NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kathedrale St. Stephan (Leitmeritz)

Die Kathedrale St. Stephan in Litoměřice (Leitmeritz) ist die Bischofskirche des Römisch-katholischen Bistums Leitmeritz. Sie geht auf eine Gründung des 11. Jahrhunderts zurück. Der heutige frühbarocke Bau stammt aus den 1660er Jahren. Geschichte Herzog Spytihněv II. gründete 1057 das Kollegiatstift St. Stephan; eine Kirche war damals wahrscheinlich schon vorhanden. Dieser vorromanische Bau wurde im 14. Jahrhundert gotisch umgebaut. Im Jahr 1655 wurde das Bistum Leitmeritz gegründet. Der Propst des Stiftes Maximilian Rudolf von Schleinitz wurde zum ersten Diözesanbischof geweiht und die Stiftskirche zur Kathedrale erhoben. 1662 begannen mit dem Abbruch der alten Kirche die Vorbereitungen für den repräsentativen Kathedralneubau in den Jahren 1664–1668 unter der Leitung von Giovanni Domenico Orsi de Orsini und Giulio Broggio. Die Kirchenweihe erfolgte nach Abschluss aller Arbeiten am 21. September 1681 durch Schleinitz’ Nachfolger Jaroslaw Ignaz von Sternberg. Die ursprünglich geplante Doppelturmfassade blieb unausgeführt. Der 50 m hohe freistehende Glockenturm wurde erst in den 1710er Jahren begonnen und 1882–1889 nach Entwurf von Heinrich von Ferstel im Stil des Neobarock vollendet. Architektur und Ausstattung St. Stephan ist 50 ;m lang, 22 m breit und 20 m hoch und hat die Außengestalt einer dreischiffigen Basilika. Die Seitenschiffe sind in zum Hauptraum ausgerichtete Kapellen aufgeteilt. Die Schaufassade zeigt den Aufriss und die Gliederung des italienischen Barock. Der Chor schließt polygonal. Die Ausstattung der Erbauungszeit im schwarz-goldenen Ohrmuschelstil ist vollständig erhalten und nur durch wenige jüngere Stücke ergänzt. Sie umfasst den Hochaltar, sechs Seitenaltäre, die Kanzel, das Chorgestühl, die Chorschranken, die Beichtstühle und die Kirchenbänke. Das Altarbild des Hochaltars Steinigung des Stephanus sowie vier weitere Altarbilder wurden von Karel Škréta geschaffen. Die Jehmlich-Orgel mit 4 Manualen, 56 Registern und 3944 Pfeifen wurde 1942 in das barocke Gehäuse eingebaut. Die Kathedrale wird seit Mai 1958 als ein Kulturdenkmal der Tschechischen Republik geschützt. Domkapitel Leitmeritz Das Domkapitel Leitmeritz besteht seit dem Jahr 1057, ursprünglich als Kollegiatstift gegründet bis zum Jahr 1655. Mit der Errichtung des Bistums Leitmeritz im Jahre 1655 wurde das Kollegiatstift (Kollegiatkapitel) zum Domkapitel, das zu seinen ursprünglichen geistlichen Aufgaben auch als bischöflicher Beirat wirkte und während der Bischofsvakanzen das Bistum durch einen gewählten Vikar des Kapitels verwaltete. Der Dompropst wurde zum Bischof. Die Funktion des Propstes verschwand und das Kapitel wurde von einem Kapiteldekan geleitet. Erst im Jahr 1907 wurde nach 250 Jahren die Stiftspropstei wiederhergestellt, d. h. das Amt eines Propstes wieder eingeführt. Seitdem besteht die wesentliche Aufgabe des Kapitels in der Seelsorge und der Durchführung der liturgischen Feiern in der Kathedrale St. Stephan. Der gegenwärtige Dompropst ist Jiří Hladík (* 1953). Weblinks Kathedrale St. Stephan in Leitmeritz (Netzpräsenz der Kathedrale, deutsch) Einzelnachweise
St. Stephen's Cathedral, Litoměřice

