NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Francisco de Asís (Praga)

La iglesia de San Francisco de Asís en Praga, también conocida como la Iglesia de San Francisco el Seráfico (en checo: kostel sv. Frantiska Serafinského) es una iglesia histórica de estilo barroco situada en la plaza de los Cruzados en la Ciudad Vieja de Praga (República Checa), concretamente en el lado norte del puente de Carlos. Historia La iglesia fue erigida entre 1679 y 1689. La construcción de la iglesia corrió a cargo de los constructores italianos Gaudenzio Casanova y, después de su muerte, Domenico Canevalle. El autor del proyecto fue el arquitecto francés Jan Baptista Mathey. La iglesia fue construida sobre los cimientos de la anterior iglesia gótica del Espíritu Santo, y fue inaugurada por el arzobispo de Praga Jan Bedřich de Wallenstein en 1688, nombrándola San Francisco de Asís, también conocido como Seráfico, como su patrón. Decoración La fachada de la iglesia está decorada con esculturas en nichos que representan a los patronos de la República Checa (a la izquierda, Santa Inés, San Vito y San Francisco de Asís, a la derecha San Wenceslao y S. Ludmila), obras de Mateusz Wacław Jäckel de 1717. En el ático hay copias de esculturas de ángeles (con el ángel del medio sosteniendo una cruz en sus manos) del mismo autor. La cúpula de la iglesia de estilo italiano fue la primera cúpula de este tipo en la República Checa. Está decorado desde el interior con el fresco del Juicio Final realizado entre 1722 y 1723 por Wacław Wawrzyniec Reiner. En el altar mayor de Josef Dobner hay una pintura La estigmatización de St. Franciszek pintado por Jan Krzysztof Liszka en 1701. Además de los mencionados, escultores y pintores como Jeremiasz Süssner, Konrad Max Süssner, Michael Leopold Willmann, Jan Antonin Quittainer y Jan Oldřich Mayer también trabajaron en el interior del templo. Galería de imágenes Bibliografía Antoni Kroh (2007), Praga (en checo), Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, p. 257, ISBN 978-83-89188-62-5, OCLC 749344309 . Opis kościoła na portalu Praguewelcome [1] (en checo) [dostęp 2012-04-23]
Kościół św. Franciszka z Asyżu w Pradze

Kościół świętego Franciszka z Asyżu w Pradze, zwany też kościołem świętego Franciszka Serafickiego (czes. kostel sv. Frantiska Serafinského) – zabytkowy kościół w stylu barokowym, zamykający od północy plac Krzyżowców na praskim Starym Mieście przy moście Karola. Historia Kościół został wzniesiony w latach 1679-1689. Budową kościoła kierowali włoscy budowniczowie Gaudenzio Casanova i, po jego śmierci, Domenico Canevalle. Autorem projektu był francuski architekt Jan Baptista Mathey. Kościół powstał na fundamentach wcześniej tu istniejącego gotyckiego kościoła pod wezwaniem świętego Ducha, a inauguracji dokonał arcybiskup praski Jan Bedřich z Valdštejna w 1688, nadając mu za patrona świętego Franciszka z Asyżu zwanego Serafińskim. Wystrój Fasada kościoła zdobią rzeźby w niszach, przedstawiające patronów Czech (po lewej św. Agnieszkę, św. Wita i św. Franciszka z Asyżu, po prawej św. Wacława i św. Ludmiłę), dzieła Mateusza Wacława Jäckla z 1717. W attyce znajdują się kopie rzeźb aniołów (z środkowym aniołem trzymającym w rękach krzyż) tego samego autora. Kopuła kościoła w stylu włoskim była pierwszą tego rodzaju kopułą w Czechach. Zdobi ją od wewnątrz fresk Sąd Ostateczny, wykonany w latach 1722-1723 przez Wacława Wawrzyńca Reinera. W ołtarzu głównym autorstwa Josefa Dobnera znajduje się obraz Stygmatyzacja św. Franciszka namalowany przez Jana Krzysztofa Liszkę w 1701. Oprócz wymienionych nad wystrojem świątyni pracowali również tacy rzeźbiarze i malarze, jak: Jeremiasz Süssner, Konrad Max Süssner, Michael Leopold Willmann, Jan Antonin Quittainer czy Jan Oldřich Mayer. Z kościołem sąsiadują budynki konwentu zakonu Krzyżowców z Czerwoną Gwiazdą. Kościół świętego Franciszka jest główną świątynią tego zgromadzenia. Galeria Przypisy Bibliografia AntoniA. Kroh AntoniA., Praga, Pruszków: Oficyna Wydawnicza „Rewasz”, 2007, s. 257, ISBN 978-83-89188-62-5, OCLC 749344309 (cz.). Opis kościoła na portalu Praguewelcome [1] (cz.) [dostęp 2012-04-23]
Храм Святого Франциска Ассизского (Прага)

