NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fortuna Arena

A Fortuna Arena (anteriormente conhecida como Eden Arena, Synot Tip Arena e Estádio Shinobo) é um estádio de futebol localizado em Praga, na Tchéquia. Ele é casa do clube SK Slavia Praha e da Seleção Tcheca de Futebol. O estádio tem capacidade para cerca de 21.000 mil pessoas e é o mais moderno estádio da Tchéquia. História No começo da década de 1950, o SK Slavia Praha foi forçado a sair do seu estádio em Letná, então um novo estádio foi construído no distrito de Vršovice. A capacidade do estádio era de cerca de 50.000 mil pessoas (inclusive em pé). Porém, com o passar dos anos notou-se que o Stadion Eden não oferecia conforto para os visitantes, levando a decisão de demolir o estádio e construir outro no mesmo local. No entanto, com o avanço do comunismo a organização para a construção foi muito lenta. Vários projetos para o novo estádio foram criados, até a construção finalmente começar em 1990. Em 1989, o Slavia moveu os jogos em que era mandante para o Ďolíček Stadion (casa do então FC Bohemians) para a construção do novo estádio. No entanto, com a queda do regime comunista em 1989 a construção acabou se atrasando. Por causa desse atraso o Slavia acabou se mudando para o Stadion Evžena Rošického situado em Strahov, que é grande porém pouco acessível. No começo da década de 1990 a caonstrução do novo estádio foi cancelada. E o Slavia mudou para o antigo estádio com apenas algumas reformas. Vários outros projetos foram criados, no entanto o clube não conseguiu levantar fundos para o novo estádio, além de um problema juridico com o governo. Em 2000, o antigo estádio não tinha condições de sediar os jogos do Campeonato Tcheco, fazendo com que o Slavia se fosse para o Evžena Rošického novamente. Novo estádio Na década de 2000, o Slavia finalmente apresentou um projeto para um novo estádio, mas nenhuma construção foi iniciada. Em 2003 o antigo estádio Eden foi posto para baixo e o Slavia anunciou que a construção estaria terminada em 15 de outubro de 2005. No entanto, até outubro de 2005 a obra não tinha sequer começado. Após mais de um ano a construção começou, porém teve seu custo diminuido de Kč 1.8 bilhões planejados para Kč1.0 bilhões. A construção começou em outubro de 2006. O estádio foi então finalmente inaugurado em maio de 2008. Referências
Stadionul Sinobo

Stadionul Sinobo (cunoscută ca Synot Tip Arena sau Eden Arena) este un stadion de fotbal din Praga, Cehia. Stadionul a fost ales pentru disputarea Finalei Conference League 2023 și Supercupei Europei 2013. Referințe Legături externe Homepage Arhivat în 31 martie 2007, la Wayback Machine. Stadium picture Arhivat în 6 aprilie 2012, la Wayback Machine. SK Slavia Prague Photos of opening night from ouafc.com 50°04′03″N 14°28′18″E﻿ ()50.06750; 14.47167
Фортуна Арена

«Фортуна Арена» (чеськ. Fortuna Arena) — футбольний стадіон у місті Прага, Чехія, домашня арена місцевого клубу «Славія». Стадіон побудований протягом 2005—2008 років та відкритий 7 квітня 2008 року на місці старого стадіону «Еден». У 2008 році арена носила назву «Стадіон Еден» за іменем старого стадіону. Протягом 2008—2012 років стадіон називався «Синот Тіп Арена», що пов'язано зі спонсорською угодою із однойменною компанією. 2012 року арену перейменовано на «Еден Арена». У 2016 році компанія «CEFC China Energy», яка раніше придбала контрольний пакет акцій «Славії», мала намір придбати 70 % акцій стадіону та оголосила про плани інвестувати близько €50 млн (разом із купівлею акцій) задля його модернізації та перетворення у головний національний стадіон для збірної Чехії. 2017 року компанія викупила весь пакет акцій та створила однойменну арені компанію-оператора. 30 серпня 2013 року стадіон приймав матч Суперкубка УЄФА між мюнхенською «Баварією» та лондонським «Челсі». До цього матчі Суперкубка традиційно проходили на Стадіоні Луї II у Монако. Примітки Посилання Про стадіон на офіційному сайті ФК «Славія» [Архівовано 21 травня 2017 у Wayback Machine.] (чеськ.) Про стадіон на туристичному порталі Праги [Архівовано 25 жовтня 2017 у Wayback Machine.] (англ.) Eden Arena на stadiumguide.com [Архівовано 23 серпня 2013 у Wayback Machine.] (англ.)
Fibichův altán

