NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tupadly (zámek)

Zámek Tupadly stojí uprostřed obce Tupadly, přibližně pět kilometrů jižně od Čáslavi ve Středočeském kraji. Je chráněn jako kulturní památka. Historie Zámek vznikal postupným rozšiřováním od první stavby raně renesanční až po dostavbu vrcholného baroka. V první polovině 14. století se v Tupadlech připomíná tvrz, kterou vlastnili vladykové z Tupadel. Na jejím místě začal roku 1530 Bernard Žehušický z Nestajova budovat raně renesanční zámek. Zámek byl původně jednokřídlou budovou s hranolovitou obytnou věží. Tato stavba tvoří východní křídlo dnešního zámku. Po konfiskacích měšťanského i panského majetku následujících po bitvě na Bílé hoře se Tupadly dostaly do rukou Arnošta de Suy, císařského generála. Ten roku 1633 nechal rozšířit zámek o jižní průčelní křídlo se střední věží a během čtyř let ho přestavěl v pozdně renesančních tvarech s použitím sgrafitové rustiky na průčelí dvojtraktu. Po požáru roku 1676 prodal Arnoštův syn Ferdinand panství Marii Barboře z Pöttingu (též uváděna z Petynku). Ta přistavěla křídlo západní a vytvořila tak zámecký komplex o třech křídlech, od zahrady oddělený zdí se slepou arkádou. Průčelí nového traktu získalo raně barokní červenobílé členění, zatímco ostatní fasády byly i nadále pokryty sgrafity. Marie Barbora z Pöttingu přenechala tupadelské panství svému synovi Františku Karlovi, ten ho však v roce 1739 kvůli dluhům prodal v dražbě. Další majitelka, hraběnka Kateřina Auerspergová ze Schönfeldu, spojila Tupadly se žlebským panstvím, přesto na zámku pokračovaly stavební úpravy. Kateřina Auerspergová dala okolo roku 1739 sjednotit zámek barokovými průčelími. Novobarokní korektury, následující po požáru roku 1865, se přidržely starších barokních forem a tehdy byla při zámku zřízena dnes již neexistující zámecká kaple a zahrada s lodžií. Auerspergové vlastnili zámek až do roku 1924, od druhé poloviny 18. století ztratil však svůj význam a byla v něm jen hospodářská správa. Po roce 1924 zámek vlastnil hostačovský cukrovar (zámek byl adaptován k bytovým účelům) a následně jej získal do vlastnictví poslanec za agrární stranu Jaroslav Hálek. Po roce 1948 byl zámek zestátněn. Zámek je v soukromém vlastnictví a není přístupný veřejnosti. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Tupadly na Wikimedia Commons
Turkov

Turkov je lužní les nacházející se na hranici ostravských městských obvodů Třebovice, Martinov a Poruba. V roce 1993 byl s platností od 25. září vyhlášen přírodní památkou. Popis Jedná se o izolovanou oblast ekosystému lužního lesa. V jihozápadní a východní části se nacházejí hráze bývalých rybníků osázené duby starými cca 200 let. Po povodni v roce 1997 území získalo charakter bezodtokové kotliny. Povodeň výrazně poškodila původní mokřadní olšiny rostoucí na místě bývalých rybníků. V současné době[kdy?] mokřadní olšiny regenerují. I přesto zde však zůstaly některé zajímavé druhy, např. měsíčnice vytrvalá (Lunaria rediviva), žluťucha lesklá (Thalictrum lucidum), kosatec žlutý (Iris pseudacorus), jilm habrolistý (Ulmus minor) či pižmovka mošusová (Adoxa moschatellina).[zdroj?] Kromě stromů, keřů a rostlin zde rostou i vzácné druhy hub, jako je např. pstřeň dubový (Fistulina hepatica), čechratička (Ripartites helomorphus), suchohřib meruňkový (Xerocomus armeniacus), hlíva hnízdovitá (Phyllotopsis nidulans), lupenopórka červenožlutá (Phylloporus rhodoxanthus), hovník obnažený (Ascobolus denudatus) či bolinka mnohovýtrusá (Camarops polysperma).[zdroj?] V červenci roku 2009 byla v Turkově znovuotevřena naučná stezka Přírodní památka Turkov, kterou vytvořilo občanské sdružení Ekolyceum ve spolupráci s Nadací Via Vitae Fond Opora. Obrázky na panely vytvořil Ludvík Kunc. V současné době[kdy?] je existence přírodní památky ohrožena plánovaným přivaděčem k dálnici D1 (tzv. Severní spoj). Proti změně územního plánu a výstavbě Severního spoje přes Turkov protestují ekologové i zdejší občané. Samo vedení města se proto začíná přiklánět k variantě jiné trasy. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Turkov na Wikimedia Commons Stránky věnované PP Turkov Informace na webu Turistika.cz
Turnerova chata

