NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zeyerova vila

Zeyerova vila je dům čp.261/16 s altánem a zahradou v Praze 6 Liboci, mezi ulicemi Libocká a Sestupná, který patřil spisovateli Juliu Zeyerovi a po něm Anně Lauermannové Mikšové. Areál domu se zahradou i altánem jsou od roku 1958 chráněny jako nemovitá kulturní památka. Historie Architekt ani stavitel domu nejsou známi. Dům zakoupila a v letech 1862–1863 dala adaptovat vdova Eleonora Zeyerová, rozená Weisselesová (1811–1881), pro sebe a svého syna, spisovatele Julia Zeyera (1841–1901), který roku 1878 vlastnoručně sroubil zahradní altán. Zeyer zde napsal knihu Vyšehrad a pravděpodobně v letech 1897–1898 dům prodal paní Anně Lauermannové–Mikšové (1852–1932) s podmínkou, že v něm bude smět nadále obývat jednu část, uchovávat svou knihovnu a sbírku starožitností, které svou závětí odkázal manželům Vojtěchovi a Josefíně Náprstkovým. Poslední léta života trávil ve Vodňanech a do Liboce se vracel na zimu. Pro Lauermannovou byla vila letním sídlem i jejím domem úmrtním. Měla zde také uloženou Jungmannovu knihovnu. Po její smrti zdědila dům její dcera s manželem, kteří Náprstkovu muzeu umožnili zřídit v přízemí pamětní síň Julia Zeyera, která byla zrušena roku 1991. Popis Vila stojí ve svahu, severně od ohradní zdi královské obory Hvězda, ve vidlici mezi ulicemi Libocká a Sestupná, se vchodem a osově řešenou cestou od Libocké ulice. Dům je dvouposchoďový, podsklepený, stojí ve svahu uprostřed zahrady. Má sedlovou střechu, v jižním štítu pod dvěma kruhovými okénky je vsazený reliéf polopostavy Panny Marie s dítětem, pod nímž údajně býval nápis: Matko Boží, opatruj toto stavení a dopřej Boží požehnání - Eleonora Zayerová r. 1863. Na severozápad orientované zahradní průčelí má v patře balkón. Podle obkladů a balkónů z hnědě mořeného dřeva bylstyl domu nazýván alpský nebo švýcarský. Původní štukatury se zčásti zachovaly, nástropní malby jsou údajně zabílené. Na zpustlé zahradě při západním plotu stojí zděný altán a trojbokým štítem z roku 1878, zdola zastíněný novodobou kůlnou. Původní dřevěný plot do Libocké ulice byl po roce 1991 nahrazen betonovými panely. Odkazy Reference Literatura KOVÁŘÍK, Vladimír. Literární toulky Prahou. Praha: Albatros, 1980. 548 s. Kapitola Liboc, s. 516–518. RUTTE, Miroslav: Portrét z mizejících dob: život a dílo Anny Lauermannové-Felixe Tévera – Praha: Julius Albert, 1935 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zeyerova vila na Wikimedia Commons Památkový katalog Turistika
Čertův mlýn (Liboc)

Čertův mlýn (Tučkův) je bývalý vodní mlýn v Praze 6-Liboci, který stojí na Šáreckém potoce v Šáreckém údolí. Od roku 1958 je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky spolu s hospodářskou budovou a ohradní zdí s branou a brankou. Historie Vodní mlýn pochází pravděpodobně z přelomu 17. a 18. století. Později v něm byla provozována Kaiserova výletní restaurace, zrušená roku 1945. V 70. letech 20. století byl areál v havarijním stavu. Na přelomu 70. a 80. let 20. století jej rekonstruoval nový majitel, výtvarník, který si zde zřídil ateliér a dal pořídit kopie barokních a klasicistních mříží do oken. Popis Mlýn je tvořen hlavní patrovou budovou, přízemní hospodářskou budovou a ohradní zdí s branou. Obě stavby jsou spojeny ohradní zdí a mají sedlovou střechu, kamenné zdivo a jsou podsklepené; oba sklepy mají valenou klenbu. Hlavní patrová obytná budova na čtvercovém půdorysu stojí