Fibichův altán, též někdy uváděn jako Fibichova chata, stojí u jednoho z hlavních rozcestí lesních cest uprostřed lázeňských lesů jihozápadně od města Karlovy Vary. Patří mezi největší karlovarské lesní altány. Zdeněk Fibich a Karlovy Vary Hudební skladatel Zdeněk Fibich (1850–1900) byl v Karlových Varech pouze jednou ve dnech 22. až 25. srpna 1895. Přijel tehdy za Anežkou Schulzovou, která zde toho času pobývala jako doprovod svého otce na léčení. Tato mladá, inteligentní, sečtělá a kulturní bytost uchvátila Fibichovu osobnost a vznítila v něm vášnivý a hluboký citový vztah. Fibich své pocity z tohoto pobytu i hold zdejším lázním i jejich okolí vyjádřil v části klavírního cyklu Nálady, dojmy a upomínky, konkrétně ve 2. řadě op. 44 „Novela“ (názvy některých částí např. Jízda v kočáře, První shledání, Odpoledne, Zpáteční cesta a večeře, První ráno, U zřídla, Procházka, Večer před domem, Myslivna, Anežka na návštěvě, Rozloučení). Historie altánu Není známo, ve kterém roce byl altán vystavěn. K dispozici je zmínka o rekonstrukci v roce 1957, kdy stavba dostala i nové nátěry. Další doložená oprava proběhla v roce 1984; tehdy byla původní prkenná podlaha nahrazena betonovou. V roce 1996 došlo k rozsáhlé opravě, při které truhláři ve výplních vyřezali nová velká okna, a tím altán výrazně prosvětlili. Byla také obnovena dřevěná laťová lavice, která je postavena po vnitřním obvodu stavby. Popis altánu Altán stojí u důležité křižovatky lesních cest uprostřed lázeňských lesů v nadmořské výšce 520 metrů. Kolem prochází asfaltová Sovova stezka vedoucí od areálu sv. Linharta do lázeňské části města k ulici Zámecký vrch. Od Sokolského vrchu přichází na rozcestí Rohanova cesta, od Doubí pak cesta Doubská a od Tuhnic oklikou Jezdecká; též sem vedou stezky Lesmistrova a Nerudova. Objekt je jedním z největších karlovarských lesních altánů. Na délku měří 12,1 m, široký je 4,4 m a vysoký rovněž 4,4 m. Nosná konstrukce je litinová, výplně dřevěné. Ze zadní strany je altán zcela uzavřen, v každé z bočních stran jsou dvě okna. Čelní strana je zčásti otevřena, zbývající dvě postranní plochy jsou doplněny dvěma okny. Pamětní deska na jedné ze stěn připomíná, že významnou opravu v roce 1996 sponzorovalo tehdejší sanatorium Sanssouci (ředitel Jiří Šimonek). V blízkosti altánu se nachází historický objekt staré hájovny z roku 1900. Odkazy Reference Literatura REISER, Pavel. Karlovy Vary – Lesní promenády. 1. vyd. Karlovy Vary: Vydavatelství PROMENÁDA, 1997. 32 s. ISBN 80-86092-04-6. S. 17. ŽANDA, Václav František. Karlovy Vary, průvodce městem. 1. vyd. Praha: Sportovní a turistické nakladatelství, 1958. 108 s. S. 38. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fibichův altán na Wikimedia Commons Fibichův altán Archivováno 24. 6. 2019 na Wayback Machine. – článek Vyhlídky, altány, chaty, kříže, památníky, studánky, památné stromy… na stránce Lázeňské lesy Karlovy Vary [cit. 2019-06-28] Fibichův altán v Karlových Varech – článek na stránce Turistika.cz, autor Pavel Liprt, 2014-04-11 [cit. 2019-06-28]
Štulcovy sady

