètres et a été construite de 1472 à 1475. Histoire La tour Henri est une tour isolée située à côté de l'église Saint-Henri et Cunégonde. Elle servait de clocher à cette église. Le clocher a été construit dans le style gothique en 1472-1476 en grès avec un toit en bois recouvert d'ardoises. À cette époque, la tour et les terres environnantes appartenaient à l'Ordre des Croisés à l'Étoile Rouge. En 1577, la tour a été dotée d'une horloge. Le cadran est décoré sur les côtés des emblèmes colorés de la Vieille Ville, de la Nouvelle Ville et du Pays de la Couronne de Bohême. En 1648, pendant le siège de Prague, l'artillerie suédoise détruisit la tour. D'autres dommages d'artillerie se produisirent en 1757, lorsque les troupes de la bataille de Štěrbohol assiégèrent Prague après le siège prussien. Au fil des ans, cependant, l'église fut progressivement désaffectée. Dans la tour, il y a un carillon avec dix cloches, qui n'est audible que dans la tour. Après qu'une tempête eut complètement détruit le toit de l'édifice en 1801, la tour fut entièrement restaurée en style néo-gothique et reçut de nouveau en 1878 un toit en forme de flèche nouvellement conçue, d'une hauteur de 32,6 mètres. Les opérations de réparation et de transformation ont été menées par l'architecte Joseph Mocker. Après la reconstruction, la tour atteignit une hauteur de 65,7 m et devint le plus haut clocher autoportant de Prague. Après la rénovation des années 1970, la tour a subi ses dernières modifications en 2001, lorsque de nouveaux étages et un ascenseur ont été construits à l'intérieur. Au 10e étage, une terrasse d'observation surplombant le centre-ville a été construite. Aujourd'hui, la tour est accessible au public depuis 2002. Elle compte 10 étages, plusieurs restaurants et cafés, ainsi qu'une galerie d'exposition. Elle offre une vue splendide sur la ville. Cloches La plus ancienne cloche de la tour de Jindrisska est Maria, qui a été forgée en 1518 par le maître campanaire Bartholomé. La cloche pèse 723 kg.La plus grande des cloches locales est Jindřich datant de 1680 (refondue en 1804), dont le poids impressionnant est de 3350 kg.La cloche la plus récente, appelée Dominik, pèse 1000 kg et a été refondue en 1850 par le campaniste Bellmann. Notes et références Liens Web Tour Henri, Prague, République tchèque en ligne Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague
Ил-18

Илюшин Ил-18 (название в NATO: Coot) е съветски турбовитлов пътнически самолет за регионални полети на средни разстояния. Първият полет е през 1957 г. и е използван 55 години след първия си полет. История Първият Ил-18 е произведен през 1946 г., но след година тестове програмата е изоставена. През 1954 г. програмата е възобновена като конструкторите поставят нови четири двигателя. Прототипът излиза от завода през 1957 г. и на 1 юли 1957 г. са тествани двигателите на висока скорост. На 4 юли 1957 г. е първият полет на прототипа. На 10 юли 1957 започват редовни полети Москва – Внуково. Самолетът получава официалното си име Москва, защото фюзелажът е боядисан в цветовете на руското знаме – бял, син и червен цвят.
Iljoesjin Il-18

Twee vliegtuigen hebben de naam Iljoesjin Il-18 gedragen. Het eerste toestel was een op de B-29 Superfortress gebaseerd toestel. Na een jaar van testvluchten werd dit project gestaakt. Het tweede model met dezelfde naam is wel in gebruik gekomen, van alle versies zijn in totaal zo'n 600 exemplaren gebouwd. Ilyushin Il-18 Het tweede model Iljoesjin Il-18 (Russisch: Ильюшин Ил-18) (NAVO-codenaam: Coot) is een groot turboproptoestel dat uiterlijke gelijkenis toont met de Lockheed L-188 Electra. Het toestel heeft een capaciteit van 100 tot 120 passagiers en maakte zijn eerste vlucht in 1957, waarna het in 1959 bij Aeroflot in dienst kwam. De Il-18 was en is een van de meest succesvolle toestellen gebouwd door de Sovjet-Unie, na meer dan veertig dienstjaren vliegen er wereldwijd nog steeds enkele tientallen civiele exemplaren van het toestel bij een aantal luchtvaartmaatschappijen. Van het toestel zijn ook diverse militaire varianten gebouwd, zoals de Iljoesjin Il-20 ELINT, de Iljoesjin Il-22 en de Iljoesjin Il-24. Daarnaast is ook een maritiem verkenningstoestel gebouwd, de Iljoesjin Il-38. Varianten Van de Il-18 zijn in de loop der jaren diverse varianten verschenen. De Il-18 was de basisversie, deze versie kon 75 passagiers vervoeren en maakte gebruik van Kuznetsov motoren. Slechts twintig toestellen van deze basisversie werden gebouwd voordat de volgende modellen op de markt kwamen. Il-18B - Een iets verlengde variant, met plaats voor 84 passagiers. Dit was de eerste variant die gebruik maakte van de Ivtsjenko motoren. Il-18V - Deze variant vloog voor het eerst in 1961 en werd al snel de standaard voor Aeroflot. De Il-18V kon 90 tot 100 passagiers vervoeren. Il-18I - Deze beschikte over Ivtsjenko motoren met een groter vermogen van 4.250 pk. Daardoor kon de passagierscapaciteit worden verhoogd tot 122 passagiers, maar dan moest wel het achterste toilet verwijderd worden. Il-18D - Dit was een variant van de Il-18I met een extra brandstoftank waardoor het mogelijk werd non-stop de lijndienst Moskou-Vladivostok te vliegen. Il-20 - NATO codenaam “Coot-A “ Militaire ELINT versie; ook bekend als de Il-18D-36 Bizon. Il-20RT - Voor telemetrie en communicatierelais. Is gebruikt om het Sovjet-ruimteprogramma te ondersteunen. Later vervangen door een variant van de Iljoesjin Il-76 Il-22M - een militaire versie van de Il-18, in gebruik als vliegende commandopost. Gebruikers Aero Caribbean - Cuba Air Koryo - Noord-Korea Anikay Air - Kirgizië AST Air - Rusland Daallo Airlines - Djibouti Expo Aviation - Sri Lanka Irbis Air Company - Kazachstan Jubba Airways - Somalië NPP-MIR - Rusland Phoenix Aviation - Verenigde Arabische Emiraten / Kirgizië Russia State Transport Company - Rusland Tretyakovo Airlines - Rusland Ongeval In april 1974 stortte een Aeroflot Iljoesjin Il-18V neer kort na de start van de luchthaven Poelkovo bij Sint-Petersburg. Alle 102 passagiers en zeven bemanningsleden kwamen hierbij om het leven. Zie ook Iljoesjin Il-38