NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Park Antonína Švehly

Park Antonína Švehly je park pojmenovaný po Antonínu Švehlovi ve středočeských Říčanech. Historie Památná bronzová socha A. Švehly byla komunisty dočasně schována na zahradu Lidové školy umění na říčanském náměstí, v lednu 1949 se socha záhadně ztratila. Celých 40 let o jejím osudu nikdo nic nevěděl. Až po pádu komunistického režimu se přihlásila skupina starších občanů, kteří ještě jako mladíci ze selských rodin, tajně dopravili pomocí traktoru přes zamrzlý mlýnský rybník Švehlovu sochu do Lipan. Zde ji ukryli ve studni. Současnost Nad parkem A. Švehly v Říčanech drží patronát žáci a žákyně ZŠ Magic Hill spolu se svými vyučujícími. Park pravidelně uklízí a průběžně instalují vlastní informační cedule k jednotlivým stromům. Reference
Svaté Pole (tvrz)

Svaté Pole je zaniklá tvrz ve stejnojmenné obci nedaleko Dobříše. Poprvé byla doložena v roce 1455. Po roce 1647 byla rozšířena, ale na počátku 18. století, někdy po roce 1717 ztratila na významu a přestavbou v obytné hospodářství splynula do podoby dnešní dvora. Zbytky původní tvrze jsou zachované dodnes v jižním křídle dvora (čp. 41), kde se dochovaly valeně zaklenuté sklepy a klenby v přízemních místnostech. Reference
Horní solopyský rybník

Horní solopyský rybník je přírodní památka evidenční číslo 5835 v okrese Příbram. Nachází se v nadmořské výšce 382–385 m na východním okraji vesnice Solopysky asi 2,5 km západně od Sedlčan. Chráněné území s rozlohou 20,54 ha bylo vyhlášeno 30. srpna 2013. Důvodem jeho zřízení je ochrana evropsky významné lokality Natura 2000 s výskytem silně ohrožené žáby kuňky ohnivé (Bombina bombina). Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Horní solopyský rybník na Wikimedia Commons Související články Seznam chráněných území v okrese Příbram
Ил-62

Ил-62 (на руски: Илью́шин Ил-62) е първият съветски междуконтинентален пътнически турбореактивен самолет, разработен в конструкторското бюро „Илюшин“ през 1960 г., като отчита световните изисквания за самолети от този клас за заместване на самолети Ту-114. По отношение на техническите постижения, той съответства на турбореактивни пътнически самолети от второ поколение. Характеристики на самолета Размах на крилете – 43,2 м Площ на крилото – 279,55 м² Дължината на самолета – 53,12 м Дължина на фюзелажа – 49,00 м Височина – 12,35 м Таван на полета – 12 000 м Бележки russianplanes.net airwar.ru
Iljušin Il-62

Iljušin IL-62 (NATO naziv Classic) je uskotrupni mlazni putnički avion koji je u tadašnjem Sovjetskom Savezu konstruirao biro „Iljušin“. Konstruiran kao nasljednik turbopropelerskog IL-18. S gotovo 200 sjedala, bio je najveći putnički zrakoplov kada je prvi put poletio 1963., sa potpuno ručnim kontrolama leta. Jedan je od četiri zrakoplova dugog doleta, a drugi konkurenti bili su Boeing 707, Douglas DC-8 i Vickers VC10. Aeroflot ga je počeo upotrebljavati 1967. godine i služio je kao zrakoplov dugog doleta nekoliko desetljeća. Posebnost zrakoplova je konfiguracija s četiri motora u repu, slična poslovnom Lockheed JetStaru i britanskom Vickersu VC10. IL-62 zamijenio je turbopropelerni Tu-114 na dugim rutama. Koristio ga je Sovjetski Savez i još 30 zemalja. Postoje i VIP verzije za prijevoz političara i drugih uglednika. IL-62 ima znatno veće operativne troškove od modernih zrakoplova, pa se polako izbacuje iz upotrebe. Njegovi nasljednici su IL-86 i IL-96. Tehničke karakteristike Osnovne karakteristike • Posada: 5 • Kapacitet: 168÷186 putnika • Duljina: 53,12 m • Raspon krila: 43,20 m • Visina: 12,35 m • Površina krila: 279,55 m² • Masa praznog vozila: 71 600 kg • Maks. težina pri polijetanju: 165 000 kg • Zapremina goriva: 105 300 L Letne karakteristike • Najveća brzina: 900 km/h • Dolet: 10 000 km s 10 000 kg nosivosti • Najveća visina leta: 12 000 m • Brzina uspinjanja: 18 m/s • Motori: 4 × Solovjev D-30KU turboventilatorski motor 107,9 kN svaki
Iljoesjin Il-62