The St. Stephen's Cathedral (Czech: Katedrála sv. Štěpána) or simply Cathedral of Litoměřice, is the name given to a religious building of the Catholic Church that works as a cathedral of the Diocese of Litoměřice, and is also one of the most important cultural sites in the city. It is protected as a cultural monument of the Czech Republic. Located on a hill in the place of an older church (originally a basilica) The temple was built in Romanesque style in the 11th century and rebuilt in the 14th century in the Gothic style. In the presbytery is a large altar dedicated to St. Stephen, patron of the cathedral. There have been various modifications and repairs especially in 1716, 1778, 1825 and 1892. See also Roman Catholicism in the Czech Republic St. Stephen's Cathedral References
Catedral de San Esteban (Litoměřice)

La Catedral de San Esteban​ o simplemente Catedral de Litoměřice​ (en checo: Katedrála sv. Štěpána) es el nombre que recibe un edificio religioso de la Iglesia católica que funciona como catedral de la diócesis de Litoměřice,​ y que es además uno de los sitios culturales más importantes de esa ciudad. Está protegido como monumento cultural de la República Checa.​ Situada en una colina ocupa el lugar de una iglesia más antigua (originalmente una basílica) El templo fue construido en estilo románico en el siglo XI y reconstruida en el siglo XIV en el estilo gótico. En el presbiterio se encuentra un gran altar mayor dedicado a San Esteban, patrón de la catedral. Se han realizado diversas modificaciones y reparaciones sobre todo en 1716, 1778, 1825 y 1892. Véase también Iglesia católica en la República Checa Arquitectura de las catedrales y las grandes iglesias Referencias
Cathédrale Saint-Étienne de Litoměřice

La cathédrale Saint-Étienne (en tchèque : Katedrála svatého Štěpána) est l'église diocésaine du diocèse de Litoměřice (de), situé à Litoměřice en République tchèque. Historique L'église fut construite dans les années 1660 pour devenir la cathédrale du diocèse de Litoměřice, nouvellement fondé. L'édifice date principalement de l'époque du premier évêque de Litoměřice, Schleinitz, et a été conservé intact jusqu'à nos jours. Le clocher-tour est nettement plus récente, datant de la fin du XIXe siècle. La cathédrale est répertoriée comme étant un Monument culturel depuis 1958. Description La cathédrale de style baroque primitif est à nef unique, flanquée de trois chapelles traversantes. La façade était initialement conçue pour accueillir deux tours, mais celles-ci furent finalement intégrées à la corniche principale. Le clocher-tour est relié à l'église principale par une arche. La tour mesure 65 mètres de haut et son plan carré est d'environ 9 mètres de côté. Dans le chœur se dresse le grand maître-autel de saint Étienne, saint patron de la cathédrale. Il est orné d'un vaste tableau représentant la lapidation de saint Étienne, œuvre de Karel Škréta (1610-1674). Dans le chœur, les stalles des chanoines sont richement décorées et portent les emblèmes de l'évêque Schleinitz. Six chapelles latérales sont : Chapelle Notre-Dame-des-Douleurs Chapelle des Saints-Anges-Gardiens Chapelle Saint-Venceslas Chapelle Notre-Dame-de-la-Joie Chapelle des Saints-Pierre-et-Paul Chapelle Saint-Adalbert Galerie Références Voir aussi Articles connexes Église catholique en Tchéquie Liste des cathédrales de Tchéquie Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : MonumNet Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du baroque Portail de la Tchéquie Portail de la protection du patrimoine
Cattedrale di Litoměřice

