NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kostel svatého Matouše (Třebonín)

Kostel svatého Matouše je římskokatolický farní kostel v Třeboníně v okrese Kutná Hora ve Středočeském kraji. Postaven byl nejspíše koncem dvanáctého století v románském slohu, ale dochovaná podoba je výsledem především barokních a pozdějších úprav. Areál kostela je chráněn jako kulturní památka. Historie Třebonínský románský kostel byl založen nejspíše koncem dvanáctého století a pravděpodobně už stál v roce 1194. V té době byl zasvěcen svatému Kříži. První písemná zmínka, v níž je uveden pod latinským označením Alba ecclesia, pochází z druhé poloviny čtrnáctého století. Později byl kostel upraven a rozšířen v gotickém, renesančním a barokním slohu. K rozšíření lodi a presbytáře došlo v roce 1790. V průběhu dějin se změnilo zasvěcení. Kostel je uváděn jako zasvěcený svatému Matoušovi nebo svatému Matějovi. Stavební podoba V dochované podobě je kostel jednolodní stavba s půlkruhovým presbytářem a hranolovou věží na západní straně. K jižní straně presbytáře přiléhá sakristie. Podvěží je zaklenuté žebrovou klenbou, v presbytáři je použita koncha a v sakristii placková klenba. Areál kostela se zvonicí vymezuje ohradní zeď. Vstupuje se do něj ze západu velkou bránou s trojúhelníkovým štítem nebo malou brankou na jihu. Zvonice má zděnou podezdívku a bedněné patro se šindelovou střechou. Do lodi se vstupuje z podvěží goticko-renesančním okoseným portálem ze šestnáctého století s původním dveřmi. Druhé podlaží věže je přístupné vnějším schodištěm a vchází se z něj na dřevěnou kruchtu. Románské zdivo se dochovalo v užší části lodi a ve věži, která byla upravena v šestnáctém století. Stavebním materiálem je místní dvojslídná rula. Původní vstup do kostela se nacházel v severní stěně lodi. Z románské stavební fáze pochází také východní štít, v němž se dochovaly tři otvory, z nichž prostřední má profil ve tvaru kříže. Jejich umístění naznačuje, že na východní straně kostel původně ukončovala apsida. Vchod do věže v prvním patře je nejspíše původní a naznačuje existenci tribuny. Kostel tak nejspíše souvisel se sídlem Ubislava z Třebonína zmiňovaného v roce 1194, které se mohlo nacházet v prostoru hřbitova jižně od kostela. Zařízení Většina zařízení pochází z osmnáctého století. Ze staršího období pochází gotická osmiboká křtitelnice. Ve vnější zdi lodi jsou umístěny dva figurální náhrobníky ze druhé poloviny šestnáctého století a znakový náhrobník se symbolem kalichu a kříže z patnáctého století. Dominantou interiéru kostela je hlavní oltář s vyřezávaným akantovým rámem a sochami andělů. Na bočním oltáři je umístěn novodobý obraz. K dalšími vybavení patří dřevěná socha Immaculaty, krucifix na vítězném oblouku, kazatelna s řezanou rokajovou výzdobou a pozdně barokní křtitelnice. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Matouše na Wikimedia Commons
Kostel Nanebevzetí Panny Marie (Třeboradice)