Štulcovy sady jsou nevelký parčík v Praze 2 v severozápadním cípu Vyšehradu. Jsou pojmenovány po svém zakladateli Václavu Štulcovi (1814–1887), proboštu vyšehradské kapituly. Sady jsou součástí Národní kulturní památky Vyšehrad. Historie a popis Sady nazývané původně Svatováclavské sady jsou nejstarším parkem na Vyšehradě. Na jihu je ohraničuje Štulcova ulice, na západě hradební zeď, v severozápadním rohu je vstup na Letní scénu a severovýchodní stranu tvoří původní pevnostní bastion č. 38 s výhledem na Prahu. Václav Štulc nechal park založit v letech 1873–1874 v rámci výstavby Nového proboštství, ke kterému původně patřil. Byl tehdy neveřejný a oplocený, vstup byl z jihu od budovy proboštství dochovanou novogotickou brankou se znakem vyšehradské kapituly. Ve středu sadů je pomník sv. Václava od Jana Jiřího Bendla z roku 1678, který stál až do roku 1879 na tehdejším Koňském trhu. Při úpravách náměstí byl umístěn do obecního skladiště, ale na podnět Václava Štulce byl přenesený na Vyšehrad – původně tu byl originál, od roku 1965 kopie na původním podstavci. Od roku 1910 je v parku také pseudogotický pomník s bronzovou bustou Václava Štulce od Štěpána Zálešáka, který nechal zhotovit tehdejší probošt Mikuláš Karlach. Park byl několikrát upravován, výrazně v roce 1954 podle návrhu architekta Jiřího Novotného, kdy byl také zpřístupněn veřejnosti a nazván po svém zakladateli. Při revitalizaci v roce 2002 byla upravena vyhlídková cesta na hradbách i povrchy ostatních cest, byl obnoven habrový plot a trvalkové záhony. Štulcovy sady nejsou ve správě městské části Praha 2, ale od roku 1993 o ně pečuje příspěvková organizace hlavního města Prahy – Národní kulturní památka Vyšehrad (NKPV). Odkazy Reference Související články Vyšehrad Královská kolegiátní kapitula sv. Petra a Pavla na Vyšehradě Pomník svatého Václava (Vyšehrad) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Štulcovy sady na Wikimedia Commons virtualtravel.cz: Praha/Vyšehrad/Štulcovy sady vyletnik.cz: Štulcovy sady Archivováno 6. 2. 2020 na Wayback Machine. prague.eu: Vyšehradské sady
Nuselská sokolovna

Nuselská sokolovna je stavba v pražských Nuslích postavená v letech 1924–1925 na adrese Na Květnici 700/1a. Je centrem nuselského Sokola. Historie Sokol Nusle byl založen ustavující valnou hromadou konanou v Nuslích u Prahy 18. března 1888. Sokolové cvičili nejprve v Nuselské pivovarské zahradě a v pronajatém sále nuselské restaurace Na Zámecké. Od roku 1890 využívali též tělocvičny nuselských škol. V roce 1898 Sokolové zakoupili pozemek v Palackého ulici (dnes Táborské) a v září 1900 tam dokončili stavbu první Nuselské sokolovny v anglikánském stylu (Nusle čp. 317). Ta byla v roce 1923 prodána Církvi československé s jejímž svolením hlavní sál využívali až do roku 1925, kdy se Sokol Nusle přemístil do stávající sokolovny nové, na dnešním náměstí Generála Kutlvašra (Nusle čp. 700). Nejprve byla zakoupena parcela, na které 13. dubna 1924 začaly stavební práce podle plánů ing. arch. Františka Vejdovského a stavitele Václava Řezníčka. Kolaudace secesní budovy proběhla podle plánů stavitele Václava Řezníčka (z 1. února 1925) den před slavnostním otevřením, k němuž došlo ve středu 28. října 1925. Na počátku třicátých let zde byl krátký čas sokolníkem Bedřich Šupčík, první československý olympijský vítěz z OH v Paříži 1924. Budova má nejen velkou tělocvičnu, ale i menší sálky, restauraci a krytý kuželník. V okolí Na Květnici je cvičiště, kde bylo v roce 1938 k padesátému výročí vzniku Sokola Nusle vysázeno 50 topolů. Na střeše nad průčelím sokolovny stála od roku 1925 měděná socha dravého ptáka sokola s činkou, kterou v roce 1941 zničili nacisté. V prosinci 2025 byla na střechu vyzdvižena její kopie, kterou vytvořil kovotepec Karel Holub se svým synem sochařem Petrem Holubem. Při výrobě nové skulptury využili úlomky původní sochy, které tehdejší nuselští sokolové sesbírali a uchovali přes hrozbu přísných trestů. Socha má rozpětí křídel 2,8 metru, vysoká je 1,3 metru a váží 150 kilogramů. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sokolovna v Nuslích na Wikimedia Commons Restaurátoři dotvořili sochu sokola, kterou z tělocvičny odstřelili nacisté, iDNES.cz, Matěj Nejedlý, 26. 3. 2023
Jiráskova vila (Malešice)