La cattedrale di Santo Stefano, anche nota come cattedrale di Litoměřice (in ceco Katedrála svatého Štěpána), è la chiesa cattolica maggiore di Litoměřice e cattedrale della diocesi di Litoměřice. L'edificio attuale fu costruito nel XVII secolo su un precedente edificio gotico, dagli architetti Giovanni Domenico Orsi de Orsini e Giulio Broggio. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Litoměřice Collegamenti esterni Sito ufficiale, su svaty-stepan.cz. (EN) Cattedrale di Litoměřice, in GCatholic.org.
Katedra św. Szczepana w Litomierzycach

Katedra św. Szczepana w Litomierzycach (czeski: Katedrála svatého Štěpána) – rzymskokatolicka katedra, znajdująca się w Litomierzycach, w północnych Czechach, na wzgórzu Dómskim (Dómský pahorek). Siedziba biskupa litomierzyckiego. Historia W 1057 roku książę Czech Spitygniew II ufundował na wzgórzu Dómskim kapitułę z bazyliką w stylu romańskim, przebudowaną następnie w duchu gotyku. Na potrzeby założonej w 1655 roku diecezji, dawną świątynię przebudowano na siedzibę biskupa z barokowym, trójnawowym kościołem katedralnym św. Stefana w latach 1664-1668. Świątynia połączona jest z wieżą (wybudowaną w latach 1711-1720) za pomocą wiszącej arkady naśladującej włoskie dzwonnice. Przypisy Linki zewnętrzne Informacje o katedrze
Kostel svatého Rocha (Hradčany)

Kostel svatého Rocha je renesanční kostel nacházející se v Praze 1-Hradčanech v areálu Strahovského kláštera. Na počátku 17. století jej dal vybudovat císař Rudolf II. jako poděkování za odvrácení morové epidemie. Historie Prvním chrámem na tomto místě byla středověká kaple, zasvěcená svatým Felixi a Adauktovi. Když v roce 1599 řádil v Čechách mor, slíbil císař Rudolf II., že dá postavit nový kostelík ke cti morových patronů, sv. Šebastiána a sv. Rocha. S podporou strahovského opata Lohelia bylo v roce 1602 vybráno místo novostavby na strahovském pozemku po zpustlé kapli a 7. června 1603 byl položen její základní kámen. Architekt kostela není znám, ale patrně se jednalo o osobnost spojenou s císařským dvorem. Ačkoli hrubá stavba byla hotová už před císařovou smrtí v roce 1611, dokončovací práce se protáhly do roku 1617, kdy kostel vysvětil pražský arcibiskup Jan Lohelius. Vybavení interiéru trvalo ještě desetiletí. Původně byl farním kostelem strahovské farnosti. Za panování císaře Josefa II. byl kostel i se hřbitovem v roce 1784 zrušen a místo něj byl farním kostelem prohlášen nedaleký klášterní kostel Nanebevzetí Panny Marie. Krátce ještě sloužil jen jako kaple pro zemřelé. Oltáře, varhany i kazatelna byly rozebrány a prostor pak byl následně využíván jako kovárna. V letech 1881–1882 provedl strahovský opat Zikmund Antonín Starý rozsáhlou renovaci kostela u příležitosti sňatku korunního prince Rudolfa s belgickou princeznou Stefanií a 15. října 1882 kostel znovu vysvětil. Dal do něj umístit tři sochy: na hlavní oltář sv. Rocha, na boční oltáře Srdce Ježíšova a Srdce Mariina; všechny podle modelů sochaře Antonína Procházky zhotovil z terakoty František Enders v Karlíně. Mešní roucho vlastnoručně vyšila a kostelu darovala princezna Stefanie.. Po roce 1948 byl komunistickým režimem kostel spolu s klášterem "znárodněn" a téměř čtyřicet let sloužil jako depozitář. Po roce 1989 jej strahovští premonstráti pronajali pro výstavní síň aukční galerie Miro. Popis Jde o pozdně renesanční architekturu s gotizujícími prvky. Stavba je manýristicky převýšená. Kostel je jednolodní, má pozoruhodný půdorys kompozitního typu. Loď má tvar obdélníku, k němuž přiléhá z jedné strany předsíň s okosenými rohy a z druhé strany kněžiště téhož tvaru, což navozuje dojem prostoru oválného. K tomuto tělesu přiléhají po stranách dvě pětiboké kaple a v závěru pětiboká apsida, které tak evokují ramena kříže. Umístěny v nich bývaly oltáře tří nejvýznamnějších patronů proti nakažlivým chorobám: v apsidě svatého Rocha, v postranních výklencích sv. Šebestiána a sv. Antonína Poustevníka. Tři oltáře v barokním slohu dal vyzdobit císař Ferdinand II. s císařovnou Eleonorou. V roce 1684 byl v kostele pohřben stavitel Jan Jiří Gottwig a v roce 1713 malíř Krodel. Za vpádu Prusů byl kostel poškozen dělostřelbou a v letech 1747-1748 obnoven, na hlavní oltář byl pak instalován obraz sv. Rocha od F. X. Palka. Hlavní loď je sklenuta valeně s dvěma páry trojúhelníkových výsečí. Odkazy Reference Související články Křesťanská sakrální architektura Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Rocha na Hradčanech na Wikimedia Commons
Kostel svatého Jana Křtitele (Mikulov)