De Iljoesjin Il-62 (Russisch: Ильюшин Іл-62) (NAVO-codenaam: Classic) is een Russisch passagiersvliegtuig voor lange afstanden. De eerste vlucht vond plaats in 1963 en het toestel kwam op 15 september 1967 bij Aeroflot in dienst. De ontwikkeling van het toestel vond plaats in dezelfde tijd als zijn Britse tegenhanger de Vickers VC-10. Door de grote uiterlijke gelijkenissen tussen de twee toestellen doen er veel verhalen de ronde over spionage. Bewijzen hiervoor zijn echter nooit gevonden. De Il-62 wordt aangedreven door vier Koeznetsov NK-8-4 motoren die in paren achter op de romp zijn geplaatst. De Il-62, VC-10 en de Lockheed Jetstar zijn de enige toestellen die deze motorconfiguratie gebruiken. Door de motoren is de achterzijde van het toestel zeer zwaar, daarom is een uitschuifbaar wieltje aan de achterzijde van het toestel dat moet voorkomen dat het toestel achterover kiept wanneer het geparkeerd is. Het toestel onderscheidt zich van andere toestellen doordat het de mogelijkheid heeft met een ingetrokken landingsgestel te landen. Dit is mogelijk doordat de romp extra verstevigd is en er een onderhuidse ski is aangebracht die door het midden van het toestel loopt. In 1971 vloog de Iljoesjin Il-62M voor het eerst, deze verbeterde versie had nieuwe Solovjev D30KU motoren en een extra brandstoftank. Alle Il-62's die nu nog vliegen zijn van het type Il-62M. In 1978 werd de Iljoesjin Il-62MK geïntroduceerd, deze versie had een verhoogd startgewicht dat 2000 kg hoger lag dan dat van de Il-62M. De Iljoesjin Il-62 vliegt tot op de dag van vandaag nog steeds in landen van de voormalige Sovjet-Unie, Cuba, Libië, Noord-Korea en Gambia. Daarnaast wordt het toestel ook door verschillende luchtmachten en regeringen gebruikt als VIP-toestel. Gebruikers Alleen huidige gebruikers van de Il-62 worden genoemd. Civiel Kirgizië Manas Airways Noord-Korea Air Koryo Wit-Rusland Rada Airlines Militair Gambia Noord-Korea Rusland Soedan Overig foto's van de Il-62
Ilyushin Il-62

