Iljušin Il-18

Iljušin Il-18 (V kódu NATO "Coot") je víceúčelový turbovrtulový letoun z poloviny 50. let 20. století, vyvinutý a vyráběný v Sovětském svazu. Letoun poprvé vzlétl v roce 1957 a stal se jedním z nejznámějších a nejodolnějších sovětských letadel své doby. Il-18 byl po několik desetiletí jedním z hlavních dopravních letadel na světě a byl ve velkém vyvážen. Díky trvanlivosti draku dosáhlo mnoho letadel více než 45 000 letových hodin a typ nadále v omezeném počtu zůstává jak ve vojenské, tak v menší míře i civilní službě. Nástupcem Il-18 se stal proudový dopravní letoun s dlouhým doletem Iljušin Il-62. Vývoj Dva sovětské letouny sdílely označení Iljušin Il-18. První Il-18 byl vrtulový dopravní letoun z roku 1946, ale po roce zkušebních letů byl tento program opuštěn. Počátkem 50. let s potřebou nahradit starší konstrukce a zvětšit velikost sovětského civilního dopravního parku byla 30. prosince 1955 vydána směrnice sovětské Rady ministrů hlavním konstruktérům Kuzněcovovi a Ivčenkovi k vývoji nových turbovrtulových motorů a Iljušinovi a Antonovovi navrhnout letadlo pro použití těchto motorů. Tyto dva letouny byly vyvinuty jako Iljušin Il-18 a Antonov An-10 a zvolený motor byl Kuzněcov NK-4 spíše než Ivčenko AI-20. Il-18 vznikl dle požadavků sovětské státní letecké společnosti Aeroflot na letoun pro přepravu osob i pro přepravu nákladů a vojenské účely. Jeho konstrukce začala v roce 1954 před vydáním směrnice a byly použity zkušenosti z Il-18 s pístovým motorem, i když šlo o letoun nové konstrukce. Návrh byl čtyřmotorový dolnoplošník s kruhovým přetlakovým trupem a konvenční ocasní plochou. Zatahovací třístopý podvozek s příďovým kolem měl čtyři kola na hlavním podvozku jedné nohy; podvozky hlavních nohou se otáčely o 90 stupňů a zatahovaly se do zadní části vestavěných motorů. Novinkou v té době bylo umístění meteorologického radaru na příď. Byl také prvním sovětským dopravním letadlem s automatickým přibližovacím systémem. Letoun má dvoje vstupní dveře na levoboku před a za křídlem a dva křídlové nouzové východy na každé straně. Prototyp SSSR-L5811 byl uveden v červnu 1957 a po pozemních zkouškách začal 1. července 1957 s pojížděním a vysokorychlostními jízdami. 4. července 1957 prototyp poprvé vzlétl z Chodynky. 10. července 1957 bylo letadlo převezeno na letiště Moskva-Vnukovo, aby bylo představeno sovětské vládní komisi; přítomen byl také prototyp Antonov An-10 a Tupolev Tu-114. Typ Il-18 byl formálně pojmenován Moskva a tento nápis se objevil na trupu, ačkoli jméno nebylo použito, když letoun vstoupil do výroby. Pro výrobu letounu byl vybrán moskevský strojní závod č. 30 nacházející se v Chodynce, poblíž místa, kde sídlila Iljušinova konstrukční kancelář a vznikl prototyp. V průběhu roku 1957 závod začal snižovat svou výrobu typu Iljušin Il-14 a připravoval se na stavbu sériového letounu označeného IL-18A Il-18A se od prototypu lišil pouze drobnými detaily, hlavně vnitřní konfigurací pro zvýšení kapacity sedadel ze 75 na 89. První sériově vyráběné letouny byly poháněny motorem Kuzněcov NK-4, ale ty se potýkaly s problémy, takže Rada ministrů v červenci 1958 rozhodla, že veškerá výroba od listopadu 1958 bude používat motory Ivčenko AI-20 a dřívější výroba bude přepracována. Před změnou výroby na vylepšený Il-18B vzniklo pouze 20 IL-18A. Tato nová varianta měla vyšší celkovou hmotnost a příď byla přepracována s větším krytem, který zvětšil délku o 20 cm. První Il-18B vzlétl 30. září 1958 poháněný motory AI-20; Vznikla také VIP varianta označená jako IL-18S pro sovětské letectvo. Od dubna 1961 byla pro pozemní startování namontována pomocná jednotka TG-18 než řada olověných akumulátorů. Některá letadla byla upravena tak, aby umožňovala provoz APU za letu. Se zkušenostmi z dřívějších letadel byla dalším vylepšením varianta Il-18V, která byla konstrukčně stejná, ale interiér byl přepracován, včetně přesunutí kuchyně a některých menších systémových změn. První Il-18V se objevil v prosinci 1959 a měl pokračovat ve výrobě až do roku 1965 poté, co bylo vyrobeno 334 ks. Objevily se i specializované varianty letounu, včetně letounů upravených pro letovou kalibraci a polární varianty s dlouhým doletem. Objevily se i vojenské varianty včetně protiponorkového Iljušinu Il-38. Od roku 1959 začal stroj létat na linkách Moskva – Soči a Moskva – Almaty; postupně začaly Il-18 létat i na několika vnitrostátních i mezinárodních linkách SSSR. Letouny Il-18 sloužily u všech leteckých společností bývalého socialistického tábora, ve velkém množství a po dlouhou dobu. Od začátku 60. let létaly i u Československých aerolinií. Služba První Il-18, původně vybavený motory Kuzněcov NK-4, vzlétl 4. července 1957. 