NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kasteel van Vysoký Újezd

Kasteel Vysoký Újezd is een kasteelgebouw in de gelijknamige plaats in Tsjechië, in de regio Midden-Bohemen. Het neorenaissance bouwwerk dateert van de achttiende eeuw, is voortgekomen uit een ouder fort en uitgeroepen tot cultureel monument. Anno 2026 doet het gebouw dienst als hotel. Geschiedenis Het dorp Vysoký Újezd was vanaf 1409 in handen van het Strahov-klooster, dat het later verpandde aan Rous z Hřešihlavy. Zijn nakomelingen bezaten het tot 1454. Weer later kocht het klooster het dorp terug, maar verkocht het in 1581 opnieuw, ditmaal aan Jakub Berka z Kunvald. Waarschijnlijk was hij degene die een fort liet bouwen. Dit fort werd voor het eerst genoemd in 1598, toen de hoogste hofpostmeester van Chrustenice, Jiřík Pichl z Pichlperk, het fort, dorp en de boerderij van Jakub Berka verwierf. Zijn zoon Rudolf verkocht het landgoed in 1616 aan Johana Kateřina z Skuhrov. De volgende eigenaar kwam medio 1622 in beeld: Jan Mencl z Kolsdorf. Na hem kwam Daniel Nečanský z Minic en in 1682 kocht Marie Markéta Slavatová z Trautson het landgoed af, nadat Nečanský z Minic schulden had opgebouwd. Medio 1693 verwierf graaf František Josef Šlik het landgoed Vysoký Újezd. De familie Šlik liet het oude fort verbouwen tot kasteel en de inmiddels verdwenen Sint-Janskapel verrijzen. Het kasteel van Vysoký Újezd bleef uiteindelijk tot 1763 in handen van de familie — daarna wisselde het regelmalig van eigenaar. Een van de latere eigenaren liet het kasteel in 1897 verbouwen, waarna het zijn huidige neorenaissance uitstraling kreeg. Gedurende de tweede helft van de twintigste eeuw was het gebouw in gebruik als kantoor- en woongebouw door landbouwcoöperatie Mořina. Tussen 2018 en 2020 werd het kasteel volledig gerenoveerd en omgebouwd tot hotel. Architectuur Het hoofdgebouw van het kasteel van Vysoký Újezd is langgerekt en kent een onregelmatige vorm. De entree van het gebouw is gesitueerd aan het dorpsplein. Aan de kant van de binnenplaats is er een groot, uitstekend deel; aan de oostkant van het gebouw staat een toren met lantaarn. Binnen waren er volgens historicus August Sedláček van oorsprong een hal, kamers, keuken met gewelfd plafond, een voorraadkamer, paardenstal en graanschuur. Op de eerste etage was een gang die naar vijf kamers en een grote zaal leidde; op zolder was plaats voor twee kleine kamers. Bij het monumentale complex horen een tuinhuisje met zuilen, gelegen aan de zuidkant van het kasteel, boerderijgebouwen rond de binnenplaats, de opzichterswoning, een park en een muur met drie poorten, waarin oud hekwerk zichtbaar is. Externe link Beschrijving in het monumentenregister
Jistebnice (tvrz)

Tvrz Jistebnice je středověké panské sídlo nacházející se poblíž města Jistebnice, vystavěné ve 13. století. Od roku 1958 patří mezi kulturní památky. Popis Tvrz se nachází na jihovýchodním okraji obce Jistebnice. Stavba tvrze je jednopatrová s dvěma půlválcovými baštami na koncích. Na západě areálu tvrze stojí další bašta a přistup do tvrze. Na severní straně hradeb byly v 18. století přistavěny sýpky. Celá tvrz, její ohradní zeď i tři bašty jsou v zanedbaném stavu, dochází k zatékání do prostorů a zdivo je silně narušené. Historie Tvrz byla založena ve 13. století pány z Rožmberka. Měla sloužit jako sídlo jistebnického purkrabího. V 15. století zde byly vystavěny bašty. V roce 1480 je již tvrz v držení vladyků Kozských z Kozího. Po smrti Mikuláše Kozského v roce 1523 tvrz zdědil Kuneš Bohdanecký z Hodkova a na Žlebích a Volf Házl z Nové Vsi na Slavětíně. Kolem roku 1536 byla tvrz prodána městu Tábor. V roce 1547 byla zkonfiskovaná a o rok později ji získal hrabě z Gutštejna. Brzy poté v roce 1549 byla znovu prodána Ladislavu z Lobkowicz. Roku 1638 byla část tvrze zbořena a zpustla. Koncem 17. století byla však obnovena a byl zde zřízen pivovar. Roku 1829 ji Lobkowiczové s celým jistebnickým panstvím prodali Janu Nádhernému. Později však tvrz znovu zpustla a dnes se nachází v havarijním stavu. Odkazy Reference Externí odkazy Tvrz [online]. Národní památkový ústav. Dostupné online. Tvrz Jistebnice [online]. Hrady.cz, 2004. Dostupné online.
Vodní mlýn Boharyně