O Ilyushin Il-62 (apelidado Classic) é uma aeronave Soviética de longo alcance produzida em 1960 pela Ilyushin. Como sucessor ao popular turboélice Ilyushin Il-18 e com capacidade para quase 200 passageiros, o Il-62 foi o maior jato comercial quando voou pela primeira vez em 1963. Entrou em serviço pela Aeroflot em 15 de Setembro de 1967 com um voo de passageiros inaugural de Moscow para Montreal. Foi projetado em resposta da Rússia (União Soviética) aos modelos norte-americanos Boeing 707, Douglas DC-8, e o britânico Vickers VC-10. O Il-62 foi o primeiro avião de tal grandeza a ser operado pela União Soviética e um grande número de países, se tornando uma aeronave referência para voos de longo alcance durante décadas. Foi a primeira aeronave soviética pressurizada com seção central não-circular da fuselagem e portas de passageiros ergonômicas, e o primeiro jato soviético com fileira de seis assentos (o turboélice Tupolev Tu-114 também possuía este padrão) e luzes de navegação de padrão internacional. Mais de 30 nações operaram o Il-62 com mais de 80 sendo exportados e outros arrendados por empresas russas e outras do Oriente. Versões especiais como VIP e outras conversões também foram desenvolvidas. O Il-62M se tornou o modelo que durou mais tempo operando em voos civis, durante três décadas. Uma aeronave de operação cara comparada com novos modelos, o número em uso foi então reduzido após a crise de 2008. A aeronave também não cumpre com restrições internacionais de ruído. Os sucessores do Il-62 incluem o Il-86 e o Il-96, ambos os quais foram fabricados em menor quantidade e não exportados mundialmente. em 2021,apenas 3 aeronaves continuam em uso civil, todas empregadas pela empresa Bielorussa RADA Airlines , sendo que uma destas sofreu uma excursão de pista neste mesmo ano. Desenvolvimento O Il-62 substituiu o turboélice Tupolev Tu-114 em rotas de longo alcance. De forma que o Tu-114 entrava em serviço enquanto o Il-62 estava ainda em desenho, a Ilyushin tinha tempo para um desenho sem pressa, testes, e programa de desenvolvimento. Isto foi necessário, pois o Il-62 precisava de um desenvolvimento significante. O Il-62 e o inglês Vickers VC-10 são as únicas aeronaves comerciais com quatro motores colocados em pares nas naceles lado a lado, e também uma cauda em forma de "T". No caso do Ilyushin, a configuração foi ditada pela TsAGI, a Agência Aeroespacial da União Soviética, desde que o escritório de design da Ilyushin não possuía recursos para trabalhar em estudos de configurações novas. Apesar de oferecer uma asa "limpa" e eficiente, a configuração com motores na fuselagem e cauda em "T" é hoje conhecida por ter um grande número de desvantagens (veja T-tail). Ver também Ilyushin Il-96 Aeronaves semelhantes Vickers VC-10 Boeing 707 Douglas DC-8 Referências
Iljušin Il-62

Iljušin Il-62 (NATO ime Classic) je ozkotrupno reaktivno potniško letalo, ki so ga zasnovali v takratni Sovjetski zvezi v biroju Iljušin. Zasnovan kot naslednik turbopropelerskega Ila-18. S skoraj 200 sedeži je bil največje potniško letalo, ko je prvič poletel leta 1963. Je eno izmed prvih štirih letal z dolgim dosegom, ostali kandidati so Boeing 707, Douglas DC-8, in Vickers VC10). Aeroflot je začel z uporabo leta 1967 in je bil v uporabi kot letalo z dolgim dosegom več desetletij. Posebnost letala je konfugiracija s štirimi motorji v repu, podobno kot poslovni Lockheed JetStar in britanski Vickers VC10. Il-62 je zamenjal turbopropelerskega Tu-114 na dolgih progah. Uporabljala ga je Sovjetska zveza in 30 drugih držav. Obstajajo tudi VIP verzije za prevoz politikov in drugih pomembnežev. Il-62 ima precej večje stroške obratovanja kot sodobna letala, zato se počasi umika. Njegovi nasledniki so Iljušin Il-86 in Iljušin Il-96. Tehnične specifikacije Posadka: 5; 3 do 5 (pilot, kopilot, inženir, opcijsko navigator in radio operater) Kapaciteta: 168-186 potnikov Dolžina: 53,12 m (174 ft 3½ in) Razpon kril: 43,20 m (141 ft 9 in) Višina: 12,35 m (40 ft 6¼ in) Površina kril: 279,55 m² (3009 sq ft) Prazna teža: 71.600 kg (157.848 lb) Maks. vzletna teža: 165.000 kg (363.760 lb) Motorji: 4 × Soloviev D-30KU turboventilatorski motor, 107,9 kN (24.250 lbf) vsak Količina goriva: 105.300 L (27.817 US Gallons) Maks. hitrost: 900 km/h (486 knots, 560 mph) Dolet: 10.000 km (5.400 nmi, 6.215 mi) z 10.000 kg (22.000 lb) tovorom Največja višina leta: 12.000 m (39.400 ft) Hitrost vzpenjanja: 18 m/s (3,540 ft/min) (Il-62): 71.600 kg (157.848 lb) Glej tudi Boeing 707 Douglas DC-8 Vickers VC10 Iljušin Il-96 Iljušin Il-86 Bibliografija Dawes, Alan. "Ilyushin Il-62 – A Classic of its Time". Air International, January 2004, Vol 66 No 1. pp. 30–36. ISSN 0306-5634. Gordon, Yefim; Dmitry Komissarov; Sergey Komissarov (2004). OKB Ilyushin: a History of the Design Bureau and its Aircraft. Hinkley, UK: Midland Publishing. ISBN 9781857801873. Gunston, Bill (1995). The Osprey Encyclopaedia of Russian Aircraft 1875–1995. London, Osprey. ISBN 1-85532-405-9. Ilyushin IL-62. Aircraft of the World, no. 66, group 2. IMP (International Masters Publishers) AB, 1997. John W. R. Taylor (1988). Jane's All The World's Aircraft 1988–89. Coulsdon : Jane's Information Group. ISBN 9780710608673. Thiel, Jorg (2001). Airliner in Service around the World, No. 2: IL-62. Allershausen : NARA-Verlag. ISBN 9783925671203. Zunanje povezave Pictures of Il-62 A complete register of all versions of Il-62s built A pictorial overview of Il-62s operated by Germany Arhivirano 2009-10-26 na Wayback Machine.
Iljusjin Il-62