na jižní části dvora. Na straně do dvora má v prvním patře dřevěnou pavlač. Severní hospodářská budova je přízemní, protáhlého obdélného půdorysu. Její sklepy vybíhají ve střední části do přilehlé stráně. Ve střeše do dvora jsou tři střešní okna podkrovní vestavby. Ve východní ohradní zdi je prolomena zaklenutá brána hlavního vjezdu. Severně od hlavní budovy se v ohradní zdi nachází menší zaklenutá branka. Přilehlé pozemky jsou upraveny a částečně zastavěny drobnými stavbami. Západně od budov mlýna byl původně rybník. Zajímavosti Ke Kaiserovu hostinci v Čertově mlýně patřil svažitý pozemek jižně od mlýna, který si pronajali pěvec Národního divadla Emil Pollert a divadelní podnikatel Antonín Fencl. Dali jej upravit a v květnu 1913 na něm zahájili činnost Přírodního divadla v Šárce operou Prodaná nevěsta. Po skončení 1. světové války obnovili již roku 1919 smlouvu o pronájmu pozemku a ve stejném roce zde uskutečnili opět operu Prodaná nevěsta jako první z řady dalších každoročních představení. Odkazy Reference Literatura KLEMPERA, Josef. Vodní mlýny v Čechách. III., Praha a okolí. 1. vyd. Praha: Libri, 2001. 263 s. ISBN 80-7277-051-9. Kapitola Čertův mlýn v Šárce. S. 139 LAŠŤOVKOVÁ, Barbora: Pražské usedlosti. 1. vyd. Praha: Libri, 2001. 359 s. ISBN 80-7277-057-8. S. 60 VLČEK, Pavel a kol. Umělecké památky Prahy. Velká Praha. Vydání první. Praha: Academia, 2012-2017. 3 svazky. ISBN 978-80-200-2107-6. Kapitola Liboc. S. 875 Související články Seznam mlýnů v Praze Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Čertův mlýn na Wikimedia Commons Liboc na webu ČÚZK, Archivní mapy
Trnávka (zámek)

Zámek Trnávka se nachází v obci Trnávka v okrese Nový Jičín v Podbeskydské pahorkatině v Moravskoslezském kraji. Zámek Trnávka postavil v barokním stylu ve 20. letech 18. století na místě původní středověké tvrze pravděpodobně Josef Viktorín z Harasova. K zámku patří přírodně krajinářský park s rybníkem (součást přírodní rezervace Rybníky v Trnávce) z počátku 19. století. Od roku 1947 patří zámek obci, sídlí v něm obecní úřad a je také využíván ke společenským akcím. Další informace Zámek je jednopatrová obdélníková budova s barokní mansardovou střechou a uvnitř se zčásti zachovala interiérová výbava z 1. a 2. poloviny 19. století (např. dveřní výplně, kachlová kamna atp.). Současná, pozdně barokní podoba pochází přibližně z roku 1780. Vedle zámecké budovy je dochován také bývalý vrchnostenský dvůr s tzv. „Zámečkem“, který sloužil jako budova pro úředníky bývalého správního statku. Zámek Trnávka je památkově chráněn. Reference
Černíč (tvrz)

Tvrz je opevněný dvorec přestavěný na areál vodního mlýna v druhé polovině 16. století pod hrází průtočného Černíčského rybníka v obci Černíč v okrese Jihlava. Je chráněn od roku 1972 jako kulturní památka České republiky. Historie Pravděpodobně už ve 14. století na Moravské Dyji stála vodní tvrz, která byla v druhé polovině 16. století přestavěna na vodní mlýn s pilou. Objekty areálu byly v průběhu staletí přestavovány. V roce 1767 mlýn zachvátil požár. Po přestavbě byl tento letopočet na korouhvi na špici věže. Podle dendrochronologického výzkumu stromy pro krov chléva byly smýceny na přelomu let 1927/1928 a pro krov pily v období 1766/1767. Vlastní mlýn byl přestavěný a zvětšený na začátku 20. století. Na mlýně se vystřídala řada majitelů, ale od začátku 17. století do konce 19. století vlastnili mlýn příslušníci jedné rodiny Jonášových – Procházkových. Kolem roku 1930 vlastnil mlýn Otokar Šmejkal. Do státního seznamu kulturních památek byl zapsán v roce 1972. Popis Areál mlýna vymezují po obvodu obytné stavení s přistavěnou věží, vlastní mlýn a hospodářské budovy kůlny, stodoly s pilou a zbytek uzavírá kamenná zeď. Dvě křídla budov na půdorysu obdélníku propojené čtyřbokou zděnou věží představují obytnou budovu a hospodářskou budovu. Věž v severozápadní části dvora má armovaná nároží a v ose je průjezd s valenou klenbou. Nad průjezdem jsou v patrech nad sebou pravoúhlá okna s kamenným ostěním se skosenými hranami. Věž má čtyřbokou stanovou střechu. Hospodářské křídlo východně od věže má hladkou fasádu s jedním pravoúhlým oknem. Fasáda ve dvoře má dvě pravoúhlá okna s kamenným ostěním a pravoúhlým vchodem. Je ukončena korunní profilovanou římsou, na kterou nasedá sedlová střecha. Obytná jednopatrová budova je na podezdívce má hladkou fasádu s jedním malým oknem v suterénu a jedním oknem se šambránou a parapetní návojovou římsou. Fasáda nádvorní části je prolomena jedním pravoúhlým oknem a pravoúhlým vchodem. V prvním patře jsou v nestejné výšce tři pravoúhlá okna se šambránou a parapetní římsou. Pod zvalbenou sedlovou střechou je korunní římsa. V roce 1874 měl mlýn čtyři složení, krupník, pilu a vodní kolo na vrchní vodu. V roce 1930 na mlýně fungovala Francisova turbína o výkonu 35 HP s průtokem 0,884 m³/s, spád byl čtyři metry. Voda byla přiváděna vyzděným náhonem z rybníka přes automatické stavidlo. Náhon obtéká tvrz a podtéká pod věží valeně zaklenutým průchodem do turbínové kašny. Odkazy Reference Související články Seznam kulturních památek v okrese Karlovy Vary Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tvrz na Wikimedia Commons
Fara v Chudenicích

Fara Chudenice je památkově chráněný komplex budov na návsi v Chudenicích. Jedná se o samotnou budovu bývalé fary, chléva, stodolu a bránu. Na faře nesídlí farní úřad, od roku 2005 spadají Chudenice pod římskokatolickou farnost Švihov. V roce 2020 je celý komplex v soukromém vlastnictví. Popis Barokní stavba na obdélníkovém půdoryse s jedním nadzemním patrem krytým mansardovou střechou. Hlavní průčelí má sedm okenních os, boční tři. Vstupní portál je žulový s rovným překladem a ostěním s uchy. Před budovou směrem do návsi se nachází zbytky cihlového plotu. V zadní části objektu jsou umístěny hospodářské objekty s chlévy a stodolou. Fara je zděná a její fasádu člení profilovaná korunní římsa se soklem. Okna a dveře jsou dřevěné s dochovanými okenními prkenicemi směrem do dvora. Okna jsou rámována šambránou s uchy, v patře jsou okna navíc s obdélníkovou parapetní výplní. V interiéru průjezdu se dochovala valená klenba s lunetami, v dalších místnostech najdeme buď valenou nebo křížovou klenbu, případně trámové stropy. Chlév stejně jako hlavní budova fary je postaven na obdélníkovém půdoryse. Jedná se o přízemní stavbu se sedlovou střechou, která je kryta bobrovkou směrem do dvora a drážkovou taškou směrem do ulice. Jednoduchá fasáda je členěna okny a vraty. Stodola je umístěna naproti faře, obě budovy jsou odděleny dvorkem. Přízemní objekt se sedlovou střechou je krytý bobrovkou a fasáda se dřevěnými vraty má korunní římsu. Brána je v současnosti zazděna, ale barokní oblouk je pokrytý drážkovými taškami, ostění je omítnuto. Historie Celý komplex vznikl na konci 18. století v období baroka. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fara na Wikimedia Commons