Roubená budova vodního mlýna z 18. století se nalézá na mlýnském náhoně odbočujícím u obce Kunčice z říčky Bystřice na severozápadním okraji obce Boharyně v okrese Hradec Králové. Areál vodního mlýna je od 3. 2. 2003 chráněn jako kulturní památka ČR. Národní památkový ústav tento vodní mlýn uvádí v katalogu památek pod rejstříkovým číslem ÚSKP 100041. Historie První písemná zmínka o mlýně je z roku 1569. V roce 1874 byl starší mlýn přeměněn ve strojní válcový mlýn rolnického družstva. Budovy mlýna sloužily jako mlýn, sušárna obilí a čekanky a stodola. Popis Převážně roubená patrová budova mlýna o rozměrech 9,5 x 22,5 m je na straně k mlýnskému náhonu vyzděná z pískovcových kvádrů. Mlýn završuje bedněná nástavba krytá sedlovou střechu na bedněné nástavbě s eternitovou krytinou. Kolem prostorného dvora mlýna jsou postaveny dvě zděné dvoupatrové budovy sušáren obilí a čekanky. Mlýn už dlouho nikdo opravuje, a tak je v přízemí mlýnice shnilé roubení, opadané omítky, dožívá střešní krytina a krov je nepřístupný. Jen sušárna se dočkala nové střešní krytiny a krovu. Majitel obec Boharyně nemá peníze na nutné opravy a tak mlýn patří mezi nejvíce ohrožené kulturní památky Královéhradeckého kraje. Galerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vodní mlýn v Boharyni na Wikimedia Commons Boharyňský mlýn na památkovém katalogu Boharyňský mlýn na vodnimlyny.cz info o mlýně
Mýtský mlýn

Mýtský mlýn v Mýtě u Tachova v okrese Tachov je vodní mlýn, který stojí na samotě západně od obce na Lužním potoce. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Mlýn je zaznamenán ve 2. polovině 18. století, kdy v něm byl mlynářem Wenzl Träger. Roku 1925 mlýn převzal Johann Stadler, který je uváděn také v seznamu vodních děl v roce 1930. Po skončení 2. světové války byla rodina mlynáře Stadlera vystěhována. Popis Mlýn tvoří obytná část s mlýnicí, malá vodní elektrárna s pilou, hospodářská budova, stodola, ohrazení s branou a mlýnský náhon. Hlavní vstup do mlýna se nachází v nejvýše položeném cípu dvora. Uprostřed dvora pod vjezdovými vraty stojí hlavní budova postavená na obdélném půdorysu složená z mlýnice a obytné části. Jihovýchodně od obytné budovy stojí hospodářský objekt, na jižní straně dvora dřevěná stodola. Dlažba dvora je provedena z kostek i kamenů, kolem hlavní budovy je chodník z hladce opracovaných kamenných desek. Voda na vodní kolo vedla náhonem na turbínovou kašnu a odtokovým kanálem se vracela zpět do potoka. K roku 1930 měl mlýn 1 Francisovu turbínu (spád 5 m, výkon 9 HP). Okolí mlýna U mlýna roste památný javor klen. Vedle něj, vpravo od vjezdu při trase původní cesty, stojí sloupková kamenná boží muka. Odkazy Reference Literatura PROCHÁZKA, Zdeněk. Cestami krajánků, aneb, Putování po mlýnech a vodních provozech na Tachovsku a Stříbrsku. Díl III., Pravostranné přítoky Mže a vodní toky, které pramení v Českém lese. V Domažlicích: Zdeněk Procházka, Nakladatelství Českého lesa, 2019. 431 stran. ISBN 978-80-87316-85-6. Související články Seznam vodních mlýnů v Česku Klen u Mýtského mlýna Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní mlýn na Wikimedia Commons Mýto na webu ČÚZK, Archivní mapy (1838)
Rajhrad Abbey