Kostel svatého Jana Křtitele v Mikulově je římskokatolický farní (původně klášterní) kostel ve městě Mikulov v okrese Břeclav. Společně s budovou bývalého piaristického kláštera je chráněn jako kulturní památka. Historie Jedná se o již druhý chrám stejného zasvěcení v Mikulově. Ten původní se nacházel za městskými hradbami, v ohbí potoka Hnánice, poblíž špitálu. Pro malý prostor, vlhkost a neudržitelný stav začala hned rok po příchodu piaristů do Mikulova výstavba nového, daleko velkorysejšího komplexu. Stavba se protáhla až do roku 1712, projektoval architekt Ondřej Erna. Kolem roku 1683 se na stavbě podílel také architekt Giovanni Pietro Tencalla, který projektoval vstupní průčelí koleje. Jde o barokní kostel, na ulici Komenského, patřící k areálu piaristického gymnázia založeného majitelem mikulovského panství, olomouckým biskupem kardinálem Františkem z Ditrichštejna v roce 1631, jako vůbec první klášter tohoto řádu mimo území Itálie. Kostel byl malířsky vyzdoben předním barokním malířem Františkem Antonínem Maulbertschem v polovině 18. století. Kostel sloužil do roku 1784 jako farní kostel pro mikulovské předměstí. Jde o farní kostel farnosti Mikulov na Moravě – sv. Jan. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Jana Křtitele v Mikulově na Wikimedia Commons
Pravonín (zámek)