Jiráskova vila je pseudorenesanční zámeček na západním úbočí vrchu Tábor, který tvoří jádro areálu dnešní botanické zahrady SOŠ Malešice v části Malešic patřící k městské části Praha 9 hlavního města Prahy. Má přidělenou adresu Pod Táborem 17/4. Vilu vlastnil a honosný park kolem ní nechal vybudovat průmyslník Antonín Jirásko. Historie V místech zahrady stávala v polovině devatenáctého století usedlost Josefa Havlíčka, k níž přiléhala zelinářská zahrada a ovocný sad. V údolí Malé Rokytky bývaly obecní pastviny. V místech vily bývala bouda pro hlídače vinice a sklad zemědělského nářadí.[zdroj?] Přestavbami a rozšiřováním se postupně stal v 19. století domek obydlím. Tehdejší majitel Antonín Kopecký měl v úmyslu domek přestavět na velký dům.[zdroj?] Jeho záměr však dokončil v roce 1889 až další vlastník objektu, Rudolf Engbert, který dům přebudoval na reprezentativní pseudorenesanční zámeček s terasou v ose zahradního průčelí, k níž vedlo po stranách dvouramenné schodiště. Na začátku 20. století koupil už tehdy honosnou vilu se všemi pozemky komorní rada a průmyslník Antonín Jirásko, majitel největšího pražského obchodu uhlím a vysočanské továrny na nábytek, zámku Bílé Poličany, statků s polnostmi a lihovaru. Zdejší obyvatelé proto vilu nazývají jeho jménem. Antonín Jirásko roku 1920 pověřil Františka Thomayera, význačného zahradního architekta, zakladatele parku na Karlově náměstí i řady dalších parků v Praze, ve Vídni a v Paříži, založením parku. Park byl osázen vzácnými dřevinami, z nichž část přežila až do dnešních dnů. Celková koncepce parku však v dynamicky modelovaném terénu, svažujícím se do údolí, s množstvím průhledů a malebných romantických scenérií, zůstala zachována stejně jako i tropické skleníky. Za války bylo v objektu velitelství gestapa a německý vojenský lazaret. Na konci války byly odvezeny veškeré dokumenty, pravděpodobně včetně těch, které se týkaly nemovitosti a parku. Za války a po válce zmizela i původní sochařská výzdoba. Dle některých zdrojů však lazaret nebyl v Jiráskově vile, ale v protilehlé hrdlořezské škole. V roce 1946 byla vila vyvlastněna a o rok později přešla do vlastnictví hlavního města Prahy. V roce 1954 byla přidělena společně s hrdlořezskou školou Zahradnickému podniku hl. m. Prahy pro podnikové učiliště (dle jiného zdroje sem k 1. září 1948 město přestěhovalo zahradnickou školu z Vinohrad, která existovala od roku 1909). V padesátých letech objekt převzal podnik Sady, lesy a zahradnictví hlavního města Prahy a využíval jej především k výrobním účelům, park v této době nebyl příliš udržován. V roce 1985 byly zrekonstruovány tropické skleníky. Po roce 1990 se z areálu stala opět školní botanická zahrada. Nyní je vila i s parkem součástí Botanické zahrady Malešice a slouží jako zahradnické pracoviště Střední odborné školy Jarov. Související články Botanická zahrada Malešice Tábor (Pražská plošina) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jiráskova vila na Wikimedia Commons Lucie Fialová: Prohlídka botanické zahrady na Jarově je zdarma, Novinky.cz, 16. 4. 2014, Právo Reference
Villa Jiráskov