17. září 1958 letoun poprvé vzlétl s novými motory Ivčenko AI-20. Zkušebním pilotem byl Vladimir Kokkinaki. V letech 1958 až 1960 bylo tímto letounem vytvořeno dvacet pět světových rekordů, mezi nimi i rekordy doletu a výšky s různým užitečným zatížením. V roce 1958 byl letoun oceněn Grand Prix světového veletrhu v Bruselu. V dubnu 1979 byl na letišti Šeremeťjevo odhalen pomník na památku letadla. Sedmnáct zahraničních leteckých dopravců získalo přibližně 125 letadel Il-18 s kapacitou 100-120 cestujících. Il-18 byly dlouhá léta v provozu na Sibiři, v Severní Koreji a na Středním východě, zatímco řada exemplářů vyrobených v polovině 60. let byla ještě v roce 2014 stále v civilní službě v Africe a jižní Asii. Tento typ slouží v různých vojenských verzích, včetně letounů pro elektronický boj a průzkum Il-22PP, které vstoupily do služby v říjnu 2016. Modernizovaný Il-20M s vylepšeným radarovým, rádiovým a opticko-elektronickým průzkumným zařízením vstoupil do služby v červenci 2020, aby zajistil bezpečné zaměřování raketového systému Ch-47M2 Kinžal. Il-18 (registrace DDR-STD) společnosti Interflug a používaný východoněmeckými vůdci, včetně Ericha Honeckera, byl v Nizozemsku přeměněn na statické hotelové apartmá. V červenci 2018 bylo v provozu 7 letadel u 6 provozovatelů. ČSA ČSA používaly Il-18 na vnitrostátních linkách (zejména do Bratislavy, Košic a Popradu), na linkách po Evropě, na linkách do Afriky, na Blízký východ a jistý čas i na dálkové lince do Havany, kam létaly Il-18 verze D. Linka do Havany měla mezipřistání v irském Shannonu a v kanadském Ganderu. Brzy však byly Il-18D na této lince nahrazeny letadly Il-62. Poslední Il-18 vyřadily ČSA až v roce 1990. Varianty Specifikace (Il-18D) Technické údaje Posádka: 9 Kapacita: 65–120 Rozpětí: 37,42 m Délka: 35,90 m Výška: 10,165 m Nosná plocha: 140 m² Kapacita paliva: 30 000 l Průměr trupu: 3,5 m Max. přistávací hmotnost: 52 600 kg Max. hmotnost při pojíždění: 64 500 kg Hmotnost prázdného letadla: 35 000 kg Max. vzletová hmotnost: 64 000 kg Pohonná jednotka: 4 × turbovrtulový motor Ivčenko AI-20M, každý o výkonu 3 125 kW (4 250 k) Výkony Maximální rychlost: 675 km/h (419 mph, 364 kn) Cestovní rychlost: 625 km/h Dolet: 6 500 km (4 000 mi, 3 500 nmi) s užitečným zatížením 6 500 kg (14 330 lb), maximálním množstvím paliva a rezervou na jednu hodinu. 3 700 km (2 299 mi) s maximálním užitečným zatížením 13 500 kg (29 762 lb) při 84 – 85 % maximálního trvalého výkonu. Dostup: 11 800 m Délka vzletu: 1 350 m Délka přistání: 850 m Specifikace (Il-18E) Technické údaje Posádka: 5 Kapacita: 120 Rozpětí: 37,42 m Délka: 35,90 m Výška:10,17 m Plocha křídel: 140 m² Hmotnost prázdného letadla: 35 000 kg Max. vzletová hmotnost: 64 000 kg Pohonná jednotka: 4 × turbovrtulový motor Ivčenko AI-20M, každý o výkonu 3 125 kW (4 250 k) Výkony Cestovní rychlost: 625 km/h Dostup: 12 500 m Dolet: 4 400 km Maximální dolet: 5 200 km Specifikace (Il-18V) Technické údaje Posádka: 5 Kapacita: 90–110 Rozpětí: 37,42 m Délka: 35,90 m Výška: 10,17 m Plocha křídel: 140 m² Hmotnost prázdného letadla: 34 500 kg Max. vzletová hmotnost: 61 200 kg Pohonná jednotka: 4 × turbovrtulový motor Ivčenko AI-20K, každý o výkonu 2 942 kW (4 000 k) Výkony Cestovní rychlost: 600 km/h Dostup: 10 000 m Dolet: 4 270 km Maximální dolet: 4 800 km Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Iljušin Il-18 na Wikimedia Commons (anglicky) Databáze nehod Il-18 Archivováno 4. 1. 2009 na Wayback Machine. na AirDisaster.Com Archivováno 25. 9. 2007 na Wayback Machine.