Pravonín je barokní zámek ve stejnojmenné obci Pravonín na Benešovsku ve Středočeském kraji. Byl přestavěn ze starší tvrze zřejmě na konci 17. století. Později prošel různými dobovými úpravami a negativně se na něm podepsalo socialistické vlastnictví. Od roku 1958 je sice chráněn jako kulturní památka České republiky. Dlouhodobě chátrající zámek v havarijním stavu je od roku 2020 konečně opravován. Historie Zámek se nachází na místě starší tvrze, která byla vybudována zřejmě na přelomu 16. a 17. století. V únoru 1645 obec Pravonín vydrancovali Švédové a zřejmě tím utrpěla i tvrz. Ke konci 17. století však již mohlo dojít k opravě či přestavbě tvrze na zámek. Velká barokní přestavba proběhla zřejmě až před rokem 1730. Znovu byl zámek přestavěn po roce 1760, kdy jej vlastnil staroměstský primátor Jan Václav Vejvoda ze Stromberka. Zámek během své historie vystřídal dlouhou řadu majitelů. Patřil k nim dále například hrabě Jan Josef Pachta z Rájova, který se stal majitelem zámku v roce 1818 a roku 1832 zde hostil skladatele Richarda Wagnera. Do roku 1842 došlo na zámku nejen k pozdně barokním, ale také klasicistním úpravám. Největší změnu však znamenala kompletní novorenesanční rekonstrukce zejména jižního průčelí. Nad vstupním portálem byl dále přistavěn balkón podepřený litinovými sloupy. Po 2. světové válce proběhly na zámku stavební úpravy, které jej negativně poznamenaly. Některé velké místnosti byly rozděleny příčkami, některá okna a dveře zazděny. Sídlil zde národní výbor, policie, SSM nebo pošta. Kvůli absenci údržby však do budovy začalo zatékat a byla narušena jeho statika. Prostory zámku tak byly postupně opouštěny. Jako poslední zavřela pošta v 80. letech. Restituenti, kteří zámek získali po roce 1990, jej prodali za tři miliony korun italské firmě, která ho chtěla opravit a využít ke kulturním účelům. Na projekt ale neměla dost peněz, a tak zámek dále chátral. V srpnu 2015 byl znovu na prodej za 4,2 milionu Kč. V roce 2019 již poptávaná cena klesla na 1,3 milionu. Na přelomu let 2019 a 2020 získal zámek nového majitele. Koupila jej kladenská firma Thermogas Profibau s.r.o. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Pravonín na Wikimedia Commons Karta objektu na webu Prázdné domy
Národní dům na Vinohradech

Národní dům na Vinohradech, známý dříve též jako ÚKDŽ (Ústřední kulturní dům železničářů), je novorenesanční budova sloužící jako kulturní a společenské centrum na pražských Královských Vinohradech na adrese náměstí Míru 9, Praha 2 – Vinohrady. Historie Budova podle projektu architekta Antonína Turka byla postavena v letech 1893–1894. Na výzdobě se podíleli např. Antonín Popp, Josef Strachovský, či Adolf Liebscher. Budova vznikla u příležitosti povýšení Královských Vinohrad na město roku 1879. Z téže doby pochází také velká část typické architektury vinohradkých ulic Francouzská, Anglická či Bělehradská. Logickým urbanistickým střediskem tehdejšího města bylo Purkyňovo náměstí (dnešní náměstí Míru), proto byl společenský dům umístěn zde. V dnech 9.–11. dubna 1898 se zde konal ustavující sjezd České strany národně sociální. Dne 22. května 1921 zde byla založena Československá obec legionářská. Po únorovém puči v roce 1948 budova chátrala. V roce 1955 získaly budovu v havarijním stavu do užívání Československé státní dráhy a rekonstruovaly ji (1959). Po rekonstrukci nesla název Ústřední kulturní dům dopravy a spojů a od 1971 Ústřední kulturní dům železničářů (ÚKDŽ). Ve dnech 27.–29. června 1967 zde probíhal IV. sjezd Svazu československých spisovatelů. Popis stavby Novorenesanční dvoupatrovou budovu tvoří trojkřídlý objekt, rozevírající se do ulic Slezské a Korunní. Současnost Od října 1992 má budovu v pronájmu společnost Národní dům-Kulturní dům železničářů, s.r.o., v níž původně mělo podíl Ústředí odborového sdružení železničářů. V současnosti[kdy?] se v přízemí objektu nacházejí dvě restaurace – Brüxx a Vinohradský parlament. V březnu 2026 byla budova na osmý pokus prodána Úřadem pro zastupování státu ve věcech majetkových za 399 milionů korun právnické osobě z Prahy. Odkazy Reference Literatura PLATOVSKÁ, Marie. Národní dům na Vinohradech. In: PLATOVSKÁ, Marie. Slavné stavby Prahy 2. Praha: Foibos Books, 2011. ISBN 978-80-87073-35-3. S. 152–155. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Národní dům na Vinohradech na Wikimedia Commons Oficiální stránky provozovatele Národního domu Národní dům na hrady.cz
Maison nationale de Vinohrady