Turnerova chata (německy Thurnerhütte, Turnerhütte) je jediná veřejně přístupná chata v I. zóně Národního parku Šumava. Stojí na pravém břehu řeky Vydry u ústí Zhůřského potoka mezi Antýglem a Čeňkovou pilou, uprostřed naučné stezky Povydří. Historie Česky též Turnerská či Turnéřská chata. Původní dřevěná stavba, nazvaná zprvu Thurnerhütte podle cestářského mistra Thurnera, který v letech 1864–1867 k usnadnění svozu těženého dřeva postavil silnici Povydřím od Čeňkovy Pily směrem na Antýgl. Podle knižního průvodce Šumavou z roku 1888 tu cestář se ženou v „menším srubu“ hostil kolemjdoucí: „Tento domek, zvaný také „Thurnerhütte“, má neobyčejně romantickou polohu, pročež musíme být zmíněnému muži zavázáni díkem, že týž právě zde zřídil pár stolů a lavic k oddechu turistům.“ Později dalo město Kašperské Hory, jemuž od středověku patřily okolní lesy, na místě cestářova přístřešku postavit hájovnu, která zároveň poskytovala občerstvení a nocleh, a tak se stala oblíbeným cílem turistů. Její kapacita s rozvojem turistiky přestávala stačit, proto už v roce 1914 stál na jejím místě roubený hostinec s ubytováním, který patřil k nejnavštěvovanějším místům na Šumavě. Tato typická šumavská stavba však v roce 1932 vyhořela. Chata byla obnovena v letech 1938–1939 ve stejném stylu, nicméně rozšířena o přístavby. V roce 1940 chata podle dostupných pramenů "znovu padla za oběť plamenům". Hostinec byl údajně během druhé světové války uzavřen. Po skončení války byl provoz chaty obnoven. Chata je dodnes jedním z nejvyhledávanějších výletních míst Šumavy. Odkazy Reference Literatura Max Krickl (ed.), "Tief im Böhmerwald" – Innergefild – Innergefilder Gemeindechronik, 2004. Engelbert Panni, Povydřím od Čeňkovy pily k Turnerově chatě a dál od Antýglu údolím Hamerského potoka až na Horskou Kvildu. In: Führer durch den Böhmerwald (1888), s. 124-126; česky v překladu Jana Mareše na stránkách Kohoutí Kříž Jihočeské vědecké knihovny v Českých Budějovicích. Maria Frank et al. (ed.), Im Lande der Künischen Freibauern. Heimatbuch für den Mittleren Böhmerwald. Grafenau: Morsak 1979 (4. vydání). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Turnerova chata na Wikimedia Commons www.turnerovachata.cz
Turnerova Chata