Rajhrad Abbey (Czech: Rajhradské opatství; German: Abtei Raigern) is a Benedictine abbey in Rajhrad in the South Moravian Region, Czech Republic. It was founded by Duke Bretislav I in 1045. It was the first Benedictine male monastery in the country and first historically mentioned monastery in Moravia. Location The abbey is located in Rajhrad in the South Moravian Region, about 10 kilometres (6 mi) south of Brno. It lies in the Dyje–Svratka Valley and is situated on the left bank of the Svratka River. The town of Rajhrad grew around the monastery. The Museum of Literature in Moravia with a rich and valuable library is located in the monastery buildings. History The monastery was founded in 1045 by Moravian and later Bohemian Duke Bretislav I. Originally was established filial monastery of Břevnov Abbey in Prague, in fact as a chapter type of community. The monastery was founded in the place of an ancient settlement and in the neighborhood of the Great Moravian gord. In these contexts, the possibility of an older monastic (monk) tradition from the time of Great Moravia, i.e. almost 200 years older, is occasionally discussed. But clear evidence has not yet been found. The first Romanesque buildings were built with some delay from the beginning. The monastery owned several villages and other properties. It was looted several times in the Middle Ages and was restored again. In the 18th century, during the powerful renewal of the Catholic confession, the monastery was in good condition and was generously rebuilt in the Baroque style. In particular, the convent church, designed by architect Jan Santini Aichel, is an excellent example of European Baroque architecture. The foundation stone of today's monastery church of St. Peter and Paul was laid on 4 July 1722. Construction took 17 years. The temple was re-consecrated on 7 June 1739 by the Prince-Bishop Jakob Ernst von Liechtenstein-Kastelkorn. Architecture The nave is elongated, as it responds to the older medieval layout. It has a traditional orientation (west-east) and is divided into three semi-autonomous halls, spatially and optically continuous. each of the halls has its own vault system and geometry. Vaults and walls are covered with Baroque frescoes by the painter Johann Georg Etgens of Brno. Gallery See also Master of the Rajhrad Altarpiece References External links Official website
Neues Rathaus (Prachatice)

Das Neue Rathaus in Prachatice (deutsch Prachatitz), einer Stadt in der Region Jihočeský kraj (Südböhmen) in Tschechien, wurde 1902/03 errichtet. Das Rathaus am Marktplatz ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Geschichte Auf Grund des wachsenden Raumbedarfs beschloss die Stadtverwaltung in der Sitzung vom 12. Juni 1901, das an das Alte Rathaus und Stadttheater anschließende Meerwald-Haus der Stadtsparkasse abzukaufen, um dort einen Neubau zu errichten. In der Sitzung vom 5. April 1902 wurde der Kaufpreis von 14.000 Kronen bewilligt. Zur Ausschreibung gab es einen einzigen Bewerber, den hiesigen Baumeister Rudolf Zobel, dessen Fassadenentwurf den Stadtvertretern allerdings zu wenig prunkvoll erschien, die das neue Gebäude mit Sgraffiti verziert haben wollten. Zobel suchte daraufhin Unterstützung beim Wiener Baumeister Anton Schurda, dessen Vorschlag am 21. August 1902 vom Stadtrat angenommen wurde. Künstlerische Ausführende waren der akademische Maler Johann Viertelberger und der akademische Bildhauer Georg Leiseck aus Wien. Anlässlich des 100-Jahre-Bestandsjubiläums wurde in den Jahren 2003/04 eine Fassadenrenovierung durchgeführt. Beschreibung Das Neue Rathaus wurde im Neorenaissancestil mit neugotischen Stilelementen im Erdgeschoss erbaut. Der 30 Meter hohe Turm ist mit einer Turmuhr und dem Sgraffito „Überreichung der Freiheitsurkunde an die Stadt Prachatice im Jahr 1382“ ausgestattet. In der Nische des reich gegliederten Giebel befindet sich die Figur der Prachatitia. Zwischen den Fenstern des ersten Stockes stehen die zwei überlebensgroßen Plastiken Handel und Bürgerwehr. Darüber ist ein Sgraffito zu sehen, das die gesamte Breite der Fassade einnimmt und den Säumerzug am Goldenen Steig zwischen Passau und Prachatice darstellt. In den Hohlkehlen des Hauptgesimses sind sieben bedeutenden Männer aus Prachatice dargestellt: Christian von Prachatitz, Arzt und Astronom, Rektor der Universität in Prag Wenzel Menschik, Rektor in Prag Michael von Prachatitz, Notar der Prager Universität Wilhelm von Rosenberg (1535–1592), Johann Nepomuk Neumann (1811–1860), Bischof von Philadelphia Hans Puchsbaum, Baumeister des Stephansdoms in Wien Josef Messner, Schriftsteller Literatur Jan Antonín Mager, Vladimír Hrabák: Nová radnice Prachatice. Neues Rathaus – Prachatice. New townhall Prachatice. Prachatice 2005 (ohne Seitennummerierung; tschechisch, deutsch, englisch). Baedeker Tschechien. 6. Auflage, Ostfildern 2014, ISBN 978-3-8297-1474-7, S. 163. Justine Schüßel: Prachatitz: Baudenkmäler und Sehenswürdigkeiten. In: Heimatkreis Prachatitz (Hrsg.): Grenzstadt Prachatice. Verlag Heimatkreis Prachatitz, Friedberg bei Augsburg 1986, S. 171–172. Weblinks Nová radnice (č.p.2-3). In: prachatice.eu (tschechisch; mit Fotogalerie). Einzelnachweise
Záběhlická usedlost

Záběhlická usedlost je bývalá viniční usedlost v Praze 10-Záběhlicích v ulici Na Vinobraní na hraně vrchu Homole nad potokem Botič. Je chráněna jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Viniční usedlost stojí v rozlehlé zahradě na kopci. Její jádro je barokní a pochází z konce 18. století. Přestavěna byla na přelomu 18. a 19. století a ve druhé polovině 19. století. Jednopatrová stavba s novorenesanční fasádou a přistavěnou věží má dochované viniční sklepy. Na severní straně je malé nádvoří, na jižní straně ve svahu vybudovaná zahrada o několika stupních, která je vyzdobena souborem osmi pískovcových soch funerálního charakteru. Ohrazena je novodobě omítanou zdí se sloupky. Zeď je kryta prejzovou stříškou a u dvora k ní přiléhá zahradní domek. Odkazy Reference Literatura LAŠŤOVKOVÁ, Barbora: Pražské usedlosti. 1. vyd. Praha: Libri, 2001. 359 s. ISBN 80-7277-057-8. S. 332 Související články Seznam pražských usedlostí Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Viniční usedlost Na vinobraní 38 na Wikimedia Commons Záběhlice, archivní mapy na webu ČÚZK
Vila Záběhlická 127

Vila Záběhlická 127 je rodinná vila v Praze 10-Záběhlicích, která stojí mezi meandrem Botiče a ulicí V Chaloupkách. Od roku 1958 je chráněna jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Původní hospodářská usedlost ze 17. století byla kolem roku 1850 zcela přestavěna na letní meštanskou rezidenci. Dům stojí ve spodní části terasovité zahrady a patří k němu ještě bývalá kočárovna a maštal na západní části pozemku. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Záběhlická 127 na Wikimedia Commons Orientační plán Prahy a obcí sousedních. Mapový list č. 23 Archivováno 21. 5. 2021 na Wayback Machine.. Vydáno v červenci 1914. Měřítko 1:5000. Reprodukce Unie v Praze. Nákladem obce pražské. Nakreslil Stavební úřad odbor II. Vlastník: Národní technické muzeum
Lobkovice (zámek)

Zámek Lobkovice je původně středověká tvrz rodiny Lobkoviců, později přestavěná na renesanční zámeček, která se nachází v Lobkovicích, dnes části Neratovic v okrese Mělník. Popis Zámek se nachází uvnitř areálu hospodářského dvora na terénní terase na břehu Labe. Stavba je jednopatrová a čtyřkřídlá na lichoběžném půdorysu. Budova má valbovou střechu. V renesanční části budovy se nachází třípatrová hranolovitá věž s mansardovou střechou. Historie První zmínky o tvrzi pochází z roku 1403, kdy patřila pražskému měšťanovi Prokopu Kruknerovi. Roku 1409 tvrz získal zakladatel rodu Lobkoviců Mikuláš z Újezda, který brzy začal používat přídomek z Lobkovic. V roce 1445 připadly Lobkovice synovi Mikuláše z Újezda Janu Popelovi. Mezi lety 1450 a 1451 byla tvrz krátce obsazena vojsky Jiřího z Poděbrad. Později získal lobkovickou tvrz Albrecht Jiří z Očedělic. Po častém střídání majitelů ji roku 1496 získal Beneš Sekera ze Sedčic. Sekerové ze Sedčic původní kamennou tvrz přebudovali na malý zámeček. Jeho potomek Jan Ratibor Sekerka ze Sedčic Lobkovice roku 1615 prodal měšťanovi Václavovi Majskému ze Sobíšku, který je o rok později znovu prodal Polyxeně z Pernštejna, která tvrz darovala svému manželovi Zdeňkovi Lobkovicovi k 47. narozeninám a zámeček se tak po dlouhých letech znovu dostal do majetku Lobkoviců. Zámek se tehdy stal jen administrativním střediskem panství a obydlím úředníků. Za třicetileté války byl zámek několikrát vydrancován a zpustl. K opravě a přestavbě budovy došlo až v roce 1679 za knížete Ferdinanda Augusta z Lobkovic, podle plánů italského architekta Antonia della Porty. Roku 1829 Ferdinand Josef z Lobkovic Lobkovice prodal pražskému advokátovi Janu Měchurovi (1774–1852), který zámek znovu přestavěl. Jeho dcera Terezie, která v roce 1840 zámek zdědila, byla manželkou Františka Palackého. Palacký si zámek velmi oblíbil a často zde pobýval. Syn Františka Palackého Jan Palacký zámek roku 1897 prodal knížeti Mořicovi z Lobkovic. V majetku Lobkoviců byl zámek až do roku 1948, kdy se stal majetkem státu a byl spravován MNV v Lobkovicích. Počátkem 80. let převzala zámek Filozofická fakulta Univerzity Karlovy a byla zahájena jeho úprava na studijní středisko a depozitář knihoven. V roce 1991 byl zámek vrácen v restituci potomkům roudnické větve Lobkoviců. Zámek získal Alexandre de Ridder-Lobkowicz (* 1948), pravnuk 10. knížete z Lobkovic Ferdinanda Zdeňka (1858–1938). Posléze se nemovitosti ujal syn Alexandre Lobkowicze Maximilian. Po roce 2022 umožnili jeho kulturní a společenské využití. Zámek je sídlem firmy Chateau Lobkovice s. r. o., jejímž prostřednictvím majitelé nabízejí využití objektu pro pořádání společenských událostí, případně k ubytování jako penzion. V průběhu roku bývá zámek zpřístupněn veřejnosti v rámci různých akcí, jako jsou trhy s řemeslnými a uměleckými výrobky, koncerty a dny otevřených dveří. Odkazy Reference Literatura SEDLÁČEK, August; BUBENÍČEK, Jindřich. Hrady, zámky a tvrze království Českého. Praha: Šolc a Šimáček, 1927. Dostupné online. Kapitola Lobkovice tvrz, s. 253–256. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Lobkovice na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Zamek Lobkovice

Zamek Lobkovice – pierwotnie średniowieczna twierdza rodziny Lobkoviców, później przebudowana na renesansowy zamek w Lobkovicach, aktualnie dzielnicy Neratovic. Historia Pierwsza wzmianka o zamku pochodzi z 1403 roku, kiedy należała do praskiego mieszczanina Prokopa Kruknera. Fundator wybrał na zbudowanie pierwotnie prawdopodobnie drewnianej fortecy dogodne miejsce chronione zboczami cypla i bagnami. Jedynie od strony zachodniej twierdza znajdowała się na poziomie otoczenia, dlatego konieczne było zbudowanie sztucznego umocnienia w postaci muru i fosy. Z tej fortyfikacji zachowała się fosa przed zachodnim skrzydłem dzisiejszego zamku. Po 1403 roku właściciele Lobkovic zmieniali się bardzo szybko, dopiero w 1409 roku Mikuláš z Újezda nabył twierdzę wraz z wsią Lobkovice i dwiema innymi. Ten Mikuláš jest protoplastą czeskiej rodziny Lobkoviców. Mikuláš przystąpił do przebudowy zamku na większą gotycką - rdzeniem nowej twierdzy była trzykondygnacyjna graniastosłupowa kamienna wieża zachowana w południowym skrzydle dzisiejszego zamku. Na parterze wieży zachowało się oryginalne gotyckie sklepienie kolebkowe. Kondygnacje wieży oddzielone były od siebie jedynie belkowymi stropami. Część warowni była prawdopodobnie budynkiem mieszkalnym stojącym w miejscu dzisiejszego zachodniego skrzydła zamku. Poszczególne kondygnacje łączyły jedynie drewniane schody. Mikuláš był właścicielem twierdzy aż do śmierci w 1435 roku. Lobkovice odziedziczyli jego synowie Mikuláš i Jan Popel. W 1445 roku bracia podzielili pomiędzy siebie majątek ojca, a Lobkovice przypadły Janowi. Jan był przeciwnikiem króla czeskiego Jerzego z Podiebradów, którego wojska obległy i zdobyły twierdzę Lobkovice w 1450 roku. Już rok później Jerzy z Podiebradów zwrócił twierdzę Janowi Popelowi. Później zamek Lobkovice nabył Albrecht Jiří z Očedělic, wspomniany jako właściciel Lobkovic po raz pierwszy w 1489 roku. Zmarł jednak w następnym roku po czym zamek zmieniał właściciela kilkukrotnie w krótkim czasie aż w roku 1496 nabył go Beneš Sekera z Sedčic. Przypisy
Radnice v Jindřichově Hradci

Stará radnice v Jindřichově Hradci je někdejší sídlo městské rady města Jindřichova Hradce z 15. století. Stojí na náměstí Míru čp. 88 v historické části města Jindřichův Hradec I v Jihočeském kraji. V současné době objekt slouží jako muzeum a galerie s názvem Výstavní dům Stará radnice. Je zde umístěna stálá expozice věnovaná historii města. Dům je chráněn jako kulturní památka. Historie V roce 1483 udělil král Vladislav Jagellonský městu některá privilegia, především právo dalšího výročního trhu a polepšený městský znak, který byl později umístěn nad vstupem do radnice. Výstavba jindřichohradecké radnice trvala delší dobu, nejsou však k dispozici žádné záznamy. Nejstarší zmínka o stavbě Staré radnice pocházejí z roku 1493 v souvislosti s instalací věže. Podle legendy měl asi rok poté na věž umístit nové hodiny hodinář pražského orloje mistr Hanuš z Růže, k tomu však nikdy nedošlo. Během následujících staletí prošla budova četnými úpravami. Mezi radnicí (č. 88/I) a sousedním domem 89/I bývala původně ulička vedoucí k městskému kostelu Panny Marie. V uličce byly pekařské krámky, z čehož je odvozen místní název Chlebnice. Po požáru v roce 1607 byla budova radnice rozšířena a ulička překlenuta. V zadní části radnice se v nacházela šatlava a na náměstí před vchodem byl umístěn kamenný pranýř s řetězy. Ten byl v polovině 18. století odstraněn. V roce 1801 budovu poškodil největší požár v dějinách města, během něhož vyhořely dvě třetiny městských domů. Radnice byla zcela zničena a znovu vystavena v rámci projektu obnovy města, který trval šest let. Projekt rekonstrukce v neoklasicistním slohu byl svěřen Václavu Fiedlerovi a práce dokončil v roce 1807 Josef Schaffer. V letech 1848–1905 sloužila stará radnice jako kancelář okresního hejtmana. Poté byla v roce 1905 zřízena nová zasedací síň městského zastupitelstva. Přestavbu slavnostního sálu v prvním patře navrhl a realizoval v roce 1905 architekt Jan Kotěra. Sál je dnes místem konání slavnostních událostí, jako jsou svatby, nebo přijímání významných hostů starostou města. V novější době se stala sídlem odboru výstavby a územního plánování a také kanceláře městské policie. Před zahájením rekonstrukce v roce 2014 zůstala dlouhou dobu téměř nevyužívaná. Po znovuotevření pro veřejnost zde sídlí muzeum a městská galerie a další prostory pro stálé výstavy. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Municipio vecchio di Jindřichův Hradec na italské Wikipedii. Literatura BĚHALOVÁ, Štěpánka; FÜRBACH, František. Jindřichův Hradec. Proměny slavného města po velkém požáru 1801. Jindřichův Hradec: Město Jindřichův Hradec, 2018. 137 s. ISBN 978-80-87699-16-4. OCLC 1089711176 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stará radnice v Jindřichově Hradci na Wikimedia Commons