La villa Jiráskov (en tchèque : Jiráskova vila) est une demeure de style néo-Renaissance située sur la colline de Tábor, au cœur du jardin botanique du lycée de Malešice, dans le quartier de Malešice, à Prague 9. La villa et le magnifique parc de 7 hectares qui l'entoure ont été construits par l'industriel Antonín Jirásko. Histoire Au milieu du XIXe siècle, la propriété de Josef Havlíček se trouvait à l'emplacement du jardin, avec un potager et un verger attenants. Il y avait autrefois des pâturages communaux dans la vallée. En 1889, le propriétaire du bâtiment existant, Rudolf Engbert, a reconstruit la maison en un manoir néo-Renaissance avec terrasse dans l'axe de la façade du jardin. Au début du XXe siècle, la villa fut achetée avec le terrain par le conseiller municipal et industriel Antonín Jirásko, propriétaire du plus grand entrepôt de charbon de Prague, de la fabrique de meubles de Vysočany, du château de Bílé Poličany, de fermes avec champs et d'une distillerie. Les habitants du quartier ont donc donné son nom à la villa. En 1920, Antonín Jirásko a commandé un parc à František Thomayer, un éminent architecte de jardin et fondateur du parc de la place Charles et de nombre de parcs à Prague, Vienne et Paris. Le concept général du parc, avec son terrain modelé, en pente douce vers la vallée, offrant de nombreux panoramas et des paysages romantiques pittoresques, a été préservé, tout comme les serres tropicales. Pendant la guerre, le bâtiment abritait le quartier général de la Gestapo et un hôpital militaire allemand. Pendant et après la guerre, la décoration sculpturale d'origine disparut également. En 1946, la villa fut expropriée et un an plus tard, passa aux mains de la capitale, Prague. En 1954 elle a été cédée et transformée en école de formation professionnelle par la Société de jardinage de la ville de Prague. Dans les années 1950, le bâtiment fut repris par la Société de jardinage, de sylviculture et d'horticulture de la ville de Prague, qui l'utilisa à des fins de production ; le parc était alors mal entretenu. En 1985, les serres tropicales furent reconstruites. Après 1990, le site redevint un jardin botanique scolaire. Aujourd'hui, la villa et le parc font partie du jardin botanique de Malešice et servent de lieu de travail horticole au lycée professionnel Jarov. Notes et références Voir aussi Liens externes Lucie Fialová: La visite du jardin botanique à Jarov est gratuite, Novinky.cz, 16. 4. 2014, Právo Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la botanique Portail de Prague
Park Přátelství v Praze

Park Přátelství na sídlišti Prosek je park s nejdelší umělou vodní soustavou v Praze. Těžištěm celého parku jsou lámané křivky systému vodních ploch a kaskád, který díky jedenácti přepadům vodní soustavy doplňují i zvuky tekoucí vody. Historie Sídliště Prosek vzniklo v letech 1964–1971. S cílem zlepšit pro nové obyvatele sídlištní prostředí vypsal Útvar hlavního architekta města Prahy architektonicko-krajinářskou soutěž na vytvoření obvodního parku Prahy 9, jehož původní rozloha měla být 23 hektarů. Hlavní myšlenkou vítězného návrhu architekta Otakara Kuči byla soustava rybníčků, potůčků a kaskád, která spolu se zelení měla zásadně vylepšit stepní klima a snížit prašnost v celé lokalitě. Park se realizoval v letech 1978–1983 a byla dokončena pouze střední, asi desetihektarová část. V ní byly sice založeny kvalitní výsadby a vytvořeny i protihlukové bariéry, ale původně navrhovaná přírodní nábřeží vodotečí nahradily betonové břehy. V důsledku zanedbávané údržby pak po několikaletém provozu dosloužil recirkulační systém a stavební i vegetační části parku začaly chátrat. V roce 2004 byla kvůli povrchovému hloubení tunelu pro trasu pražského metra do Letňan zabrána přibližně čtvrtina plochy parku a alej 110 vzrostlých lip a dubů byla pokácena. Díky reakci odborné i laické veřejnosti byla zpracována studie obnovy parku a část parku dotčená stavbou metra včetně terénního valu byla zrekonstruována. Revitalizace celého Parku Přátelství, která respektovala jeho původní koncepci i architektonické řešení (Otakar Kuča se na projektu revitalizace podílel), pak byla v několika etapách realizována. Byla ukončena v roce 2008. Popis Severozápadní polovina parku je na území Střížkova, jihovýchodní polovina na území Proseku. Park se jako pás o šířce kolem 150 m mezi Vysočanskou a Jabloneckou ulicí táhne v délce asi 1 km od severozápadu (od stanice metra Střížkov) na jihovýchod (ke stanici metra Prosek). Soustava rybníčků a vodotečí s kaskádami a s prstencovou fontánou na nejvyšším místě parku (její vodotrysk je zdrojem vody pro celý systém) má délku asi 450 m, celkový objem vody v ní je 1600 až 1800 m³. Mezi dřevinami převládají lípy malolisté, duby (zimní, letní i červené), jírovce maďaly, javory mléče, habry obecné a jeřáby, z méně obvyklých dřezovce trojtrnné. U vodních ploch jsou osázeny vrby. Část plochy nedaleko stanice Střížkov zabírá parkoviště, na konci parku u stanice Prosek je parkovací dům a obchody. Poblíž středové fontány je bronzová socha básníka Jiřího Wolkera od Miloslava Šonky z roku 1984. V parku jsou také dětská hřiště a letní kulturní areál (amfiteátr). Prochází tudy Severozápadní naučná stezka Prahy 9, otevřená v roce 2009. V severní části parku u ulice Jiřetínská je výcvikové hřiště pro psy. Odkazy Reference Související články Sídliště Prosek Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Park Přátelství na Wikimedia Commons
Cihelná brána