Iljusjin Il-62 är ett fyrmotorigt långdistansflygplan byggt i Sovjetunionen och senare Ryssland. Till det yttre liknar den brittiska Vickers VC10 men storleksmässigt är den betydligt större och byggd i fler exemplar under längre period. Planet kallas Il-62 på grund av att modellen presenterades 1962, även om den togs i allmänt bruk först 1967 bland annat för att en prototyp havererade under en testflygning 1965. Flygplanet har 4 stycken 103 kN (23 150 lb) Kuznetsov NK84 motorer placerade parvis i aktern, vilket ger en marschfart på 820–900 km/tim. Flygplanet väger tomt 66,4 ton och 69,4 fulltankad med besättning och har ett vingspann på 43,2 meter, längden uppgår till 53,12 meter och planet har en höjd på 12,35 meter. Den kan ha en besättning på 5 personer (1:e och 2:e pilot, navigatör samt två flygtekniker), men det är inte alla flygbolag som använder sig av navigatör utan låter piloterna sköta denna syssla. Den kan ta maximalt 186 passagerare. Det sista planet byggdes 1994 och det finns idag[när?] 120 i bruk. På grund av planets viktfördelning har det ett extra hjulförsett stag längst akterut som fälls ut vid parkering för att inte nosen skall resa sig och stjärtpartiet falla i marken. Passagerartrafik Bland operatörer, både forna och nuvarande, kan nämnas: Aeroflot Air Koryo Air Ukraine CAAC Centrafrican Airlines CSA före detta operatör Cubana Domedovo airlines Georgia Air Interflug före detta operatör LAM LOT före detta operatör Tarom före detta operatör TAAG Lineas Aereas de Angola före detta operatör United Arab Airlines före detta operatör Uzbekistan Airways VIP-transport Flygplanet har använts som VIP-transport av bland annat Gambia, Ryssland, Sovjetunionen, Sudan, Tjeckoslovakien, Ukraina och Uzbekistan.
Lipská hora (České středohoří)