Kostel Nanebevzetí Panny Marie v Třeboradicích v Praze stojí v centru obce na bývalé návsi. Je cenným pozůstatkem původní zástavby. Jedná se o dochovaný areál tvořený kostelem, zdí, zvonicí a Krucifixem. Kostel je cenná barokní stavba s gotickým jádrem, zvonice je jednou z mála zachovalých na území Prahy. Soubor staveb je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Kostel, původně gotický, pochází z poloviny 14. století. Ve 3. čtvrtině 18. století byl přestavěn do současné podoby podle návrhu architekta F. Hummela. Popis Areál kostela se zvonicí stojí na mírném návrší uprostřed zrušeného hřbitova, obehnaného ohradní zdí. V rohu areálu stojí samostatně věžová zvonice, před areálem je u vstupu kamenný Krucifix. Kostel je jednolodní obdélná stavba se čtvercovým presbytářem, ke kterému se pojí sakristie. Fasádu člení lisenové rámce a půlkruhová okna, hlavní průčelí má ve vrcholu trojúhelný štít. Prostý kamenný vstupní portál je půlkruhově ukončený s naznačeným vrcholovým klenákem. Při přestavbě byla v kněžišti ponechána gotická žebrová klenba. Vnitřní zařízení je rokokové z 2. poloviny 18. století. Na hlavním oltáři je obraz z okruhu I. Raaba, na bočních oltářích jsou obrazy R. Müllera z let 1864–1869. Zvonice Raně barokní zvonice ze 17. století byla upravena v 18. století. Má odsazené patro s polokruhově klenutými okny a s mansardovou bání. Ohradní zeď Ohradní zeď je z lomového zdiva, krytá cihlami; z velké části je však zdemolována. K bráně stoupá schodiště s plným zděným zábradlím. Před bránou stojí kamenný krucifix na kamenném soklu. Odkazy Reference Literatura PODLAHA, Antonín. Posvátná místa království českého: Dějiny a popsání chrámů, kaplí, posvátných soch, klášterů i jiných pomníků katol. víry a nábožnosti v království Českém : Řada první: Arcidiecese pražská. Svazek I. Vikariát Českobrodský, Černokostelecký, Mnichovický a Prosecký; část IV. Vikariát Prosecký. Praha: Dědictví sv. Jana Nepomuckého, 1907. 319 s. (Posvátná místa Království českého). Dostupné online. Kapitola 15. Třeboratice n. Třeboradice, fara, s. 291 – 294. (po registraci). PODLAHA, Antonín; ŠITTLER, Eduard. Soupis památek historických a uměleckých v království Českém. Svazek XV. Politický okres Karlínský. Praha: Archaelogická komise při České akademii císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1901. 351 s. (Soupis památek). Dostupné online. Kapitola Třeboratice, s. 315 – 318. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Nanebevzetí Panny Marie, Třeboradice na Wikimedia Commons
Kamenný most v Tažovicích

Kamenný most v Tažovicích v okrese Strakonice v Jihočeském kraji je památkově chráněný most přes Novosedelský potok. Most se nalézá pod tažovickým zámkem. Dvouobloukový kamenný most z roku 1815 přes Novosedelský potok je na staré, již nepoužívané silnici z Kraselova do Volenic. Na jedné straně mostu stojí na žulovém podstavci později osazená barokní socha svatého Jana Nepomuckého z roku 1771, na druhé straně mostu obdélná výklenková kaplička z 19. století. Most, opravený v roce 1986, je pouze pro pěší. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kamenný most v Tažovicích na Wikimedia Commons
Konvikt svatých Andělů

Konvikt svatých Andělů se nachází na Kyptově náměstí v Telči, v těsné blízkosti jezuitské koleje a kostela sv. Jakuba Staršího. Historie Ve 14. a 15. století stával na místě konviktu hradební parkán s hranolovitou baštou a právě zde vznikala nejstarší zástavba města, jejíž zbytky jsou dnes k vidění ve východní části domu – jedná se o gotické ostění branky zasazené do hradeb. Ve 2. polovině 16. století pak v těchto místech stávala sladovna, kterou s okolními objekty roku 1654 hraběnka Františka Slavatová darovala jezuitům a v roce 1688 zde nechala postavit konvikt. Jezuité jej využívali jako hudební a pěveckou školu, a to až do roku 1773, kdy došlo ke zrušení řádu. Novým majitelem se stala vrchnost a prostory se využívaly k ubytování panských úředníků. Ve 2. polovině 19. století prošel klasicistní přestavbou, při níž přišel o věžičku. Posledním majitelem byl hrabě Podstatský, jemuž byl majetek po roce 1945 zestátněn. Po zestátnění sloužil dům bytovým účelům. Jeho devastaci zabránila rozsáhlá památková obnova v letech 1994–2001. V jejím průběhu došlo ke změně vlastníka. Vlastnické právo přešlo v roce 2000 z města na stát. V současné době slouží jako vzdělávací zařízení. Součástí konviktu byla (a je) také zahrada, do které se vstupovalo po mostě přes Ulický rybník. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jezuitský seminář v Telči na Wikimedia Commons Literatura Josef Hrdlička, Markéta Marková, Telč. Památky ve městě a okolí. Havlíčkův Brod: 1996
Margaretenbrunnen (Telč)