Mölnlycke Health Care

Mölnlycke Health Care est un des principaux fabricants mondiaux de solutions à usage unique pour le bloc opératoire et le traitement de la plaie pour les professionnels de la santé. Historique 1940 Avec Mesorb, le principe du pansement Mölnlycke est inventé 1950 Le 1er drapage à usage unique[réf. nécessaire] de Mölnlycke est lancé 1975 Acquisition de Mölnlycke par Svenska Cellulosa Aktiebolaget (SCA) 1983 Introduction du 1er gant sans poudre[réf. nécessaire] Biogel 1985 Acquisition du fabricant français de couches Peaudouce 1990 Dépôt du premier brevet sur la technologie Safetac 1998 Création de Mölnlycke Health Care réunissant les deux divisions Santé de Mölnlycke 1999 Lancement du pansement Mepilex 2001 Mölnlycke Health Care fait l’acquisition de la gamme de produits barrier de Johnson & Johnson 2008 Acquisition de Pharmaset par Mölnlycke Health Care Structure Division Traitement de la plaie La division Traitement de la plaie développe et fabrique des produits pour le traitement de la plaie : plaies chroniques, plaies postopératoires, plaies aiguës et brûlures ainsi que des produits complémentaires à but thérapeutique ou dermatologique. La division Traitement de la plaie compte deux gammes : gamme des produits sophistiqués (dont les pansements de technologie Safetac comme Mepilex ou Mepitel) gamme des produits traditionnels (Mefix, Mepore, Mesoft par exemple) Division Chirurgie La division Chirurgie développe et fabrique une large gamme de produits à usage unique, permettant de minimiser les risques au bloc opératoire pour les patients et les professionnels de santé. La division Chirurgie s'occupe de différents domaines : le drapage et l'habillage (Barrier) les trousses chirurgicales personnalisées (ProcedurePak) les gants chirurgicaux (Biogel et Barrier) une gamme d'antiseptiques cutanés (Hibi) Implantation Bureaux 18 bureaux Europe/Moyen-Orient/ Afrique deux bureaux en Amérique du Nord ; quatre bureaux en Asie/Pacifique. Sites de production Gamme Traitement de la plaie : Mikkeli, Finlande Oldham, Angleterre Gammes pour le bloc opératoire : Bangkok, Thaïlande Waremme, Belgique Kulim, Batang Kali et Kuala Ketil, Malaisie Karvina, République tchèque Toulouse, France Notes et références Voir aussi Articles connexes Pansement Gant médical Chirurgie Plaie Opération chirurgicale Liens externes Site de Mölnlycke Health Care France Site Global de l'entreprise Portail des entreprises Portail de la médecine Portail de la pharmacie Portail de la Suède
Kyjovice (zámek)

Zámek Kyjovice byl postaven v roce 1783 hrabětem Quidem Antonínem z Kalkreuthu v barokním slohu. U příjezdové cesty k zámku stojí dvě barokní plastiky, socha sv. Jana Nepomuckého a sv. Floriána z konce 18. stol. Historie V první polovině 19. století byl majitelem hrabě Arnošt Falkenhayn z Glošku, který nechál zámek upravit v empírovém slohu, v němž se dochoval až dodnes. V tu dobu byl založen i okolní park se vzácnými dřevinami. Od roku 1915 je majitelem Bedřich Theodor hrabě Stolberg. Rod Stolbergů byl na zámku v Kyjovicích až do roku 1945, kdy byl z Kyjovic vypovězen a majetek byl převeden pod správu Charity. Počátkem roku 1950 byla v prostorách zámku zřízena Okresní pomocná škola, která však neměla dlouhého trvání. Již o rok později zde zahájila činnost Krajská škola pro mládež. V roce 1957 ji nahradila Družstevní učňovská škola obchodní a kuchařská. Od roku 1966 přešel zámek do rukou Okresního výboru, Odboru sociálního zabezpečení a od roku 1967 je v zámku umístěn domov důchodců. V letech 1999 – 2002 prošla budova zámku rozsáhlou rekonstrukcí. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Kyjovice na Wikimedia Commons
Libějovice (nový zámek)

Nový zámek Libějovice je zámek u stejnojmenné vesnice v okrese Strakonice. Založen byl rodem Buquoyů roku 1696, ale barokní stavba byla dokončena až v roce 1754. Na počátku devatenáctého století jej získali Schwarzenbergové, kteří nechali zámek zvýšit o jedno patro a fasády upravit v empírovém slohu. Zámecký areál je chráněn jako kulturní památka. Zámek je součástí krajinné památkové zóny Libějovicko – Lomecko. Historie Původním panským sídlem v Libějovicích byl renesanční starý zámek na západním okraji vesnice. Koncem 17. století nevyhovoval reprezentačním nárokům svých majitelů, a hrabě Filip z Buquoy proto roku 1696 asi půl kilometru západně od vesnice založil nový zámek v barokním slohu, zatímco starý zámek nechal v letech 1715–1718 Karel Kajetán z Buquoy upravit. Během stavby došlo k požáru, a dokončení budovy se tak posunulo až do let 1747–1754. Tehdy už zámek vlastnil Filipův nástupce František Leopold z Buquoy (podle Augusta Sedláčka Filip Emanuel Buquoy). Buquoyové libějovické panství vlastnili až do roku 1801. Mezitím v šedesátých letech osmnáctého století nechali vysázet Libějovickou alej, která spojuje zámek s kostelem Jména Panny Marie na jihu a s kaplí svaté Máří Magdalény na severu. Třetí alej vedla k bývalé bažantnici. Posledním Buquoyským majitelem Libějovic byl Jan Josef z Buquoy, který zámek prodal knížeti Josefovi ze Schwarzenbergu. Nový majitel nechal v letech 1816–1817 přistavět druhé patro a fasádu upravit ve stylu pozdního empíru. Při úpravách byla zbořena malá hodinová věž v průčelí a hodiny byly přemístěny do frontonu na jižní straně budovy. Roku 1842 byl rozšířen zámecký park, poprvé zmiňovaný roku 1822, s bažantnicí, jehož rozloha dosáhla až 44 hektarů. Během pozemkové reformy zámek koupili redemptoristé a roku 1939 zámecký areál rozšířili o kostel s klášterem. Během druhé světové války byl klášter zrušen a celý objekt využívali němečtí okupanté. Po válce se redemptoristé na krátkou dobu vrátili, ale po roce 1948 zámek využívala jednotka pohraniční stráže s výcvikovou stanicí psovodů. Pro jejich potřebu bylo v okolí zámku postaveno několik utilitárních budov. Po roce 1990 jej krátkou dobu využívala policie a chovná stanice, ale většinu doby zůstal bez využití. Prázdný zámek získal soukromý majitel s cílem vybudovat v něm sanatorium, ale z plánů mnoha zájemců vzhledem k vysoké ceně případné rekonstrukce vždy sešlo. Prázdná budova chátrala i v roce 2016. Od roku 2023 má zámek nové majitele. Ti, spolu s dlouholetým správcem, zámek ukázali veřejnosti v jeho současném stavu, a pracují na jeho záchraně. Stavební podoba Dvoupatrový zámek má obdélný půdorys se dvěma krátkými křídly na koncích. Empírové fasády jsou členěné vysokým řádem ionských pilastrů. Okna v prvním patře jsou zdobena trojúhelníkovými frontony a jednoduchými nadokenními římsami. Budovou vede dlouhá chodba, podél které se nachází jednotlivé místnosti. Odkazy Reference Související články Seznam zámků v Jihočeském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nový zámek Libějovice na Wikimedia Commons
Vraný (zámek)