Lipská hora (německy Horst, Hora) je vrch s nadmořskou výškou 698 metrů nad vesnicí Lipá v kotlině potoka Modla v Českém středohoří. Jedná se o trachytový masiv, jehož jižní polovina je chráněna jako stejnojmenná přírodní rezervace s výskytem teplomilných rostlinných společenstev na trachytovém podloží. Geologie a geomorfologie Horu tvoří těleso vypreparovaného lakolitu složeného z nefelinicko-sodalitického trachytu. Na svazích je možné pozorovat tvary zvětrávání jako jsou mrazové sruby a stěny, pukliny, balvanové proudy a haldy nebo deskovité sutě. V soliflukčním plášti při úpatí dochází k sesuvům. Přírodní rezervace Přírodní rezervace Lipská hora o rozloze 22,22 ha se nachází na katastrálním území obce Mrsklesy v Ústeckém kraji (okres Litoměřice, ORP Lovosice) Rezervace Lipská hora byla zřízena již v roce 1951, jako státní přírodní rezervace byla vyhlášena ministerstvem kultury ČSR 10. února 1977. Rezervace zahrnuje jižní polovinu svahů a vrcholovou část výrazně asymetrického suku z trachytického znělce a byla vyhlášena z důvodu ochrany řady vzácných druhů rostlin, které se zde vyskytují. Především se jedná o hvozdík sivý (Dianthus gratianopolitanus) a medvědici lékařskou (Arctostaphylos uva-ursi). Z dalších vzácných druhů lze jmenovat modřenec tenkokvětý, bělozářku liliovitou (Anthericum liliago), vemeník dvoulistý (Platanthera bifolia), medovník velkokvětý (Melittis melissophyllum), lilii zlatohlávek (Lilium martagon) a dřín jarní (Cornus mas). Přístup Úpatí Lipské hory od západu k východu po severní straně obchází červená turistická stezka, což je dálková trasa, která vede z Třebenic přes Košťálov, Vlastislav, Lhotu, Medvědice, Kocourov, a Milešov na vrchol Milešovky a pak až do Ústí n. L. V jednom místě na jihozápadě prochází červená turistická cesta v těsném sousedství dolní hranice přírodní rezervace Lipská hora. Vrchol Lipské hory je přístupný buďto od vesnice Medvědice nebo z osady Lhota po červené turistické značce, která kopíruje Zlatou stezku Zemí hradů. Obě trasy se schází na úpatí hory, kde začíná nejstrmější část trasy. Na vrcholu je umístěna vrcholová kniha. Odkazy Reference Související články Chráněná krajinná oblast České středohoří Seznam chráněných území v okrese Litoměřice Seznam památných stromů v okrese Litoměřice Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lipská hora na Wikimedia Commons
Lipská hora

Die Lipská hora (deutsch Horst oder Hora) ist ein markanter Berg im linkselbischen Böhmischen Mittelgebirge, südwestlich von Medvědice und nördlich der Siedlung Lhota. Der Berg hat die für das Gebirge typische Form eines Kegels. Die Gipfelregion ist felsig und erlaubt einen umfassenden Ausblick, der nur nach Norden hin etwas eingeschränkt ist. Wegen der besonderen pflanzlichen Besiedlung (wärmeliebende Arten) ist die Südflanke (22,2 ha) des Berges seit 1951 Naturreservat. Auf den Gipfel führt ein Weg, der im Dorf Lhota rot markiert beginnt und schließlich an der Westflanke steil empor führt. Weblinks
Lipska Hora

Lipska Hora är ett berg i Tjeckien. Det ligger i den nordvästra delen av landet, 60 km nordväst om huvudstaden Prag. Toppen på Lipska Hora är 689 meter över havet, eller 144 meter över den omgivande terrängen. Bredden vid basen är 2,0 km. Terrängen runt Lipska Hora är huvudsakligen lite kuperad.Runt Lipska Hora är det ganska glesbefolkat, med 32 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Ústí nad Labem, 18,5 km nordost om Lipska Hora. Trakten runt Lipska Hora består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Burg Himlštejn