Der Margaretenbrunnen (tschechischer Name Dolní kašna für Unterer Brunnen) in Telč einer tschechischen Stadt im Okres Jihlava der Region Vysočina, wurde nach 1535 errichtet. Der Zierbrunnen auf der nördlichen Seite des Marktplatzes ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Der sechseckige Brunnen mit einer Steinfigur der heiligen Margareta von Antiochia entstand im Rahmen des Baus der Stadtwasserleitung. Literatur Josef Hrdlička, Markéta Hrdličková, Antonín Bína: Telč. Sehenswürdigkeiten in Stadt und Umgebung. Dobrý důvod, Telč 2007, ISBN 978-80-903546-4-7, S. 13. Weblinks Einzelnachweise
Kostel svaté Kateřiny (Tetín)

Kostel svaté Kateřiny v Tetíně je nejmenším ze tří kostelů v obci. Byl založen kolem roku 1200 v románském slohu a původně byl zasvěcen svaté Ludmile, které je zasvěcen sousední barokní kostel svaté Ludmily. Zvonice, kterou se prochází do ohrazeného prostoru u kostela, pochází z roku 1858. Zde u zdi stojí socha svaté Ludmily od Josefa Maxe z roku 1858. Kamenný kříž zazděný do ohradní zdi původně zdobil střechu kostela. Areál kostela se zvonicí a ohradní zdí je chráněn jako kulturní památka. Kostel je též znám pod jménem svaté Kateřiny Alexandrijské. Historie Za josefínských reforem byl kostel zrušen, budovu koupila obec a sloužila jako sýpka. Po roce 1849 byla vykoupena z peněz z lidové sbírky a v roce 1858 byl kostel pražským arcibiskupem Bedřichem Schwarzenbergem znovu vysvěcen. Architektura a interiér Kostel má presbytář čtvercového půdorysu a obdélníkovou loď. Presbytář má původní křížovou klenbu, plochý strop lodi je z přestavby v 19. století. Na západní straně interiéru je kamenná kruchta podklenutá dvěma křížovými klenbami. Ve zdi za oltářem se zachovalo původní románské okénko. Křídlový oltář pochází z druhé poloviny 19. století: na centrálním obrazu je vyobrazena klečící svatá Kateřina a pod ní tetínské kostely (jde o kopii obrazu Josefa Vojtěcha Hellicha), na křídlech jsou obrazy svaté Anny a svatého Ferdinanda, dolní část představuje Vítězný průvod Ježíškův. Ve zvonici, která byla přistavěna spolu se schodištěm na kruchtu v rámci úprav v 19. století, se nachází zvon z roku 1496. Odkazy Reference Literatura PODLAHA, Antonín. Posvátná místa království českého: Dějiny a popsání chrámů, kaplí, posvátných soch, klášterů i jiných pomníků katol. víry a nábožnosti v království Českém : Řada první: Arcidiecese pražská. Svazek II. Vikariát Berounský, Bystřický a Plzeňský; část V. Vikariát Berounský. Praha: Dědictví sv. Jana Nepomuckého, 1908. 373 s. (Posvátná místa Království českého). Dostupné online. Kapitola 10. Tetín, fara, s. 80 – 89. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svaté Kateřiny na Wikimedia Commons
Gočárovy domky

Gočárovy domky – zespół dwóch zabytkowych, drewnianych, rondokubistycznych domów zlokalizowanych na terenie ogrodu zoologicznego w Pradze. Budynki w łącznej liczbie pięciu zaprojektował Josef Gočár (autor m.in. kubistycznego Domu Pod Czarną Matką Bożą w Pradze) jako obiekty techniczne dla portu lotniczego Praha-Kbely. Zbudowano je w latach 1920-1921, a od 3 maja 1958 objęto ochroną jako zabytek (do státního seznamu kulturních památek, czyli państwowego rejestru zabytków, wpisano je 31 grudnia 1974). W latach 70. XX wieku zostały rozebrane, a dwa z nich przeniesiono do praskiego zoo i zmontowano w trochę zmodyfikowanej formie dopiero w 1978 przy wybiegu górskich zwierząt kopytnych, w pobliżu Wełtawy. Przed rozbiórką uratował je ówczesny dyrektor praskiego zoo, prof. Zdeněk Veselovský. Jeden służył początkowo jako miejsce zabaw z dziećmi, a następnie jako baza noclegowa. Drugi pełnił funkcję mieszkania służbowego. Wszystkie budynki lotniskowe, także dwa zachowane, reprezentują charakterystyczny tylko dla architektury czechosłowackiej styl rondokubistyczny. Forma budynków wykorzystuje typowe elementy czeskiego kubizmu architektonicznego, które jednak są znacznie bardziej dekoracyjne niż w innych realizacjach. Architekt inspirował się architekturą ludową wiejskiego baroku z południa Czech. Charakterystyczna była też odważna i pogodna kolorystyka domów (właściwe rondokubizmowi trzy kolory flagi czechosłowackiej: biel, czerwień i niebieski). W 2002 powódź zalała oba domy i znacznie je uszkodziła, do tego stopnia, że nie nadawały się do użytku. Prowizorycznie je wówczas zakonserwowano i czekano na odbudowę. W kwietniu 2010 rozpoczęła się odbudowa, a domy przeniesiono wyżej, w bezpieczną część ogrodu zoologicznego (rozważano również możliwość zwrotu ich do Kbeli, czy przemieszczenia na Petřín). Rekonstrukcja odbyła się pod nadzorem Wydziału Konserwacji Zabytków Urzędu Miejskiego Pragi. Elewacje zewnętrzne przywrócono do pierwotnego wyglądu według projektu Gočára. Odtworzono także wnętrza, w tym m.in. meble, piec kaflowy i żyrandole. Obiekty oddano do użytku wraz z rozpoczęciem sezonu turystycznego w 2011. Odbudowa przebiegła według projektu inżyniera Tomáša Novotnego. Obecnie w budynkach znajduje się restauracja (tak jak pierwotnie na lotnisku), sklep oraz pomieszczenia przeznaczone na działalność kół zoologicznych. Przypisy
Beranův hostinec

Beranův hostinec, původně dům čp. 13, později číslo evidenční 14 v Trávníčku, části obce Bílá v okrese Liberec, je roubená venkovská stavba, hospodářská usedlost, kde od první poloviny 19. století do roku 1929 byla provozována hostinská živnost. Velmi hodnotný a autenticky zachovaný podstávkový dům, reprezentující tento typ staveb v oblasti Českodubska a Podještědí, byl 14. ledna 2015 Ministerstvem kultury ČR prohlášen za kulturní památku. Popis stavby Stavba má půdorys písmena L, skládá se z roubené obytné části (světnice, síň a komory s přistavěnou světničkou) a k ní kolmo přiléhající zděná hospodářská část (převýšený dalším roubeným komorovým patrem obsluhovaným pavlačí). Písmeno L je otevřeno k údolní komunikaci. V období po roce 1929 došlo k omezení využívání, což vedlo k degradaci objektu, krovy nad hospodářským stavením a roubení severovýchodního závěru komorové části dosáhly havarijního stavu. V roce 2014 objekt koupili noví majitelé, zajistili provedení stavebněhistorického průzkumu (vedený Janem Peštou). Stavba byla vyhodnocena jako hodnotná ukázka nákladnější stavby lidového stavitelství regionu. V roce 2015 byl objekt prohlášen kulturní památkou. Majitelé se snaží o obnovu objektu a jeho rekonstrukci do podoby za hospodaření hostinského Antonína Berana (1875–1915, hospodařil od roku 1904). Za tímto účelem získávají prostředky jednak z fondů kraje a ministerstva kultury, jednak ve spolupráci se spolkem Dubáci pořádáním veřejných akcí. V souvislosti s Beranovým hostincem vznikl v roce 2018 létající Beranův pivovar, využívající pro skladovací prostor vedlejší budovu někdejšího JZD. Od roku 2023 je v zahradě Beranova hostince sezónní Letní výčep Beranova pivovaru. Odkazy Reference Literatura KONVALINKOVÁ, Tereza a Martin OUHRABKA. Trávníček: bývalý Beranův hostinec če. 14 : kulturní památka. V Liberci: NPÚ, ÚOP v Liberci ve spolupráci s Libereckým krajem, 2017. ISBN 978-80-87810-21-7. Související články Beranův mlýn Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Beranův hostinec na Wikimedia Commons Beranův hostinec pod Lipami – na stránkách spolku Dubáci Objevte roubený klenot – přes 400 let starou hospodu v Trávníčku v Podještědí – zpráva o snahách o obnovení hostince z roku 2015 Českého rozhlasu Sever Informační leták pracoviště NPÚ v Liberci
Kostel svatého Havla (Tuchlovice)

Kostel svatého Havla opata v Tuchlovicích] je římskokatolický filiální kostel ve smečenské farnosti. Kostel stojí naproti obecnímu úřadu na tuchlovické návsi, u silnice spojující Nové Strašecí s Kamennými Žehrovicemi v okrese Kladno ve Středočeském kraji. Kostel je chráněn jako kulturní památka. Historie Kostel sv. Havla opata je jednolodní původně gotický z doby kolem roku 1330, z něhož se dodnes dochoval pouze presbytář s křížovou klenbou. Původně byl kostel spojen se hřbitovem, který byl zrušen v době reforem císaře Josefa II. v roce 1790. Kostel prošel mnoha přestavbami a úpravami. Nejvýznamnější barokizující přestavba proběhla v letech 1840–1844, kdy byla přistavěna 27 metrů vysoká věž nad vstupním portálem, která je dominantou kostela. Současná podoba kostela je z přestavby roku 1890, kdy byla prodloužena sakristie. V průběhu 20. století objekt zchátral a bylo nutné provést záchranné práce, proto v letech 2000–2002 proběhla celková rekonstrukce podle projektu Otakara Hrdličky. Tuchlovický kostel svatého Havla byl do 31. prosince 2008 farním, poté byl přifařen jako filiální ke smečenské farnosti. Popis Interiér kostela je zařízen většinou novogotickým mobiliářem z 19. století, ale lavice jsou rokokové. Je zde cínová křtitelnice z konce 18. století. Hlavní oltář z roku 1866 od Jana Kaury sem byl převezen z kaple svatého Jana Křtitele v Ledcích. Boční oltáře z roku 1893 jsou od Františka Krejčíka. Reference Literatura Umělecké památky Čech. Příprava vydání Emanuel Poche. Svazek IV. T/Ž. Praha: Academia, 1982. 640 s. S. 111. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Havla v Tuchlovicích na Wikimedia Commons
Větrný mlýn ve Tvarožné

Větrný mlýn ve Tvarožné je bývalý mlýn německého typu, který stojí jihozápadně od obce na hranici přírodní památky Santon v okrese Brno-venkov, pod stejnojmenným kopcem s kaplí Panny Marie Sněžné. Od roku 1992 je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Větrný mlýn německého typu se čtyřmi lopatkami je doložen roku 1880, kdy jej postavil místní truhlářský mistr František Formánek. Jeho dcera provdaná Bahnerová měla tři syny, kteří byli také mlynáři; ve Tvarožné zůstal syn Karel. V roce 1900 tvořil mlýn čtvercový objekt s Halladayovou turbínou na střeše; k této modernizaci došlo pravděpodobně roku 1890. Po skončení první světové války prošel mlýn další modernizací, byla přistavěna třípatrová budova a na ní instalováno dynamo s třílistou perutí na výrobu elektrické energie. Ve 20. letech 20. století nahradil turbínu benzínový a později plynový motor. Během druhé světové války vdova Bahnerová načerno mlela a i se společníky skončila v nacistickém vězení. Po skončení války řídila provoz mlýna až do své smrti roku 1955. Popis Třípodlažní budova stojí na téměř čtvercovém půdorysu 10 × 10 metrů. Eternitem krytá střecha je ze dvou stran mansardově zalomená a ze dvou se jeví jako sedlová. V hlavním průčelí je asymetricky umístěn pravoúhlý vchod krytý pultovou stříškou. Patra jsou prolomena čtyřmi segmentově zaklenutými okny s mříží. Ze severovýchodní strany je k objektu přistavěn prkenný přístavek s pultovou střechou. Fasáda domu vedle přístřešku je v prvním a druhém patře prolomena pravoúhlými vstupními otvory a ve druhém patře navíc také dvěma segmentově klenutými okenními otvory. Na protilehlé boční fasádě jsou asymetricky umístěny dva pravoúhlé otvory, které jsou zazděné; v patrech je po jednom segmentově zaklenutém okně. Objekt mlýna má celkovou výšku 12,6 metru. Protože měl turbínu umístěnou na střeše, nemusela být základní stavba kruhová ani otočná. Turbína na střešní plošině na stožáru měla průměr nejméně 14 metrů s dvěma věnci žaluzií, které byly ovládány společně. Změna sklonu žaluzií umožňovala lepší využití větrné energie a také ochranu zařízení při silném větru nebo vichřici. Otáčení turbíny proti směru vzdušného proudu probíhalo pomocí dvojitého směrového kormidla automaticky. To zvýšilo výkon mlýna, který mohl být doplněn o další mlýnská složení. Z mlýna se v jeho podkroví dochovaly zbytky původního technického vybavení. Turismus K přírodní památce Santon vede podél mlýna žlutě značená turistická trasa 7540 ze Šlapanic do Hostěrádek-Rešova a cyklostrasa „Napoleona“. Odkazy Reference Související články Seznam větrných mlýnů v Česku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Větrný mlýn ve Tvarožné na Wikimedia Commons
Křižíkova motorová elektrárna (Tábor)

Motorová elektrárna v Táboře či také Křižíkova elektrárna je vyřazená parní elektrárna v jihočeském městě Tábor, v bezprostřední blízkosti řeky Lužnice. Zřízena byla pro potřeby napájení elektrizace železniční trati Tábor–Bechyně prováděné Křižíkovými závody Františka Křižíka. Okolo roku 1959 byla vyřazena mimo provoz a přeměněna na teplárnu. Od roku 2015 je chráněna jako kulturní památka České republiky. Historie Vznik O stavbě elektrárny bylo rozhodnuto v rámci výstavby železniční trati mezi Táborem a Bechyní s elektrickým provozem roku 1903, prvního takového projektu v českých zemích, jehož iniciátorem byl podnikatel a inovátor v oblasti elektřiny František Křižík. Užitkovou stavbu s novorenesančními prvky umístěnou při břehu Lužnice 1,2 km od začátku tratě zhotovil v letech 1902 až 1903 táborský stavitel V. Tiebl, strojní zařízení byly pak spolu s dalším vybavením trati dodány z Křižíkových závodů v Praze-Karlíně. Energii pro trakční soustavu 2× 700 V stejnosměrného napětí zde byla vyráběna pomocí 3 dynam poháněných parními stroji s kotly tzv. Tischbeinovy soustavy, zálohově byl provoz pro případ výpadku jištěn sadou akumulátorů. Do provozu byla uvedena s celou tratí dne 20. června 1903. Vedle provozu trati zásobovala i pro souběžně zřizované veřejné osvětlení města Tábora. Bližší polovina tratě byla napájena přímo, k začátku druhého úseku u Malšic bylo z elektrárny vedeno samostatné dvoupólové vedení, to však bylo roku 1914 sejmuto z důvodu válečného nedostatku materiálu. Přestavby V roce 1929 byla elektrárna propojena s celostátní rozvodnou sítí. V roce 1938 bylo při rekonstrukci napájení změněno na dvojvodičové o napětí 1500 V. Účelu výroby elektřiny přestala sloužit okolo 1959, následně byla přeměněna na centrálu rozvodu tepla s uhelnými, později pak plynovými kotly. Po roce 2012 sloužila stavba jako skladiště. K objektu původně náležel také komín, ten byl však v pozdějších letech stržen. Plány na nové využití Roku 2015 získal objekt památkovou ochranu, zároveň se objevily plány z památkově cenné budovy vybudovat kulturní centrum. V jejích prostorách se uskutečnilo několik kulturních výstav a vystoupení, mj. v rámci pravidelného hudebně-výtvarného festivalu Transforma. Z iniciativy města byl následně představen architektonický návrh na renovaci a přestavbu objektu určeného pro kulturní účely. Odkazy Reference Literatura Epocha: rozhledy a úvahy časové o novějších objevech moderní techniky a přírodovědy s zvláštním zřetelem na vzduchoplavbu. Praha: E. Weinfurter, 11.09.1903, 9(1), s. 4. Online HLUŠIČKOVÁ, Hana. Technické památky v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. Praha: Libri, 2004. sv. 4, s. 44. ISBN 80-7277-042-X. Online Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Křižíkova motorová elektrárna na Wikimedia Commons