Turnerova Chata – czeskie schronisko turystyczne, położone w Szumawie. Obiekt położy jest na wys. 791 m n.p.m. nad rzeką Vydrą, u ujścia Zhůřskiego potoku. Historia Obiekt powstał w miejscu, w którym w XIX wieku mieściła się chata zarządcy drogi, wiodącej doliną Vydry i Zhůřskiego potoku, służącej do transportu piasku krzemionkowego do pobliskich hut szkła. W 1908 roku, na zlecenie miasta Kašperské Hory wybudowano tu zajazd, zwany Thurnerhütte, oferujący poczęstunek zarówno pracownikom leśnym jak i coraz liczniejszym turystom. W chacie nocowały również rodziny drwali. W okresie międzywojennym Klub Czechosłowackich Turystów uruchomił tu stację turystyczną. Niestety, latem 1932 roku budynek spłonął (wg jednej wersji od nieszczelnego komina, wg innej - od zapalenia się używanych w kuchni olejów). Miasto Kašperské Hory dążyło do jak najszybszej odbudowy obiektu - ostatecznie udało się to jednak dopiero w 1938 roku. Po II wojnie światowej budynek znacjonalizowano. Służył jako obiekt rekreacyjny dla przedsiębiorstw państwowych, działała również restauracja. Po upadku komunizmu półpaństwowy właściciel chaty został postawiony w stan likwidacji, a sam budynek 1998 roku trafił w ręce prywatne. Warunki pobytu Chata oferuje 13 miejsc noclegowych w pokojach 2, 3 i 4 osobowych. Na miejscu działa również restauracja. Szlaki turystyczne Rejštejn - dolina Otavy - Čeňkova pila - dolina Vydry - Turnerova Chata - Klostermannův most (węzeł szlaków) - Antýgl - Modrava Srní - Klostermannův most (węzeł szlaków) - Turnerova Chata - Zhůří Przypisy
Tylův dům (Kutná Hora)

Tylův dům (dříve Dům u zlatého hřebene) se nachází ve městě Kutná Hora v Tylově, dříve Čáslavské ulici. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Historie Jedná se o rodný dům Josefa Kajetána Tyla. Vznikl na gotických základech po požáru města v roce 1823. Od roku 1862 je v průčelí domu umístěn reliéf J. K. Tyla s popisem, že se zde 4. února 1808 narodil J. K. Tyl, autor textu české státní hymny Kde domov můj. V Tylově domě jsou umístěny dvě stálé expozice – Josef Kajetán Tyl a expozice Českého muzea stříbra Kutnohorské podzemí a jeho průzkum. V sezóně 2024 je Tylův dům z technických důvodů uzavřen. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tylův dům na Wikimedia Commons České muzeum stříbra / Tylův dům – oficiální stránky
Tyršovy sady (Pardubice)

Tyršovy sady jsou městský park v Pardubicích. Park byl vybudován pod valy Pardubického zámku jako místo konaní celostátní Výstavy tělovýchovy a sportu, která se ve městě uskutečnila roku 1931. Pojmenován je po Miroslavu Tyršovi. Historie V místě dnešních Tyršových sadů byl původně pernštejnský náhon, roku 1910 zasypaný a přeměněný v mokré louky, které každoročně zaplavovala povodeň. V roce 1931 se ve městě konala celostátní Výstava tělovýchovy a sportu, která se stala podnětem k přeměně okolí zámku ve výstavní park o ploše 70 510 m². V něm byly umístěny desítky funkcionalistických výstavních pavilonů. Kvůli výstavě byly navíc nedaleko parku postaveny Letní stadion, Hotel Grand a Umělecko-průmyslové muzeum. Po skončení výstavy areál výstaviště dále sloužil jako městský park pro společenské vyžití. Například v Rotundě u jezírka se až do 60. let konaly taneční večery (poslední budovy výstaviště byly odstraněny roku 1977). Kolem roku 1970 se uskutečnila rekonstrukce parku podle projektu architekta ing. Vaňka. V parku rostlo na 150 taxonů dřevin, často ve více varietách, vznikla i naučná stezka. Po vzniku městských obvodů v 90. letech péče o dřeviny poklesla a park postupně upadal. Po roce 2000 se objevují snahy o jeho obnovu. V roce 2014 začala obsáhlá revitalizace parku. Revitalizace parku 2014 - 2015 Revitalizace má parku vrátit jeho původní funkci, tedy vytvořit z komplexu pod pardubickým zámkem opět místo zajímavé pro širokou veřejnost. Návrh revitalizace počítá s tím, že podzámecký park bude sloužit všem generacím, bude přátelský, bezbariérový a bezpečný. Po revitalizaci má být místem pro odpočinek, relaxační aktivity a hry, různé kulturní aktivity či zajímavá setkání. Tento projekt byl ovšem již od svého zahájení kritizován místními občanskými iniciativami, které zpochybňovaly jednak rozsah kácení v parku, později ale i ekonomické aspekty celého projektu (cenu i budoucí provozní náklady) a jeho celkovou koncepci. Pod tlakem aktivistů nakonec došlo k významné redukci počtu kácených stromů, nicméně základní koncepce návrhu autora Ing. et Ing. Tomáše Jiránka zůstala zachována. Odkazy Reference Související články Pardubice (evropsky významná lokalita) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tyršovy sady na Wikimedia Commons Městský web věnovaný revitalizaci parku Webové stránky sdružení občanů
Tělocvična Pod Hradem