Himlštejn, auch Nebesa, Nebeská skála (deutsch Himmelstein, auch Altes Schloss) wird die Ruine einer gotischen Burg bei Stráž nad Ohří (Warta an der Eger) im Erzgebirge in Tschechien genannt. Sie befindet sich auf dem Gipfel eines schroffen Basaltkegels am Südhang des Erzgebirges. Von der einst stattlichen Burganlage sind nur noch wenige Reste erhalten. Geschichte Erstmals erwähnt wurde die Burg Himmelstein im Jahre 1434, als ein „Wilhelm Ilburg uf Hymmelstein“ genannt wurde. 1437 war der Besitzer Heinrich von Weiden. Da er jedoch zu den Gegnern von Georg von Podiebrad zählte, verlor er das königliche Lehen. 1497 hatte Ulrich Sathaner Himmelstein als erbliches Lehen inne. Die Nachkommen Ulrich Sathaners verkauften Himmelstein 1528 an das Geschlecht der Schlicken. Die Burg Himmelstein verfiel, da die Grafen Schlick auch die benachbarte Herrschaft Hauenstein erwarben und zum Mittelpunkt der beiden Herrschaften machten. 1547 wurde die Burg Himmelstein als wüst bezeichnet. Wege zur Burg Die Burg liegt am grün markierten Wanderweg von Stráž nad Ohří nach Vejprty (Weipert). Eine Abzweigung führt auf den Gipfel des Berges Nebesa mit der Burgruine. Literatur Horni Hrad Hauenstein. Petr Mikota, Plzeň 2004. Viktor Karell: Burgen und Schlösser des Erzgebirges und Egertales. Bd. 1, Vinzenz Uhl Verlagsbuchhandlung, Kaaden, 1935. (Burg Himmelstein S. 27–28) Weblinks Grundriss und Fotos Himlstejn auf hrady.cz Burg Himlštejn auf burgenwelt.org
Stračovský bor

Stračovský bor (296 m n. m.) je vrch v okrese Hradec Králové Královéhradeckého kraje. Leží asi 1,5 km jižně od obce Stračov, na pomezí katastrálních území obce Stračov a vsi Stračovská Lhota. Geomorfologické zařazení Geomorfologicky vrch náleží do celku Východolabská tabule, podcelku Cidlinská tabule a okrsku Nechanická tabule. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stračovský bor na Wikimedia Commons
Býčí skála (národní přírodní rezervace)

Národní přírodní rezervace Býčí skála je chráněné území v chráněné krajinné oblasti Moravský kras, rozkládající se mezi městem Adamovem a obcí Křtiny v okresech Blansko a Brno-venkov. Vznikla v roce 2003 sloučením původní národní přírodní památky Býčí skála (vyhlášena roku 1975) a národní přírodní rezervace Josefovské údolí (vyhlášena 1977). NPR se rozkládá na ploše 181,58 ha. Předmět ochrany Hlavním předmětem ochrany jsou druhově bohatá přírodní společenstva dubového, bukovo-dubového, dubovo-bukového a bukového vegetačního stupně, vzniklá převážně působením přírodních sil v údolí Křtinského potoka ve střední části Moravského krasu, a taktéž krasové jevy a jeskyně. Území je zároveň součástí evropsky významné lokality soustavy Natura 2000 Moravský kras. Odkazy Reference Související články Moravský kras Býčí skála Seznam národních přírodních rezervací v Česku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Býčí skála na Wikimedia Commons
Klášter Světce