Vraný je zámek ve stejnojmenném městysi v okrese Kladno. Sloužil jako správní centrum panství metropolitní kapituly u svatého Víta. Od druhé poloviny dvacátého byl zámek využíván jako domov důchodců a Ústav sociální péče. Zámecký areál je od roku 1967 chráněn jako kulturní památka. Historie Vraný patřil od roku 1706 metropolitní kapitule u Svatého Víta v Praze, která z něj učinila sídlo nového panství. V letech 1764–1769 (podle Rudolfa Anděla v letech 1785–1794) najala pražského stavitele Josefa Ottu Gabriela Juschku, aby v městečku postavil pozdně barokní zámek. Na přelomu padesátých a šedesátých let devatenáctého století na zámku strávil část dětství spisovatel Svatopluk Čech, jehož pobyt připomíná busta před vchodem. Ve druhé polovině dvacátého století v zámku fungoval domov důchodců a po něm se budova stala sídlem Domova Vraný určeného pro osoby s mentálním a kombinovaným postižením. Stavební podoba Hlavní zámecká budova je jednopatrová a má tři křídla. Rokokově upravené průčelí hlavního křídla zdůrazňuje rizalit s portálem rámovaným na koso postavenými pilastry. Fasádu zvýšeného prvního patra člení čtveřice pilastrů, které vizuálně podpírají architráv. Nad ním vybíhá prohnutý, zhruba segmentový štít, který se prolíná s atikou. Obdélná okna jsou v přízemí zdobena klenáky a v prvním patře zdobnými supraportami. Přízemní okna rizalitu jsou supraportami zavěšena na kordonové římse. Okna v prvním patře rizalitu mají náročněji řešené supraporty. Vnitřní nádvoří zámku uzavírají hospodářské budovy postavené v devatenáctém století. K památkově chráněnému areálu patří také ohradní zeď s branami. Odkazy Reference Související články Seznam zámků ve Středočeském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vraný na Wikimedia Commons
Kasteel van Vraný

Het kasteel van Vraný (Tsjechisch: Zámek Vraný) is een kasteel in laatbarokke stijl in de Tsjechische plaats Vraný. Het kasteel diende in eerste instantie als residentie van de leiders van de Sint-Vitus op de Praagse burcht, waarvan een gebeeldhouwd embleem in een cartouche boven het raam in de gevel is geplaatst. Vanaf de tweede helft van de 20e eeuw werd het kasteel gebruikt als bejaardentehuis en zorginstelling. Het kasteel en bijbehorend terrein zijn sinds 1967 cultureel erfgoed. Geschiedenis Het kasteel van Vraný behoorde vanaf 1706 tot de leiders van de Sint-Vitus op de Praagse Burcht. Tussen 1764 en 1769 (volgens Rudolf Anděl tussen 1785 en 1794) huurde het bestuur de Praagse bouwer Josef Otto Gabriel Juschka in om een laatbarok kasteel te bouwen op de plek van het vorige. Schrijver Svatopluk Čech bracht tussen 1850 en 1860 een deel van zijn jeugd door op het kasteel. Zijn verblijf wordt herdacht met een buste bij de ingang. In de tweede helft van de 20e eeuw was het kasteel in gebruik als bejaardentehuis. Daarna werd het een zorginstelling voor mensen met een verstandelijke beperking en meervoudig gehandicapten. Architectuur Het hoofdgebouw bestaat uit één verdieping en drie vleugels. De rococogevel van de hoofdvleugel wordt benadrukt door een risaliet met portaal en schuine pilaster. Boven de eerste verdieping is een gebogen schild te zien, die de zolder doorsnijdt. De rechthoekige ramen zijn versierd met bogen op de begane grond en decoratieve supraportes op zowel de begane grond als de eerste verdieping. De binnenplaats van het kasteel wordt omsloten door bijgebouwen die in de 19e eeuw zijn gebouwd en een omheinde muur met poorten. Het park werd in 1860 aangelegd door toenmalig directeur van het landgoed, František Jaroslav Čech.