Cihelná brána, také Nová brána, je empírová brána na pražském Vyšehradě. Nachází se v severní části vyšehradského opevnění a zajišťuje vstup do citadely ze severu, z Nového Města. Z Nového Města je přístup k bráně z Vratislavovy ulice, na kterou na Vyšehradě navazuje ulice V Pevnosti. Nový vstup do Vyšehradu od severu v kurtině starší barokní hradby dal vybudovat Karel Chotek, nejvyšší purkrabí Království českého. Cihelná brána byla vystavěna podle projektu ženijního inženýra Johanna Weisse z roku 1835. Slavnostně byla otevřena 4. listopadu 1841, společně s novou silnicí přes Vyšehrad, která spojuje Nové Město a Pankrác. Vnější fasády Cihelné brány jsou z režného cihelného zdiva. Vnitřní prostor brány je trojdílný, středem prochází silnice, boční prostory tvoří vchody pro pěší. Z brány je vstup do kasemat se sálem Gorlice, sídlí zde také jedno ze dvou vyšehradských informačních center. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Cihelná brána na Wikimedia Commons Infocentrum na Vyšehradě Archivováno 5. 12. 2020 na Wayback Machine.
Porte de Brique

La Porte de Brique, également connue sous le nom de Nouvelle Porte, est une porte de ville située dans le quartier de Vyšehrad à Prague. Elle fait partie des fortifications de Vyšehrad et permet d'accéder à la citadelle par le nord, depuis la Nouvelle Ville. Histoire La nouvelle entrée de Vyšehrad par le nord, dans la courtine des anciens murs baroques, a été construite par Karel Chotek, burgrave suprême du royaume de Bohême. La porte de brique a été construite selon le projet de l'ingénieur Johann Weiss de 1835. Elle a été inaugurée le 4 novembre 1841, en même temps que la nouvelle route passant par Vyšehrad, qui relie Nové Město et Pankrác. La porte a trois ouvertures, la route passe au milieu, les espaces latéraux sont des entrées piétonnes. Depuis la porte se trouve l'entrée des casemates avec la salle Gorlice, où se trouve également l'un des deux centres d'information de Vyšehrad. Voir aussi Porte Písek Porte Léopold Porte de Tábor Références (cz) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en tchèque intitulé « Cihelná brána » (voir la liste des auteurs). Centre d’information de Vyšehrad Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague
Leopoldova brána

Leopoldova brána je raně barokní brána na pražském Vyšehradě. Nachází se v ulici V pevnosti, je součástí vyšehradské citadely. Brána byla postavena v letech 1653 až 1672, přesný rok zahájení a dokončení stavby není znám. Vznikla pravděpodobně podle architektonického návrhu Carlo Luraga, jehož nákres stavby se zachoval. Leopoldova brána tvoří vstup do vnitřní vyšehradské pevnosti. Ačkoli byla součástí fortifikačního systému od architekta Giuseppe Priamiho, nikdy vojenskému účelu nesloužila. Funkčně využita je až od poloviny 19. století, kdy byla přes Vyšehrad postavena silnice mezi Novým městem a Pankrácí. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Leopoldova brána‎ na Wikimedia Commons
Porte Léopold

La porte Léopold est une porte de ville baroque située dans le quartier de Vyšehrad à Prague. Elle fait partie de la citadelle de Vyšehrad. Histoire La porte a été construite entre 1653 et 1672, l'année exacte du début et de l'achèvement de la construction est inconnue. Elle a probablement été créée selon le projet architectural de Carlo Luraga, dont le dessin du bâtiment a été conservé. La porte Léopold constitue l’entrée de la forteresse intérieure de Vyšehrad. Bien qu'elle fasse partie du système de fortification de l'architecte Giuseppe Priami, elle n'a jamais eu de fonction militaire. Son utilisation fonctionnelle remonte au milieu du XIXe siècle, lorsque la route entre Nové Město et Pankrác passant par Vyšehrad a été construite. Voir aussi Porte Pisek Porte de Brique Porte de Tábor Références (cz) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en tchèque intitulé « Leopoldova brána » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague