NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Svojšín (zámek)

Svojšín je tvrz přestavěná na zámek ve stejnojmenné obci v okrese Tachov. Dochovaný zámek pochází z konce první čtvrtiny osmnáctého století a spolu s poplužním dvorem, zahradami a parkem tvoří barokní sídlo nadregionálního významu. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. Historie Předchůdcem svojšínského zámku bývala tvrz, která sice není zmiňována žádnými písemnými prameny, ale vzhledem ke stavební dispozici věže kostela svatého Petra a Pavla u něj panské sídlo stávalo už ve dvanáctém století. Pozůstatky zdiva tvrze ze čtrnáctého až patnáctého století byly odkryty archeologickým výzkumem v letech 2008–2010. V roce 1554 získal Svojšín věnem Jiří Příchovský z Příchovic, který se oženil s dědičkou panství, Annou Svojšínskou z Nalžov. Jejich potomci potom Svojšín vlastnili až do roku 1795. Zámek nechala postavit v roce 1723 Judita Příchovská, matka hraběte Jana Václava Příchovského. Z jejich tří dětí zámek zdědil Jan Václav Příchovský, kterému patřil až do roku 1781. Jeho syn František Příchovský byl nucen panství prodat ve veřejné dražbě. Kupcem se stal chebský rytíř Josef Bigatto, který jako bezdětný svůj majetek odkázal generálporučíkovi Karlu Antonínu Junckerovi. Přitom si vymínil, že dědic ke svému jménu natrvalo připojí přídomek Bigatto. Karlovým potomkům poté zámek patřil až do roku 1935, kdy zemřela Amálie Junckerová-Bigattová a zámek zdědil Klement Podeville. Na konci druhé světové války o zámek přišel. Ve druhé polovině dvacátého století jej začal využívat místní národní výbor. Budova nejprve sloužila jako rekreační zařízení Veleobce baráčníků a po roce 1965 v něm byla zřízena mateřská škola a školní jídelna. Obec Svojšín zámek získala v roce 1990 a v letech 2003–2015 jej zrekonstruovala. Zámek je v návštěvních hodinách přístupný veřejnosti, nachází se v něm kavárna, výstavní sál a turistická ubytovna a v jeho areálu se konají svatby a další kulturní události. Stavební podoba Dominantou zámeckého areálu je zámecká jednopatrová budova s patnácti okenními osami a dvoupatrovým rizalitem ve středu hlavního průčelí. Fasádu rizalitu člení pilastry a okna s trojúhelníkovými římsami. V ose rizalitu se nachází vstupní portál, za kterým pokračuje průjezd zaklenutý valenými klenbami. Podobný rizalit je i na nádvorní straně budovy. Na východní straně byla zámecká budova na počátku devatenáctého století rozšířena o přístavbu klasicistního letohrádku. K památkově chráněnému areálu patří také spojovací chodba ke kostelu, správní budova (čp. 68), hospodářský dvůr (čp. 69), kočárovna, terasy a zámecký park. Park se nachází v intravilánu vesnice, má rozlohu jeden hektar a založen byl v první polovině osmnáctého století. Roste v něm památný strom Svojšínská lípa. Odkazy Reference Literatura SEDLÁČEK, August. Hrady, zámky a tvrze Království českého. Svazek XIII. Plzeňsko. Praha: František Šimáček, 1905. 292 s. Dostupné online. Kapitola Tvrze v okolí Černošína, s. 136. Související články Seznam zámků v Plzeňském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Svojšín na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Radnice v Hlinsku

Radnice (čp. 1) v Hlinsku je budova na jižní straně podlouhlého Poděbradova náměstí. Historie Původní náměstí bývalo menší a stály na něm podsíňové domy. Nejstarší památkou v blízkosti náměstí je bývalá tvrz (písemné záznamy o ní jsou z roku 1413), v níž v 16. století sídlila královská celnice a později i radnice. V průběhu staletí byla několikrát přestavována. Budova časem velmi zchátrala, byly nutné neustálé opravy, místnosti velikostí nevyhovovaly pro úřední jednání radních a měšťanů. V současné době slouží jako modlitebna Farního sboru českobratrské církve evangelické. V roce 1598 koupila obec pozemek pro stavbu radnice a také se rozhodlo o její stavbě. V budově kromě úředních místností měl být umístěn také zájezdní hostinec. O vlastní stavbu se zasloužili především měšťané Václav František Hřib a jeho otčím Josef Pantůček. Radnici postavil stavitel Václav Sitta v letech 1792–1793, náklady byly 4 566 zlatých a 59 krejcarů. V přízemí býval široký průjezd. Po levé straně v přízemí bývala šenkovna, kuchyň a jeden pokoj. Na pravé straně vedly schody do poschodí. Věž s hodinami a bání byla vybudována až o padesát let později, údajně roku 1839. Hodiny byly zakoupeny od hodinářů Brokešových z Německého (dnes Havlíčkova) Brodu, v roce 1847 byly hodiny přemístěny na věž Kostela Narození Panny Marie a na radnici byly osazeny hodiny nové. V roce 1830 byl u radnice postaven domek, který sloužil jako vězení, strážníkovo obydlí a stáje pro koně a dobytek. Patentem z 19. března 1849 obce získaly právo volit si své zástupce. Prvním představeným zvoleným podle nového zákona v roce 1850 byl Jan Voldán, setrval ve funkci do roku 1861. Od roku 1850 úřadoval v budově radnice okresní soud a městský úřad byl přestěhován do přístavby radnice, která do té doby sloužila jako vězení a stáje. Budova městskému úřadu byla vrácena až v roce 1933, tehdy se soud odstěhoval do vlastního objektu. Architektura Radnice je jednopatrová sedmiosá budova s mansardovou střechou a třípatrovou věží. V úrovni třetího patra věže jsou umístěny hodiny, pod nimi je malé čtverhranné okénko a pod ním v prvním patře věže na fasádě je výrazný městský znak – bílý půlkůň v červeném štítu. Dvoukřídlá okna jsou opatřena římsami. Do budovy se vchází dřevěnými vraty s kulatým portálem. Za vraty v přízemí zůstal v budově zachován původní průjezd. Místnosti mají klenuté stropy, jen velká zasedací místnost umístěná v přízemí nalevo od vstupních dveří má plochý strop. Při poslední větší přestavbě v letech 1976–1980 byly v budově částečně obnoveny valené klenby. Reference Literatura CHYTIL, Karel. Soupis památek historických a uměleckých v politickém okrese chrudimském. Praha, 1900. Pohled do historie města Hlinska. Hlinsko, 2004. ŠRÁMEK, Karel. Hlinsko v Čechách. Hlinsko, 1968. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Radnice na Wikimedia Commons
Fara v Hněvčevsi

Budova barokní fary v Hněvčevsi se nalézá přes silnici východně od kostela svatého Jiří, v mírném svahu, na jižním okraji vsi Hněvčeves v okrese Hradec Králové. Budova bývalé fary postavené roku 1767 včetně kamenné nádrže, studny a zbytku ohradní zdi je od 23. prosince 1994 chráněna jako kulturní památka ČR. Národní památkový ústav tuto faru uvádí v katalogu památek pod rejstříkovým číslem ÚSKP 10178/6-5817. Historie Faru nechal v roce 1767 postavit vlastník cerekvického panství Filip Jiří Brown. Budova fary v minulosti prošla několika rekonstrukcemi, poslední komplexní rozsáhlá rekonstrukce skončila v roce 2009, čímž došlo k záchraně památkově chráněné historické barokní stavby. Současným nájemcem fary je občanské sdružení „Hradec Králové 777 let“. Odkazy Externí odkazy fara na památkovém katalogu stránky fary v Hněvčevsi Archivováno 21. 2. 2019 na Wayback Machine.
Jadrníčkova vila

Jadrníčkova vila je secesní vila (čp. 100) z počátku 20. století. Stojí ve Fryštáku, v ulici Na Hrádku. Historie Vila pro rodinu Jadrníčkových byla vybudována v roce 1910 (1915), na fasádě nese vročení Vila Růžena 1912. V roce 1946 prošla vila stavebními úpravami, při nichž byla ze statických důvodů odstraněna věž s otevřenou vyhlídkou a původně dvoupodlažní hala byla horizontálně rozdělena stropem. Od roku 1997 je stavba chráněna jako kulturní památka. V roce 2023 byla otevřena moderní, dřevem obložená přístavba, která slouží jako stacionář pro klienty se zdravotním postižením. Architektura Dvoupodlažní vila na čtvercovém půdorysu je umístěna na svažitém pozemku. Dům má šedě omítnutý sokl a fasády ve světle žluté omítce se zelenými a červenými dekorativními prvky. Segmentově zaklenutá okna jsou vsazena v šambránách s ušima, s klenákem ve vrcholu a s florálním dekorem v suprafenestře. Valbová střecha byla původně kryta zeleně glazovanými bobrovkami. Ve střeše vystupující dřevěné prvky krovů byly původně červené. Původně byl na fasádě viditelný také reliéf páva, ten nicméně později zakrylo přistavěné schodiště. Centrálním prostorem původního vnitřního uspořádání byla dvoupatrová schodišťová hala, ve které vedlo dřevěné schodiště na dřevěný ochoz v patře. Místnost byla osvětlena stropní skleněnou rastrovou plochou. Horní část haly, která byla v roce 1946 oddělena, se zachovala v původní podobě, včetně stropního světlíku. Téměř v původním stavu je zachován také pokoj pro hosty ve stylu selské jizby a knihovna, kde je dosud původní secesní obložení světlým dřevem a kování. Reference
Vila dr. Fischgrunda

Vila dr. Fischgrunda je funkcionalistická vila židovského advokáta Emila Fischgrunda v Jablunkově. Historie Vilu si nechal v roce 1930 postavit advokát dr. Emil Fischgrund a žil v ní společně se ženou Olgou a dcerou Lisellot. Pouze manželka se ale dožila konce druhé světové války. Od roku 1992 je budova památkově chráněna. V současné době je ve vile provozována psychiatrická klinika. Architektura Autorem architektonického návrhu byl českotěšínský architekt Evžen (též Eugen) Fulda. Jedná se o samostatně stojící budovu na velmi členitém půdorysu – stavbu vlastně tvoří soubor kvádrů různých výšek. Nápadným prvkem uličního průčelí je při jeho levé straně prosklená veranda s šestidílnými okny a nad ní terasa. Při pravé straně prochází přístupové schodiště. Zaujmou také podélná, příčně dělená půdní okna. Střecha je plochá a nachází se na ní další terasa. Ve dvorním průčelí pak vystupuje půlválcový arkýř s balkonem nahoře. Cenným prvkem interiéru je dochované dřevěné schodiště, zachoval se ale také mramorový krb nebo originální obložení stěn. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vila čp. 474 na Wikimedia Commons
Umannova vila

Umannova vila je historizující vila na břehu Bílé Desné v Desné. Od roku 1995 je kulturní památkou. Historie a investor Vila byla vybudována v závěru 19. století. Majitelem byl Johann Umann, vlastník sklářské výrobní a exportní společnosti, druhé největší sklářské firmy v Desné po Josefu Riedelovi. Po něm vilu vlastnil syn Hugo. Vila, stejně jako všechny provozovny rodiny Umannových, byla v roce 1916 zasažena vodou z protržené přehrady Desná.[chybí lepší zdroj] Po druhé světové válce byl majetek Umannových znárodněn. Architektura Jedná se o zděný přízemní dům na obdélníkovém půdorysu, s mansardovou střechou s podkrovím. Objekt je podsklepen. Ze severní strany domu vystupuje pětiboký rizalit. V interiéru se dochovaly některé cenné prvky, včetně štukových stropů. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Umannova vila na Wikimedia Commons
Riedlova vila

Ridelova vila se nachází v Desné v Jizerských horách v okrese Jablonec nad Nisou v Libereckém kraji. Vila stojí na místě někdejších vodoléčebných lázní Dr. Josefa Schindlera. Nechal si ji v roce 1895 postavit Josef Riedel mladší, jenž byl synem místního skláře Josefa Riedla staršího. Vila byla postavena v secesním stylu severoitalské architektury. Jejím autorem je Arwed Thamerus. K vile patří také rozsáhlá zahrada. Rodině Riedlů objekt patřil až do roku 1945, kdy byl zkonfiskován. Vila je majetkem města Desná a nachází se zde kulturní a informační středisko s knihovnou, muzeum s expozicí regionální historie a historií sklářského rodu Riedelů, dobové dokumenty a sklo. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Riedlova vila na Wikimedia Commons
Villa Riedel (Desná)

Die Villa Riedel steht in Desná im Tesstal im Okres Jablonec nad Nisou in Tschechien. Geschichte Die Villa steht an der Stelle des ehemaligen Kneippbades von Josef Schindler. Die Villa wurde 1895 von Josef Riedel dem Jüngeren erbaut, der Sohn des „Glaskönigs“ Josef Riedel des Älteren war. Die Villa wurde im Jugendstil der norditalienischen Architektur von Arwed Thamerus geplant. Die Familie Riedel besaß das Gebäude bis zur Enteignung und Vertreibung 1945. Heutige Nutzung Die Villa ist Eigentum der Stadt Desná und beherbergt ein Ortsmuseum, das auch die Geschichte der Glasmacherfamilie Riedel dokumentiert. Verweise Kultur - und Informationszentrum Riedel Villa Dessendorf/Desná
Kobrtschova vila

Kobrtschova vila (někdy též Kobertschova, Kobertscheho nebo zkomoleně Kotrčova vila) je rodinný dům podnikatele Heinricha Kobrtsche v Desné. Historie Investorem vily byl vlastník tanvaldského pivovaru Heinrich Kobrtsch s ženou Antonií. Vila byla vybudována v roce 1895 a od roku 1996 je kulturní památkou. Budova slouží jako městský úřad a na začátku 21. století k ní byl přistavěn bezbariérový vstup. V letech 2016–18 prošla stavba rekonstrukcí, která měla za cíl především snížení energetické náročnost budovy a opravu fasády. Stavba samotná zůstala v původní architektonické podobě. Architektura Jedná se o budovu na přibližně čtvercovém půdorysu s polosuterénem a dvěma nadzemními podlažími. Střecha je velmi členitá, v průběhu rekonstrukcí byly nicméně odstraněny původní vikýře. Fasády jsou bohatě zdobeny římsami a bosáží, okna jsou vsazena v barevně odlišených šambránách – lze ale předpokládat, že původní omítka byla jednobarevná. Hlavní vstup je umístěn v závětří s dřevěnou stěnou se skleněnými výplněmi. Zajímavým prvkem exteriéru je dřevěná dvoupatrová veranda, která je v přízemí nesena na kamenných toskánských sloupech. Originální projektová dokumentace vily se nezachovala, její architekt tedy není znám. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kotrčova vila na Wikimedia Commons
Nové Sedliště (zámek)

Nové Sedliště je pozdně barokní zámek ve stejnojmenné vesnici u Starého Sedliště v okrese Tachov. Založen byl koncem osmnáctého století podnikatelem Františkem Kollerem. Zámecký areál je chráněný jako kulturní památka ČR. Historie Původním panským sídlem v Novém Sedlišti byla stará tvrz, která zanikla na počátku třicetileté války. Roku 1787 prodala Josefina Schirndingerová ze Schirndingu novosedlišťský statek sklářskému podnikateli Františku Kollerovi, kterému patřila sklárna v zaniklé osadě Střeble u Rozvadova. Nový majitel si v sousedství zaniklé tvrze nechal roku 1792 postavit zámek, na kterém žil do roku 1796. Po něm se na zámku vystřídala řada majitelů. Ve druhé polovině dvacátého století zámeckou budovu využíval Státní statek Tachov.Zámek je v soukromém vlastnictví. Stavební podoba Jednopatrový zámek má obdélný půdorys a mansardovou střechu. Střed vstupního průčelí zdůrazňuje štít s trojúhelným tympanonem a v obou severních nárožích stojí hranolovité věže. Fasády jsou členěné lizénovými rámy a obdélníkovými okny s lištovými šambránami s uchy. Některé místnosti v přízemí jsou zaklenuté plackovými klenbami. Součástí památkově chráněného areálu je také park se skleníkem a ohradní zdí. Odkazy Reference Související články Seznam zámků v Plzeňském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nové Sedliště na Wikimedia Commons
Vila Bachrovna (Kladno)

Vila Bachrovna v Kladně, postavená v letech 1850–1854, je památkově chráněná bývalá vila ředitelů Pražské železářské společnosti v Huťské ulici č.p. 275/5 (pod autobusovým nádražím), v letech 1975 až 2006 zde bylo muzeum Poldi. Vila byla původně nazývaná Panský dům, později zlidověl název Bachrovna podle ředitele dolů Gottfrieda Bachera, který měl svou (další) letní vilu ještě na Nouzově u Unhoště. Další Bacherovu vilu najdeme také na Slovensku v Žilině na rohu Hodžovej a Hurbanovej ulice, ta je ale pojmenována po řediteli Slovenské banky (Andrej Bacher, 1885–1945), kulturní památka a sídlo první slovenské vlády v roce 1918. Historie Jedná se o jednu z nejstarších budov na Kladně, dostavěnou v roce 1854 ve stylu anglického novoromantismu po založení prvních kladenských dolů ještě před založením Vojtěšské hutě. Roku 1860 dům koupila PŽS a zřídila v něm služební vilu pro báňské ředitele. V roce 1887 byla stavebně rozšířena o věž a druhé patro. V přízemí byly apartmány centrálního ředitele Karla Wittgensteina a v patře Bacherův byt. Po slavnosti Božího těla dne 20. června 1889 došlo na radnici k šarvátce mezi lidmi a četníky a to v napjaté době, kdy událostem předcházela také první velká stávka horníků z 25. května. Byla vytlučena okna radnice i dalších domů a vyrabovány obchody. Poté rozbouřený dav obklopil asi v době oběda Bacherovu vilu a následně výstražné výstřely četníků zasáhly na protějším, tehdy nezastavěném poli, a na hradbě tři děti, které zraněním podlehly. Vila byla vyrabována a vypálena, poté byl vypleněn i starostův dům na náměstí. Do města přijelo večer vlakem z Prahy také vojsko (11. pluk: dva prapory pěchoty a jeden prapor myslivců). Na náměstí byla zatčena stovka lidí a místo uprchlého starosty a stavitele Josefa Hraběte, který se vzdal úřadu, nastoupil třetí radní a lékař – MUDr. Jaroslav Hruška (oba starostové se v dalších volebních obdobích na tomto postu ještě jednou vystřídali). Tyto události připomíná román Siréna od Marie Majerové a film Siréna od režiséra Karla Steklého. Odkazy Reference Literatura MAJEROVÁ, Marie. Siréna : Román. 1. vyd. Praha: Čin, 1935. 490 s. J. Kovařík. K událostem krvavého Božího těla na Kladně 1889. Kamenouhelné doly, koncern Kladno. Historie a současnost 3, 1983, s. 122n. VYKOUK, Jaroslav. Kladenský starosta : Jaroslav Hruška a jeho konflikt s dobou. 1. vyd. Kladno: Halda z.s., 2015. 143 s. ISBN 978-80-905992-0-8. S. 21–36. VYKOUK, Jaroslav. Bachrovna. Hornický zpravodaj. 2017, (2), 1–6. Související články Gottfried Bacher Huť Poldi Krvavé Boží tělo v Kladně Pražská železářská společnost Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vila Bachrovna na Wikimedia Commons Bachrovna v databázi Středočeské vědecké knihovny Muzeum SONP (Kladno, Česko) v databázi Středočeské vědecké knihovny Muzeum Poldi (Kladno, Česko) v databázi Středočeské vědecké knihovny
Villa Weinmann

Die Villa Weinmann in Ústí nad Labem (deutsch Aussig), einer Stadt im Norden Böhmens in Tschechien, wurde 1929/30 erbaut. Die Villa in der Winston-Churchill-Straße 3 ist seit 1974 ein geschütztes Kulturdenkmal. Die Villa wurde für den jüdischen Unternehmer Hans Weinmann (1885–1960) nach Plänen des Architekten Paul Brockardt (1882–1941) erbaut. Hans Weinmann wurde im April 1939 während der deutschen Besetzung der Tschechoslowakei in Prag verhaftet. Es gelang ihm mit Hilfe seines bereits emigrierten Bruders illegal nach Großbritannien zu fliehen. Im Gebäude ist seit längerer Zeit die Nordböhmische Wissenschaftsbibliothek eingerichtet. Weblinks Einzelnachweise
Wolfrumova vila

Wolfrumova vila (přesněji Vila Carla Friedricha Wolfruma) je historizující palácová vila ve strmém svahu nad centrem Ústí nad Labem. Dal si ji postavit továrník Carl Friedrich Wolfrum. K budově náleží rozlehlá zahrada s bazénem, vodárnou, grottou a další drobná architektura. Kromě toho má vila dvě vrátnice postavené ve stejném stylu. Tento areál je, mimo obou vrátnic památkově chráněn od roku 1977. Historie Vilu si jako rodinné sídlo dali postavit Karel Fridrich Wolfrum, nejstarší syn významného podnikatele a politika Carla George Wolfruma, a jeho manželka Hermína, rozená Eckelmannová. Stavbu navrhla vídeňská architektonická kancelář Hanse Miksche a Juliana Niedzielskiho. Táž autorská dvojice se podílela také na dalších stavbách rodiny Wolfrumů, jmenovitě na vile dalšího syna Ludwiga Wolfruma, továrně v ústecké čtvrti Předlice, rodinné hrobce na hřbitově v Krásném Březně a na vilách jiných rodin v Ústí nad Labem. Vila byla postavena mezi lety 1887 až 1910. Rodina zde žila až do odsunu německého obyvatelstva v roce 1945. Poté budovu získal Český rozhlas, který zde má od té doby své sídlo. Popis Vila je situována na terase ve svahu rozlehlé zahrady. Budova ve stylu historismu s převládajícími prvky novorenesance, má 4 patra, z toho jedno je zčásti suterénní. Nad ním se nachází hlavní patro s terasami, lemovanými kuželkovou balustrádou, které jsou propojeny se spodní částí zahrady dvojramenným točitým schodištěm. Fasáda je obložena pískovcovými deskami, a také poli imitujícími režné cihelné zdivo, uspořádané do kosočtverců. Mezi nimi jsou umístěny iniciály stavebníka "CW" ve vavřínovém věnci. Fasádu člení římsy, arkýře a další detaily, k původním doplňkům patří také mříže. Hlavní vstup (vrátnice) je dveřmi ve válcové věži v zadní (severozápadní) části stavby. Interiér hlavního salónu má vyřezávaný kazetový strop, v dalších místnostech je dekorace stropů štuková. Z původní výzdoby zahrady se dochovaly: torzo mělkého bazénu na oválném půdorysu, u něj stojí dvě proti sobě orientované zčásti otlučené lavičky, jež na bocích zdobí iniciály stavebníka "CW" ve vavřínovém věnci. torzo grotty v severovýchodním koutě zahrady: otevřená krápníková jeskyně je z větší části zahloubená do svahu, má podkovovitý půdorys otevřený směrem k jihu a po obvodu ve stěnách výklenky. Je postavená z cementu (resp. škvárobetonu). V prostředním výklenku (nice) je prázdná nádržka na vodu. Nad grottu vede betonové schodiště, lemované čedičovými pěti- až šestibokými kameny. bronzové sousoší Dionýsa jako chlapce, jedoucího na pantheru a držícího v rukou dva hrozny vína. Autorem této plastiky je mnichovský sochař Carl Weinberger (1885–1953). Současnou výzdobu zahrady tvoří několik nepravidelně rozmístěných pískovcových plastik Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Wolfrumova vila na Wikimedia Commons Oficiální stránka Českého rozhlasu Sever
Barokní sýpka (Kroměříž)