Fara v Osicích

Fara v Osicích pocházející z poloviny 18. století se nalézá vedle kostela Nanebevzetí Panny Marie v obci Osice v okrese Hradec Králové. Barokní fara je chráněna jako kulturní památka ČR. Popis Budova fary stojí v bývalé farní zahradě na návsi severovýchodně od kostela. V ohradní zdi na jihozápadním nároží je zděná oblouková brána s novodobými vraty, vlevo od ní je do ohradní zdi zazděn kamenný smírčí kříž. Na sever od budovy fary se nalézá kamenný špýchar. V 1. patře fary se dochovaly pozdně klasicistní malby. V bývalé jídelně osické fary se nalézá Pamětní síň skladatele české národní hymny Františka Škroupa. Jsou zde vystaveny památky na celou rodinu Škroupů, obzvláště pak na Františka Škroupa. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fara na Wikimedia Commons fara na stránkách obce Osice
Vysoký Újezd (zámek)

Vysoký Újezd je zámek ve stejnojmenné vesnici v okrese Beroun ve Středočeském kraji. Vznikl v osmnáctém století přestavbou starší tvrze, ale dochovaná novorenesanční podoba je výsledkem úprav z roku 1897. Zámek je spolu s hospodářskými budovami a přilehlým parkem chráněn jako kulturní památka. Historie Vesnice Vysoký Újezd patřila od roku 1409 Strahovskému klášteru, který ji zastavil Rousovi z Hřešihlav. Jeho potomci ji vlastnili až do roku 1454. Někdy potom klášter vesnici ze zástavy vyplatil a v roce 1581 ji prodal Jakubu Berkovi z Kunvaldu. Nejspíš on založil zdejší tvrz, která je prvně zmiňována v roce 1598, kdy ji od Jakuba Berky i s vesnicí a dvorem koupil nejvyšší dvorský poštmistr Jiřík Pichl z Pichlperka na Chrustenicích. Jeho syn Rudolf statek roku 1616 prodal Johaně Kateřině ze Skuhrova. Dalším majitelem se v roce 1622 stal rada nad apelacemi Jan Mencl z Kolsdorfu, po něm Daniel Nečanský z Minic a od něj zadlužený statek roku 1682 koupila Marie Markéta Slavatová z Trautsonu. V roce 1693 Vysoký Újezd koupil hrabě František Josef Šlik. Šlikové brzy starou tvrz přestavěli na zámek, u něhož bývala kaple svatého Jana. Zámek jim patřil až do roku 1763 a další majitelé se často střídali. Jeden z nich nechal zámek v roce 1897 upravit v novorenesančním slohu. Ve druhé polovině dvacátého století budovu využívalo Jednotné zemědělské družstvo Československo-sovětského přátelství Mořina, které v ní mělo kanceláře, byty a jídelnu. V letech 2018–2020 proběhla celková rekonstrukce zámku a jeho úprava na hotel. Stavební podoba Hlavní zámecká budova je protáhlá s nepravidelným půdorysem. K návsi přiléhá štítovým průčelím. Směrem do dvora vybíhá mohutný rizalit s hlavním vstupem a u protější východní strany budovy stojí věž zakončená lucernou. V interiéru bývaly podle Augusta Sedláčka síň, světnice, kuchyně zaklenutá valenou klenbou, spižírna, konírna a sýpka. Prvním patrem vedla chodba, ze které se vstupovalo do pěti světnic a velkého sálu. V podkroví se nacházely dvě malé světnice. Ozdobné prvky na fasádě pochází z novorenesanční přestavby. Patří k nim různé vikýře, bohatě profilovaná podstřešní římsa, kordonová římsa a profilované šambrány kolem oken. K památkově chráněnému areálu patří sloupový altán u jižního průčelí zámku, hospodářské budovy okolo dvora (sýpka s lednicí, stodola, chlévy), dům šafáře, přilehlý park a ohradní zeď se třemi branami, ve kterých se dochovaly historizující mříže. Odkazy Reference Související články Seznam zámků ve Středočeském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vysoký Újezd na Wikimedia Commons