Храм Святого Франциска Ассизского или Храм Святого Франциска Серафимского (чеш. Kostel svatého Františka Serafinského (z Assisi)) — пражский католический орденский и приходской костёл на площади Крестоносцев в историческом районе Старе-Место. Костёл является главным орденским храмом чешского Ордена рыцарей креста с красной звездой. История Предшественником нынешнего храма Святого Франциска Ассизского был готический костёл Святого духа, построенный на этом же месте после 1252 года совместно с госпиталем и монастырём недавно учреждённого Ордена рыцарей креста с красной звездой. При пожаре монастырского комплекса в 1378 году храм Святого Духа был существенно повреждён, однако после ремонта благополучно функционировал вплоть до начала перестройки в новый костёл в 1679 году. Современный Костёл Святого Франциска Ассизского был построен в архитектурном стиле барокко в 1679—1685 годах под руководством итальянских мастеров Доменико Каневалле и Гауденцио Казанова по проекту французского архитектора Жан-Батиста Матея. Освящен костёл был в 1688 году архиепископом Праги Яном Бедржихом Вальдштейном в честь Святого Франциска Ассизского. В разное время в качестве органистов храма выступали Йосеф Сегер, Кристоф Виллибальд Глюк и Антонин Дворжак. В 1990 году национализированный ранее коммунистами храм был возвращён Ордену рыцарей креста с красной звездой. Архитектура Поскольку храм строился на довольно небольшом участке, он развернут по оси север—юг. Здание костёла имеет форму равноконечного греческого креста. Фасад костёла украшен пятью статуями святых, созданными в 1723—1824 годах скульпторами Андреасом Филиппом Квиттайнером и Матея Вацлава Яцкеля. Интерьер храма облицован мрамором и украшен картинами и фресками Томазо Солдати. Купол расписан Вацлавом Лоренцем Райнером на тему «Страшного суда». Главный алтарь украшен образом «Стигматизация Святого Франциска» работы Яна Криштофа Лишки (ум. 1712). Боковые алтари костёла украшены картинами «Воздвижения Святого Креста» и картина «Изгнание торгующих из храма» работы Михаэля Вильманна (ум. 1706). Остатки готического костёла Святого Духа хранятся в подземной капелле («нижний костёл»), украшенной оригинальными искусственными сталактитами, там же находятся надгробия некоторых известных личностей. Источники Pavel Vlček a kol. Kostel sv. Františka Serafínského // Umělecké památky Prahy. Staré Město – Josefov (чеш.). — Praha: Academia, 1996. — Vol. 1. — S. 64-69. — 639 S. — (Umělecké památky Prahy). — ISBN 80-200-0563-3. Ekert František Dějiny a popsání chrámů, kaplí, posvátných soch, klášterů i jiných pomníků katolické víry a nábožnosti v hlavním městě království Českého. Praha. 1883. s. 329—348
Vodní nádrž Souš