Vrchnostenská (arci)biskupská sýpka v Kroměříži, zvaná též Schrattenbachova sýpka, je mohutná barokní budova samostatně stojící sýpky v ulici Generála Svobody č. 1191/24 poblíž Květné zahrady v městské části Novosady v Kroměříži ve Zlínském kraji. Budova je součástí městské památkové rezervace. Historie Výstavbu sýpky v barokním slohu nařídil olomoucký biskup Karel z Lichtenštejna-Kastelkornu v Novosadech, tehdy předměstské osadě Kroměříže, která byla samostatnou osadou v biskupském poddanství až do roku 1849. Výstavbou byl zřejmě pověřen biskupský architekta Giovanni Pietro Tencallla, podle jehož návrhu byla zbudována po jeho smrti. Samotná výstavba mohutné dvoupatrové sýpky byla dokončena ovšem až v roce 1711 za působení kardinála Wolganga Hannibala ze Schrattenbachu, o čemž svědčí rodový erb a nápis vytesaný na kamenné desce v mohutném barokním štítu a jehož jméno také nese. Mimořádně zdařilá cihlová konstrukce budovy obdélníkového půdorysu s volutovými štíty a sedlovou střechou má na obou z delších stran průjezd a je uvnitř sklenuta. V letech 2001–2002 proběhla celková rekonstrukce včetně oprav krovu, výměny střešní krytiny, oprav fasády, vikýřů a štukatérské výzdoby, to vše podle dochovaných historických podkladů a za dohledu pracovníků památkové péče. Reference
Fara v Adamově

Fara v Adamově je novogotický dům číslo popisné 58 na ulici U Kostela v Adamově. Fara byla postavena v polovině 19. století společně s dalšími souvisejícími stavbami – kostelem svaté Barbory, budovou měšťanské školy a hřbitovem. Dům je zapsán v Ústředním seznamu kulturních památek. Popis domu Budova obdélníkového půdorysu byla vystavěna z režného zdiva, ve východní části jižního průčelí vystupuje jeden boční rizalit. V rizalitu je situováno jedno okno, nad kterým je umístěna nika tvarovaná v novogotickém stylu. V nice je umístěna na podstavci socha Panny Marie. Rizalit je ukončen odstupňovaným štítem. Ve vstupním průčelí jsou umístěna dvě okna po levé straně a hlavní vstup se třemi schody do budovy po pravé straně. Nad vstupem je ve zdobném kamenitém ostění vyveden nápis Princips Lichtenstein fundavit A. D. 1857. Historie Fara byla postavena společně s kostelem, budovou a hřbitovem ve shodném novogotickém stylu v roce 1857. Prvním farářem byl zde František Dostál. Společným architektem objektů byl Josef Hieser z Vídně a stavitelem Kellner z Brna. Investorem byl Alois II. z Lichtenštejna. Výstavbou fary se Adamov osamostatnil od babické farní správy. Alois Hrudička zmiňuje ve své monografii Topografie diecese brněnské, že je duchovní budova v dobrém stavu a opravena byla v roce 1903. Dům v současnosti Pro svou architektonickou hodnotu a význam je dům zapsán v Ústředním seznamu kulturních památek od 9. května 1995. Je v majetku Římskokatolické farnosti Adamov. Odkazy Reference Literatura SAMEK, Bohumil. Umělecké památky Moravy a Slezska 1. A-I. Praha: Academia, 1994. ISBN 80-200-0474-2. S. 27–28. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fara na Wikimedia Commons