Paulánský klášter ve Světcích u Tachova byl vystavěn ve druhé polovině 17. století. Za josefínských reforem byl klášter zrušen a komplex pak získal rod Windischgrätzů. Pokusili se konvent s kostelem Čtrnácti svatých pomocníků přestavět na honosný zámek, stavbu se však nepodařilo nikdy dokončit. Zůstaly z ní romantické zříceniny, chráněné jako kulturní památka. Historie Již dávno před vznikem kláštera stával ve Světcích kostel, v pramenech je však řada nejasností a rozporů, které se týkají jeho nejstarších dějin. Roku 1427 byl poškozen husity. Za třicetileté války byli držiteli tachovského panství válečný dobrodruh, plukovník Johann Filip Husmann z Namedy a jeho manželka Amálie, rozená z Donína. Podle darovacího dopisu zakladatelé darovali řádu paulánů finance 40 000 zlatých, na stavby dalších 10 000 zlatých a pozemky kolem zchátralého kostela ke stavbě kláštera pro 12 řeholníků. Pauláni byli zvoleni proto, že jejich přímluvou u císařského dvora ve Vídni byl Husmannovi prominut trest. Pozemky zdánlivě opuštěné ale patřily křižovníkům. Mezi řády tak vznikl spor, který musel řešit pražský arcibiskup Arnošt Harrach (jenž byl zároveň velmistrem řádu křižovníků) v křižovnické kapitule. 15. srpna 1641 proběhlo slavnostní předání kostela provinciálovi řádu paulánů G. N. Faggimu za přítomnosti tachovského děkana a křižovníka. Přesto se spor táhl ještě v padesátých letech 17. století. Pauláni se pustili do stavby kláštera mimo sporný pozemek. Vybudovali jej v letech 1656–1669, stavbu řídil pravděpodobně pražský stavitel Šimonem Pánek Panetius/Pucina. Klášterní kostel vznikl o několik let později, v období 1671–1674 za nového majitele panství Jana Filipa, hraběte Losyho z Losinthalu. Chrám se dvěma věžemi, zasvěcený Čtrnácti svatým pomocníkům, byl patrně dílem italského architekta Giovanniho Domenica Orsiho. Pauláni se pak s křižovníky smířili. Starý kostel jim předali, zřejmě pak byl ale zbořen a použit na stavební materiál. Dne 19. února 1729 poškodil klášter požár, poté byl kromě pravé věže opraven, věž rekonstruována roku 1756. V květnu 1787 však byla paulánská komunita zrušena, třináct řeholníků bylo posláno do penze. Světce tehdy získal Josef Mikuláš Windischgrätz. Nový majitel kostel nechal používat jako skladiště a klášter dal upravit na sídlo svých úředníků. Jeho potomek, generál Alfred Windischgrätz, se v letech 1857-1861 snažil konvent radikálně přestavět na výstavný romantický zámek. Současně stavěl i blízkou jízdárnu. Když Alfred v roce 1862 zemřel, jeho syn už neměl zájem ve finančně náročné stavbě pokračovat. Nebyla proto nikdy dokončena. Na konci druhé světové války ji navíc sežehl požár. Odkazy Reference Literatura FOLTÝN, Dušan – SOMMER, Petr – VLČEK Pavel: Encyklopedie českých klášterů. Praha : Libri 1997, s. 663–664. Čechy. Příprava vydání BOROVSKÝ F. A.. Svazek IX. Západní Čechy. Praha: J. Otto, 1897. 511 s. Dostupné online. S. 465–466. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter Světce na Wikimedia Commons Mizející místa domova - Čtrnáct svatých pomocníků, Česká televize, 06/2010
Kostel Panny Marie (Tis)

Kostel Panny Marie je římskokatolický filiální kostel v Tisu. Patří pod farnost Nový Hrádek. Historie Kostel byl patrně postaven v roce 1871. Bohoslužby Poutní mše se koná druhou neděli v červenci. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Panny Marie na Wikimedia Commons Královéhradecká diecéze Archivováno 21. 10. 2014 na Wayback Machine.
Starohaklovský rybník

Starohaklovský rybník je s téměř 45 ha největší rybník na území města České Budějovice. Nachází se na severozápadě města, u Haklových Dvorů, v Českobudějovické pánvi. Historie Rybník byl založen po roce 1523 v místě bývalé osady Houžná, dříve než sousední Novohaklovský rybník směrem na jih. Osada Houžná byla zmiňována již v roce 1263. V místě dnešní rybniční bašty na severu rybníka se nacházela tvrz. Při výstavbě Houženského a Starohaklovského rybníka ves zanikla. Vodní režim Rybník je součástí rybniční soustavy zbudované na stokách odbočujících z Dehtářského potoka. Stoka do rybníka vtéká ze západu, na východní straně je zbudována relativně nízká a 700 m dlouhá hráz. Výtok ze Starohaklovského rybníka teče dále do rybníka Černiš. Využití Rybník slouží k polointenzivnímu chovu ryb, provozovatelem jsou Lesy a rybníky města České Budějovice. V omezené míře slouží rybník i ke koupání. U rybníka roste Starohaklovský dub (dub letní), památný strom č. 103178 dle AOPK. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Starohaklovský rybník na Wikimedia Commons