Souš je přehradní nádrž se sypanou hrází na řece Černá Desná. Spadá pod správu Povodí Labe, státní podnik, se sídlem v Hradci Králové. Provoz na vodním díle zajišťuje závod Jablonec nad Nisou. Využití Účelem vodního díla je akumulace vody k zajištění odběru surové vody pro oblastní vodovod v průměrném množství 320 l/s, zmírnění velkých vod, částečná ochrana území ležícího pod nádrží před velkými vodami, zajištění trvalého zůstatkového průtoku v korytě toku pod nádrží, energetické využití a účelové rybí hospodářství. Historie První snahy o vybudování údolních nádrží v povodí Јizery se datují od povodně v roce 1897. Vodní dílo Souš na Černé Desné v říčním kilometru 7,250 bylo vybudováno v letech 1911–1915. Na zpracování projektu se podílel univerzitní profesor Ing. Otto Intze. V září 1916 došlo na nedaleké Bílé Desné k protržení přehrady, kdy průlomová vlna způsobila značné materiální škody a vyžádala si i lidské životy. Tato katastrofa měla vliv na další využití a funkci přehrady Souš a byla podnětem k její rekonstrukci provedené v letech 1924–1927, která spočívala především v zesílení a navýšení hráze a ve zřízení drenážního systému. Druhá rekonstrukce proběhla v letech 1971–1974 a jejím cílem bylo využití vodní nádrže k vodárenským účelům. Po vybudování vzdouvacího jízku a odběrného objektu na Bílé Desné je část průtoku převáděna z Bílé Desné do nádrže Souš původní štolou z roku 1915. Mezi lety 1973 až 1982 na ní ve funkci hrázného působil Pavel Ševčík. Hráz Přehradní hráz je přímá, zemní, sypaná z hlinitých písků s drobným štěrkem a jílovou návodní těsnicí vrstvou tloušťky 3–5 m. Podloží je utěsněno na návodní straně ochrannou betonovou zdí do hloubky 8 m pod základovou spáru až na zvětralou žulu. Pod základem zdi v pravém boku hráze je provedena injekční clona. Návodní svah je opevněn dlažbou o síle 0,4 m uloženou do podkladního betonu tloušťky 0,6 m. K převádění vody slouží dvě spodní výpusti o průměru 1 m a délce 16,75 m. Každá výpust je opatřena dvěma klínovými šoupátky a regulačním segmentovým uzávěrem, ovládaným z domku hrázného nebo z manipulační věže. V dolní strojovně je na odbočce spodní výpusti umístěna malá vodní elektrárna o hltnosti 150 l/s a výkonu 22 kW. Boční nehrazený přeliv na levé straně hráze, délky 66,5 m, slouží k převádění velkých vod, které jsou odváděny kaskádovým korytem o osmi stupních do vývaru v podhrází. K odběru vody pro vodárenské účely slouží věžový objekt umístěný v nádrži, odkud je voda odváděna trubním přivaděčem o délce 395 m k úpravně vody. Upravená voda slouží k zásobování Jablonce nad Nisou a Tanvaldu pitnou vodou. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vodní nádrž Souš na Wikimedia Commons Vodní nádrž Souš – aktuální vodní stav na stránkách Povodí Labe Povodí Labe – Přehrada Souš
Darretalsperre

Die Darretalsperre (tschechisch vodní nádrž Souš) befindet sich an der Schwarzen Desse (Černá Desná) im Isergebirge (Tschechien) in 760 m ü. M., 4 km nördlich von Desná (Dessendorf) an der Verbindungsstraße zum Wittighaus (Smedava). Geschichte Wegen der immer wiederkehrenden Hochwasserschäden durch Desse (Desná) und Kamnitz (Kamenice) sollten an der Weißen und Schwarzen Desse gleichzeitig Talsperren errichtet werden. Die Projekte stammten von den Ingenieuren Otto Intze aus Aachen und Wilhelm Plenkner aus Prag und wurden 1908 bestätigt. Am 18. August 1911 wurde mit dem Bau der Talsperre begonnen. Die Technik für den Dammbau wurde 1912 zum Bau der Talsperre an der Weißen Desse umgesetzt. Der Bau kostete 1.454.882 Österreichische Kronen und wurde 1915 abgeschlossen. Für die Errichtung der Talsperre mussten die 14 Häuser des Dörfleins Hinterdarre und große Teile von Vorderdarre (tschechisch Souš) abgetragen werden. Einige wurden an anderen Standorten von ihren Besitzern wieder aufgebaut. Nachdem am 18. September 1916 der Damm der Talsperre an der Weißen Desse gebrochen war, ließ man die Darretalsperre sicherheitshalber auf ein Drittel des Fassungsvermögens ab. Zwischen 1924 und 1927 wurde die Talsperre ganz abgelassen und weitere Sicherungsmaßnahmen durchgeführt. Die Talsperre war früher ein bekanntes Naherholungsgebiet und Anglerparadies mit 86 ha Wasserfläche. Dies änderte sich, als die Talsperre von 1970 bis 1973 erneut abgelassen und zur Trinkwassertalsperre für die Stadt Jablonec nad Nisou (Gablonz) und ihre Umgebung umgebaut wurde. Dadurch ist keine andere Nutzung des Gewässers mehr möglich. Die Talsperre liegt ruhig und abgeschieden in den Bergen des Isergebirges. Weblinks Einige Informationen zur Talsperre
Souš (reservoar)

Souš är en reservoar i Tjeckien. Den ligger i den norra delen av landet, 100 km nordost om huvudstaden Prag. Souš ligger 764 meter över havet. Arean är 0,38 kvadratkilometer. I omgivningarna runt Souš växer i huvudsak blandskog. Den sträcker sig 1,1 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,9 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor
Nemocnice Jilemnice

Jilemnická nemocnice, původním názvem Masarykova městská nemocnice v Jilemnici (zkráceně MMN Jilemnice) je zdravotnické zařízení poskytující zdravotní péči v Libereckém kraji, okres Semily. MMN Jilemnice je jednou ze 2 nemocnic sloučených roku od roku 2017 do akciové společnosti MMN, a.s., druhou je pak Nemocnice s poliklinikou Semily. Charakteristika MMN a.s., pod níž nemocnice spadá je vlastněná městy Semily, Jilemnice a částečně Libereckým krajem. Nemocnice má oprávnění k provádění vzdělávání v základním pro všechny akutní lůžkové obory do roku 2024. Ve vzdělávání zde mohou pokračovat absolventi LF v oborech ortopedie, gynekologie-porodnictví, pediatrie, chirurgie, neurologie, ARO a interna. Nemocnice Jilemnice disponuje 180 lůžky v 6 lůžkových odděleních. Oddělení lůžková Anesteziologicko-resuscitační Dětské a novorozenecké oddělení Gynekologicko-porodnické oddělení Chirurgické oddělení Interní oddělení Neurologické oddělení Oddělení nelůžková Hemodialyzační oddělení Oddělení nukleární medicíny Radiodiagnostické oddělení Rehabilitační oddělení Oddělení centrálních operačních sálů a sterilizace Oddělení centrálních laboratoří Lékárna Historie Budova nemocnice byla postaven v roce 1934 a v témže roce byla budova zkolaudována a byl zahájen provoz. Vznik MMN Jilemnice můžeme tedy datovat přesně na 17. duben 1934. Po konci 2. sv. války došlo ke změně v uspořádání oddělení a modernizaci, k dalšímu rozšiřování docházelo v 50. letech 20. stol., kdy přibyla transfuzní stanice a centrální biochemická laboratoř. Další rozšiřování začalo v 80. letech a dokončeno bylo až po roce 1989. V roce 1992 byl zrušen OÚNZ Semily a nemocnice získala samostatnost. V novém tisíciletí čerpala nemocnice finanční prostředky z fondů EU na obnovu vybavení a modernizaci. V roce 2014 obdržela nemocnice titul Nejlepší nemocnice Libereckého kraje za rok 2014 dle průzkumu společnosti HealthCare Institute (hodnocení ambulantních pacientů). Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nemocnice Jilemnice na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Park Petra Bezruče (Bohumín)

Park Petra Bezruče, nazývaný také Bohumínský park, je městský park v části Nový Bohumín města Bohumín v okrese Karviná. Geograficky se také nalézá v nížině Ostravská pánev v Moravskoslezském kraji a v Horním Slezsku. Je to nějvětší městský park v Bohumíně, tvoří jej cca 1500 stromů a vzhledem ke své velikosti a významu bývá nazýván zelenými plícemi Bohumína. Historie a popis parku Slezský zemský hejtman, rakouský hrabě Jindřich Larisch-Mönnich II. v roce 1886 zakoupil Bohumínské panství a založil v části bažinatého šunychelského lesa bažantnici. Bažantnice vznikla, protože hrabě miloval lov a také jako pás zeleně kolem průmyslových objektů Bohumína. Protože zastupitelstvo tehdejšího města Bohumína se rozhodlo postavit rakouskému císaři Františku Josefu I. pomník, tak hrabě daroval část své bažantnice městu Bohumínu. Část bažantnice byla tedy následně upravena a byl v ní založen anglický park. Základní kámen parku byl slavnostně položen v roce 1907 a je na svém místě dodnes u vstupu do parku u ulic Jana Palacha a Štefánikovy. V parku byla postavena dřevěná zahradní restaurace a dřevěný pavilon. Bronzový pomník císaři byl slavnostně odhalen dne 2. prosince 1908 a to přibližně v místech, kde se nachází nynější pomník českého básníka Petra Bezruče. Po vzniku Československa byl císařův pomník zničen. Postupně se začalo s přebudováním zbytku původní bažantnice, kterou v roce 1921 město Bohumín koupilo od Larisch-Mönnichů. Během druhé světové války vyhořela také zahradní restaurace. Po druhé světové válce, v části parku vzniklo minizoo s daňky, srnci, kozami, pávy a bažanty. Minizoo v roce 1958 zaniklo a zůstaly jen ptačí voliéry, které později zanikly také. Dne 15. září 1947 byl park pojmenován po básníku Petru Bezručovi (1867–1958), kdy u příležitosti jeho osmdesátin byla odhalena básníkova busta postavená na bludném balvanu z granitu. V roce 1964 bylo v parku postaveno moderní letní kino, v roce 1974 byl postaven nový pavilon (na místě starého pavilonu) a v roce 1984 byla na místě vyhořelé dřevěné restaurace postavena kavárna hvězdicového půdorysu. Po sametové revoluci se začaly budovat sportoviště a zábavný areál/hřiště pro děti Hobbypark. V roce 2005 byl postaven přírodní amfiteátr s obnoveným letním kinem a restaurací. Park, který je celoročně veřejně přístupný, slouží i ke kulturním, sportovním a společenským akcím. V parku, ve kterém jsou domácí i zahraniční dřeviny, byla také zřízena Naučná stezka parkem Petra Bezruče zaměřená na stromy a keře v parku a také cyklostezka a in-line stezka. Nachází se zde také pomník obětem 1. a 2. světové války. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Park Petra Bezruče na Wikimedia Commons
Cesta myslivců

Cesta myslivců je retenční vodní nádrž o rozloze vodní plochy 1,5 ha vybudovaná na bezejmenném přítoku potoka Biřička v Hradeckých lesích asi 600 m jihovýchodně od rybníka Biřička na katastrálním území Nový Hradec Králové. Nádrž byla postavena v letech 2003–2004 na pravém bezejmenném přítoku potoka Biřička. Maximální hloubka při hrázi je 3,3 m a celkový objem při maximální hladině činí 27 800 m3. Kolaudace proběhla dne 1. července 2004 a slavnostní otevření se uskutečnilo 27. srpna 2004 za účasti náměstka primátora Hradce Králové Otakara Divíška. Tato nádrž plní retenční a rekreačně-turistické funkce. Jejím účelem je zvýšení letního průtoku v potoku Biřička a zlepšení mikroklimatu oblasti. Nádrž též tvoří významné lokální biocentrum pro rozmnožování obojživelníků. U hráze je postaven krytý altán a od roku 2005 se zde nalézá pomník lesníka Rudolfa Hackera. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Cesta myslivců na Wikimedia Commons
Cesta Myslivců (zbiornik)

Cesta Myslivců – sztuczny zbiornik wodny na prawym bezimiennym dopływu potoku Biřička w Czechach, położony na obszarze nowohradeckiego kompleksu leśnego na terenie miasta Hradca Králové. Zbiornik został zbudowany w latach 2003–2004 na prawym bezimiennym dopływu potoku Biřička, który wpada do poniżej leżącego systemu stawów Biřička, Cikán, Datlík oraz Roudnička, i obejmuje powierzchnię 0,015 km². Jego podłoże geologiczne składa się z piasków i żwirów morenowych epoki holocenu z dolną nieprzepuszczalną warstwą iłów. Zaporą jest istniejąca droga leśna. Ten obszar wody spełnia funkcje retencyjne oraz rekreacyjno-turystyczne. Ponadto ma służyć do zwiększenia przepływów letnich w potoku Biřička i poprawienia mikroklimatu okolicy. W ramach budowy zbiornika zostały na dopływu zrealizowane dobre warunki dla życia płazów oraz koryto potoku zostało gruntownie przekształcone poprzez budowę licznych meandrów, które są odpowiednie dla wielu roślin i zwierząt wodnych. Pierwotny las składa się ze świerków i sosny zwyczajnej, które mieszają się z drzewami liściastymi. Po zakończeniu budowy zbiornika teren obsadzono sadzonkami dębu szypułkowego oraz olszy czarnej. Od 2005 r. przy zbiorniku stoi biały pomnik upamiętniający leśnika Rudolfa Hackera. Pomnik powstał w studiu rzeźbiarza Josefa Škody (1901-1949) na Przedmieściu Śląskim, w 1930 r. umieszczono pomnik w Hackerowej Szkółce Drzew i Krzewów Leśnych na Pouchovie, następnie w 1950 r. został przeniesiony do ogrodu jego byłej willi, w 1970 r. na cmentarz pouchovski, a następnie do lasów przy zbiorniku. Przypisy
Býčí skála Cave

Býčí skála Cave (Czech: Býčí skála, German: Stierfelsen, English: The Bull Rock Cave) is part of the second longest cave system in Moravia, Czech Republic. It is also famous for archaeological discoveries. Except for the entrance, the cave is not accessible to the public, although occasionally it is opened for visitors. The cave is in the central part of the Moravian Karst, in the Josefovské Valley (Josefovské údolí) between the town of Adamov and the village of Křtiny. Together with the cave system Rudické propadání, Býčí skála forms the second longest cave system in the country, after the Amatérská Cave. Its known length is over 13 km. History The entrance to the cave was always known locally, with the first written mention coming from 1669. The cave was visited by two European monarchs: on 7.9.1804 the Holy Roman Emperor Francis II and on another occasion Alois I, Prince of Liechtenstein. During 1867-1873, the part named Předsíně was explored by the archaeologist Jindřich Wankel, who discovered a Palaeolithic settlement from around 100,000 - 10,000 BCE. Later, a statuette of a bronze bull was found, and starting in 1872 a large Hallstatt culture site had been excavated. The site contained animal and material offerings, crops, textiles, ceramic and sheet-metal vessels, jewellery, glass and amber beads. According to Wankel, the skeletons of one man and forty young women were found. Some women were beheaded, some missing legs or hands. On a small "altar" a skull and severed hands were placed. Wankel's romantic interpretation was that he had discovered the grave of a nobleman, accompanied by ritually killed women. Other theories suggest the death of people hiding in the cave during a war or from an explosion of a gas or dust. Later research identified seventeen skeletons as men; the people ranged from children up to adults of 50–60 years old. In 1920, when water was pumped out, another cave was discovered, the "Nová býčí skála" (The New Bull Rock Cave), with the Jedovnický brook (Jedovnický potok) running through it. During World War II, the Nazis built an underground factory in the cave, damaging the entrance area. After the war, a few more caves have been discovered (Sobolova (Barová), Májová, Prolomená and Proplavaná). In 1992, exploration of the brook was completed. The cave contains a Neolithic picture, a geometrical shape resembling a grill with a size of 30x40 cm, painted in charcoal on the cave wall. The carbon was dated with the C14 radio-carbon method to be 5,200 years old. The pattern resembles the decorations on some ceramic vessels from that period. [1] See also List of caves Citations and notes References External links Short overview History of discoveries in the cave (in Czech) Moravian Karst website Býčí skála website (in English) Rudické propadání website (in Czech) The bull statuette
Býčí skála-barlang

A Býčí skála-barlang a Morva-karszt védett övezetének középső részén fekszik, északra Brünn városától, Adamov és Křtiny között. 13 kilométeres hosszával a második leghosszabb csehországi barlang és nemzetközi szinten ismert, híres régészeti lelőhely. 1869 után Jindřich Wankel végzett itt ásatásokat. A munka folytatására a szórványként előkerült, egyedülálló bronz bikaszobrocska ösztönözte. Főként a paleolitikum, a hallstatti kultúra és a bronzkor időszakából kerültek elő leletek. Páratlan leletegyüttesnek számítanak a hallstatti koriak (vas és bronz szerszámok, ékszerek, széttört kerámia, kovácsműhely, kerékvasalások, koponyából készült korsó, emberi, állati és növényi maradványok), melyek a barlang kultikus rendeltetését támaszthatnák alá, újabban azonban egy katasztrofális eseményt (robbanást) valószínűsítenek. A hallstatti kori leletek a nyugati és keleti kört egyaránt képviselik, illetve etruszk és északi importok is előkerültek. A távolsági kereskedelem eredménye lehet a bronz bikaszobrocska (Kis-Ázsia) és bronzsisak (Görögország) is. A cserepek a horákovi kultúra kerámiaanyagából származnak. Az egész leletegyüttest a találói 1883-ban eladták Bécsbe. Irodalom Novotný a kol 1986 Encyklopédia archeológie. Bratislava, 139-140. Býčí skála-Höhle. In: Krieger und Salzherren. Ausstellungsbeiheft (1970) 99 ff. Parzinger, H./J. Nekvasil/F.E. Barth: Die Býčí skála-Höhle. Ein hallstattzeitlicher Höhlenopferplatz in Mähren (1995). Peter-Röcher, H.: Die Býčí skála-Höhle in Mähren – Opfer, Ahnenkult und Totenritual in der Hallstattzeit. Das Altertum 44, 1988, 3 ff. Oliva, Martin: Das Paläolithikum aus der Býčí skála-Höhle. Pravěk NŘ 5, 1995, 25-38. Külső hivatkozások archeolog.cz byciskala.cz turistika.cz Kapcsolódó szócikkek Karel Absolon