Novogotická budova tělocvičny Pod Hradem se nachází v brněnské městské části Brno-střed, v katastrálním území Město Brno pod Špilberkem v ulici Údolní, číslo orientační 3. Pozemek s budovou tělocvičny však původně náležel do zrušeného katastrálního území Špilberk. Architektura Budovu si nechal postavit Brünner Turnverein (Brněnský německý tělovýchovný spolek). Návrhem v roce 1867 pověřil moravského německého architekta Augusta Prokopa, který se právě vrátil do Brna po několikaletém praktikování na severu Evropy. Tak byla jeho osobností stavbě vtisknuta podoba severské neogotiky. Neomítané cihlové polychromované zdivo, tvarosloví akcentované výraznými pilíři, klenbami a štíty na půdorysu chrámového trojlodí dodává architektuře až sakrální rozměr. Pozoruhodné jsou dřevěné konstrukce a bazilikální zastropení interiéru, původně zdobené polychromií. Všechny tyto aspekty jsou srozumitelné při pochopení úlohy, jakou hrál v tehdejší společnosti zadavatel, tedy tělovýchovný spolek „Brünner Turnverein“. Jeho role byla obdobná jako u tělocvičné jednoty Sokol v českém prostředí. Stavba tedy nutně ztělesňovala národní hodnoty a ideály, navíc do doby výstavby Německého domu suplovala tělocvična německé kulturní centrum Brna, jeho koncertní i divadelní sál. Historie a současnost Slavnostní otevření se konalo 28. června 1868. Otevření novostavby se stalo dvoudenní slavností (28.–29. června). V roce 1877 tělocvična vyhořela, ale už roku 1878 byla podle návrhu Augusta Prokopa obnovena. Další dostavba se uskutečnila roku 1896. Smutnou úlohu hrála tělocvična, podobně jako Německý dům, po osvobození v roce 1945, kdy se stala místem poprav brněnských Němců, kteří se exponovali v době protektorátu. Oběšen zde také byl Stanistav Kotačka, vrah Josefa Bierského z paraskupiny Wolfram. Tělocvična je od 23. března 1964 kulturní památkou. V současnosti v budově sídlí Centrum univerzitního sportu Fakulty sportovních studií Masarykovy univerzity. Odkazy Reference Literatura Pavel Zatloukal: Brněnská architektura 1815-1915. Průvodce. Brno 2006, s. 58. DIVINA, Miroslav. Hala brněnského "Turnvereinu". Brno, 2008 [cit. 2019-01-25]. Bakalářská práce. Masarykova univerzita, Filozofická fakulta. Vedoucí práce Jiří Kroupa. Dostupné online. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tělocvična Pod Hradem na Wikimedia Commons Seznam sportovišť – Fakulta sportovních studií MU
Těšany (zámek)

Zámek Těšany se nachází na jižním konci návsi obce Těšany v okrese Brno-venkov. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Těšanský zámek byl postaven ve třetí třetině 17. století jako raně barokní rezidence brněnských dominikánů, kteří část vsi vlastnili již od 14. století a zbytek zakoupili v roce 1666. Protože v obci nebyl kostel, zřídili si v rezidenci vlastní kapli. Klášter byl zrušen v roce 1784, rezidenci převzal náboženský fond a v roce 1807 přešla do soukromého vlastnictví. Rozsáhlé úpravy zámku proběhly ve druhé polovině 19. století za rodiny Weissů. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Těšany na Wikimedia Commons Těšany na hrady.cz
Těšínská tiskárna

Těšínská tiskárna (německy Teschner Druckerei, polsky Drukarnia Cieszyńska) je významný český polygrafický podnik, nacházející se v Českém Těšíně. Byla provozována společností Těšínská tiskárna, a. s. V únoru 2021 ukončila činnost. Dějiny Těšínská tiskárna byla založena v roce 1806 knihtiskařským tovaryšem Fabiánem Beynhauerem. Téhož roku ji koupil Tomáš Václav Antonín Prochaska, tiskař vyučený v pražské Schönfeldově tiskárně. V roce 1848 byla založena pobočka v Bílsku. Tiskárna se úspěšně rozvíjela a na konci 19. století byla jednou z největších a nejmodernějších v celém Rakousko-Uhersku. Roku 1883 byla tiskárna povýšena na císařskou a královskou (c. k.) dodavatelskou firmu s označením C. a k. dvorní tiskárna knih (K. und k. Hofbuchdruckerei). Roku 1894 byla v tiskárně zavedena první stereotypie v českých zemích, v roce 1900 byla zřízena písmolijna a galvanoplastika. V roce 1925 byl zaveden ofsetový tisk, roku 1931 instalovány první sázecí stroje Linotype. V důsledku světové hospodářské krize se Prochaskova firma v roce 1930 přeměnila na společnost s ručením omezeným. Snížil se odbyt i počet zaměstnanců. Rod Prochasků tiskárnu prodal a po různých majetkových změnách ji koupil v roce 1940 říšský Němec Hubert Lüdermann. Po skončení druhé světové války byl tiskárně ustanoven národní správce a v roce 1949 se stala součástí Tiskařských závodů Svoboda, n. p., Praha. V rámci dalších restrukturalizací se pak stala součástí Ostravských tiskáren, n.p., Ostrava a n.p. Tisk – knižní výroba, Brno. Současnost V roce 1992 byla tiskárna v rámci privatizace převedena na společnost Těšínská tiskárna, a. s. Zakladatelem a jediným akcionářem této společnosti byl Fond národního majetku. Během kuponové privatizace se akcionářská struktura roztříštila. V roce 1995 do společnosti vstoupil jako majoritní akcionář Ing. Lambert Krejčíř, otec Radovana Krejčíře, který také byl v představenstvu firmy spolu se svou matkou Naděždou Krejčířovou. Ta byla v letech 2012–2021 předsedkyní představenstva. Těšínská tiskárna byla moderní polygrafický podnik, specializující se na knižní produkci. Přibližně 30 % produkce zůstávalo na českém trhu, 70 % produkce bylo exportováno, především do Německa.[zdroj?] Reference Literatura KRŮL, Martin; NOVÁKOVÁ, Pavlína; PAVELKOVÁ, Ilona. Historie a současnost podnikání v Těšínském Slezsku. Žehušice: Městské knihy s.r.o., 2006. ISBN 80-86699-39-0. Externí odkazy Stránka Těšínské tiskárny
Třemošenský rybník

Třemošenský rybník, zvaný též Židovský nebo Židovák, je součástí rybniční soustavy na Boleveckém potoce na severním okraji města Plzně. Kromě Boleveckého potoka přitékajícího ze západu od Nováčku je rybník napájen další bezejmennou vodotečí přitékající ze severu od Kamenného rybníka. Ta vytváří dlouhý záliv se skalnatou strání na severovýchodním břehu, protější jižní břeh je travnatý. Voda v rybníku je poměrně čistá (II.–III. třída jakosti dle ČSN 75 7221) a vhodná pro rekreační koupání. Historie Rybník vznikl až po roce 1734, patrně současně se Seneckým rybníkem. Pojmenován byl pravděpodobně po Třemošné, kam směřuje dnešní silnice I/27 vedoucí po jeho hrázi. Původně byl rybník vyhrazen Třemošenským pro koupání dobytka, což mohlo být důvodem, proč byl za druhé světové války, přesně od 31. března 1940, nacisty vyhrazen Židům jako jediné povolené koupaliště. Není to jediná souvislost s Židy – v roce 1931 tu byl pod vedením Jana Adela založen jediný židovský skautský oddíl v Plzni, jež v následujících letech podnikal výlety k boleveckým rybníkům. V sobotu 17. července 1965 se nad Plzní prohnala průtrž mračen, při které podle záznamů v meteorologické stanici v arboretu Sofronka napršelo během 3 hodin přibližně 120 mm srážek. Voda vytékající z Třemošenského rybníka podemlela násep železniční tratě č. 160 z Plzně do Žatce natolik, že způsobila několikadenní výluku. Zároveň voda v místě výtoku podemlela a odplavila z poloviny šířky silnici I/27 vedoucí po hrázi, takže funkční zůstal pouze jeden jízdní pruh. Při napřimování a rozšiřování silnice I/27 byl rybník na počátku 90. let zmenšen. Základní údaje Údaje z roku 1998. Galerie Literatura kolektiv autorů: Bolevec a okolí. Sdružení boleveckých rodáků, Plzeň 1999. Jan Kumpera, Jiří Zahradnický: Rybníky Plzeňského kraje aneb putování za rybniční vůní; Agentura Ekostar s. r. o. Plzeň, Plzeň 2006 Životní prostředí města Plzně; Statutární město Plzeň a Granát Hák Jaroslav Ing., Horní Bříza 2002 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Třemošenský rybník na Wikimedia Commons Třemošenský rybník – povídka Luboše Kolafy ze sbírky Plzeňské okolí
Třesín (přírodní památka)

Třesín je přírodní památka na vrchu Třesín mezi obcemi Bílá Lhota a Mladeč v okrese Olomouc. Oblast spravuje AOPK ČR Správa CHKO Litovelské Pomoraví. Důvodem ochrany je izolovaný vápencový hřbet se smíšenými porosty a vzácnou štěrbinovou květenou. Na východním okraji přírodní památky (asi 1,5 km východně od vrcholu Třesína) se v jejím ochranném pásmu nachází bývalá národní přírodní památka Třesín s Mladečskými jeskyněmi. Fotogalerie Odkazy Reference Související články Seznam chráněných území v okrese Olomouc Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Třesín na Wikimedia Commons
Tři Grácie (Lednicko-valtický areál)

Tři Grácie (také Chrám Tří Grácií) je letohrádek s krytým sloupořadím a salet v Lednicko-valtickém areálu, před kterým stojí sousoší, pro které se vžil název Tři Grácie. Letohrádek z první čtvrtiny 19. století stojí v katastrálním území Charvátská Nová Ves na jižním břehu Prostředního rybníka. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Přístupný je jen exteriér budovy. Historie Letohrádek byl vybudován za vlády knížete Jana I. z Lichtenštejna v letech 1824–1825. Neoklasicistní stavba, která v sobě slučovala funkci obydlí personálu s letohrádkem, je dílem Josepha Franze Engela (kolem 1776–1827). Sousoší před kolonádou z roku 1799 je dílem sochaře Johanna Martina Fischera (1740–1820) a původně bylo umístěno v zámeckých zahradách v Lednici. Autorem sochařské výzdoby v kolonádě je Josef Klieber (1773–1850). Počátkem 21. století byla provedena celková rekonstrukce objektu. Popis Chrámek Tří grácií tvoří podkovovitá kolonáda dvanácti jónskými sloupy, kterou uzavírají dvě průčelí, tvořená dvěma symetrickými arkádami s dórskými hlavicemi, k nimž vede pět schodištních stupňů. V zadní stěně ochozu je v pravoúhlých výklencích umístěno deset alegorických soch klasického umění a věd. K zadní stěně je z jižní strany přistavěna obdélná budova se třemi okny (jedno francouzské a dvě obdélná). Před ní je předsazena trojdílná arkáda, tvořená toskánskými sloupy, vysazená na soklu, opatřeném šesti schodištními stupni, který tvoří loggii. Francouzským oknem se vchází do místnosti s mozaikovou kamennou podlahou a iluzivní výmalbou. Ze společenského sálu je možné pozorovat Rybniční zámeček na protějším břehu rybníka a sousoší Tří Grácií před kolonádou. Nejde však o tři řecké bohyně (Athénu, Artemis a Afrodíté), jak je někdy mylně uváděno, ale o Charitky – bohyně krásy a půvabu. První drží helmu bohyně války, moudrosti i řemesel Minervy, druhá křídlo Merkura, boha obchodu a obchodních styků, třetí myrtu, symbol reka Persea. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tři Grácie na Wikimedia Commons Chrám Tří Grácií - na stránkách Národního památkového ústavu
Tempel der drei Grazien (Břeclav)

Der Tempel der drei Grazien (tschechisch: Chrám Tří grácií) ist ein Staffagegebäude im Park des Schlosses Valtice (deutsch: Schloss Feldsberg) in Břeclav, Tschechien, Bestandteil der Kulturlandschaft Lednice-Valtice und damit des gleichnamigen UNESCO-Welterbes. Geografische Lage Das Gebäude gehört zu einer Reihe von Bauwerken an den Teichen, die die Anlagen von Schloss Lednice und Schloss Valtice trennen. Es liegt etwas zurückgesetzt am Südufer des Mitterteichs (Prostřední rybník) und in einer Blickachse mit dem Teichschlösschen am gegenüber liegenden Ufer. Südlich erstreckt sich der Boří les. Geschichte Auftraggeber war Fürst Johann I. von Liechtenstein, ausführender Architekt Joseph Franz Engel. Errichtet wurde der Tempel 1824/25. Gebäude Die Hauptfassade des Gebäudes ist auf den See hin ausgerichtet. Sie bildet einen konvexen Halbkreis, der aus zwölf ionischen Säulen gebildet wird. In dessen Mittelpunkt steht die Gruppe dreier unbekleideter Frauen-Statuen auf einem runden Sockel. Die Säulenreihe endet an beiden Seiten in einem Fassadenabschnitt der von je einem Venezianischen Fenster gebildet wird. Den Säulen korrespondieren an der Kolonnaden-Innenwand jeweils dorische Pilaster. In den Nischen dazwischen stehen 10 allegorische Figuren, die Joseph Klieber geschaffen hat. Im Innern gibt es einen zentralen Salon mit Mosaikfußboden, Marmor verkleideten Wänden, Tonnengewölbe mit umlaufendem Fries und Grisaille-Kassettierung. Der Marmor wurde aus einem aufgehobenen Kloster in Wranau beschafft. Der Salon hat sowohl einen Zugang von der Kolonnade als auch von der Rückseite des Gebäudes. In seiner Mitte stand ursprünglich auf einem Granitsockel eine Statue der badenden Venus, die Leopold Kissling nach „einer Vorlage aus dem Vatikan“ geschaffen hat. Die namensgebende, im Halbrund der konvexen Fassade angeordneten Frauengruppe zeigt – entgegen der Benennung – nicht die Chariten (drei Grazien) Aglaia, Euphrosyne und Thalia, sondern die Göttinnen Artemis, Athene und Aphrodite. Die Figurengruppe stammte von Johann Martin Fischer, stand ursprünglich im Eisgruber Schlosspark und wurde hierhin versetzt. Siehe auch Liste von Bauten der Liechtensteiner in der Kulturlandschaft Lednice-Valtice Literatur Pavel Zatloukal (Hg.), Přemysl Krejčiřík und Ondřej Zatloukal: Die Kulturlandschaft Lednice-Valtice. Foibos Books, Prag 2012. Weblinks Einzelnachweise