La Maison nationale de Vinohrady (en tchèque : Národní dům na Vinohradech), anciennement connue sous le nom de ÚKDŽ (Maison centrale de la culture des cheminots), est un bâtiment néo-Renaissance servant de centre culturel et centre social à Prague, dans le quartier de Vinohrady - Prague 2. Histoire Le bâtiment a été construit en 1893-1894 selon le projet de l'architecte Antonín Turk. Le bâtiment a été créé à l'occasion de l'intégration de Královské Vinohrady à la ville de Prague en 1879. Une grande partie de l'architecture typique de Vinohrady des rues Francouzská, Anglikská et Bělehradská date également de cette période. Le centre urbain de la ville à cette époque était Purkyňovo náměstí (aujourd'hui Place de la Paix), c'est pourquoi le centre communautaire était situé ici. Les 9 au 11 avril 1898, le congrès fondateur du Parti national social tchèque s'y déroule. Le 22 mai 1921, la communauté légionnaire tchécoslovaque y est fondée. Après le coup d'État de Prague de février 1948, le bâtiment est tombé en ruine. En 1955, le bâtiment a été acquis en mauvais état par les Chemins de fer tchécoslovaques et est reconstruit (1959). Après la reconstruction, il s'appelait la Maison culturelle centrale des cheminots (ÚKDŽ)'. Du 27 au 29 juin 1967, s'y tient le IVe Congrès de l'Union des écrivains tchécoslovaques. Description Le bâtiment néo-Renaissance à deux étages se compose d'un bâtiment à trois ailes s'ouvrant sur les rues Slezská et Korunní. En octobre 1992, le bâtiment est passé entre des mains privées. Actuellement, il y a deux restaurants au rez-de-chaussée du bâtiment. Références (cz) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en tchèque intitulé « Národní dům na Vinohradech » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liens externes Ressource relative au spectacle : European Theatre Architecture Ressource relative à l'architecture : MonumNet Oficiální stránky provozovatele Národního domu Národní dům na hrady.cz Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague Portail de la protection du patrimoine
Štefanová (přírodní památka)

Štefanová je přírodní památka v katastrálním území obce Vrbovce v okrese Myjava v Trenčínském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1990 a jeho rozloha je 5,48 hektaru. Předmětem ochrany je zbytek luk horského masivu Žalostiné na flyšových sesuvech s cennými společenstvy rostlin, včetně vstavačovitých. Reference
Kostel Nejsvětější Trojice (Pilníkov)

Kostel Nejsvětější Trojice je římskokatolický filiální, do konce roku 2005 farní kostel v Pilníkově. Patří do farnosti Trutnov I. Kostel je situován na mírném návrší uprostřed náměstí. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Historie Kostel je poprvé zmiňován jako farní roku 1357. Později byla ke dřevěnému protestantskému kostelu roku 1605 přistavěna Beatrix Eleonorou Zilvarovou zděná věž. Zchátralý kostel byl zbourán a v letech 1769–1772 byl k věži přistavěn kostel ve slohu vrcholného baroka s prvky rokoka. Po požáru velké části města v roce 1820, který roztavil i zvony ve věži, byl kostel obnoven roku 1830. Velká oprava bylo provedena v roce 1904. Od šedesátých let 20. století kostel chátral. V době mezi 28.-30. lednem 2006 se zřítila kostelní klenba. Ve stejném roce byla obcí uspořádána veřejná sbírka na opravu a záchranu poškozeného kostela a koncem roku 2006 byly zahájeny záchranné práce. Program záchrany architektonického dědictví V rámci Programu záchrany architektonického dědictví bylo v roce 2014 na opravu památky čerpáno 500 000 Kč. Architektura Jednolodní budova s hranolovou věží na jižní straně. Půlkruhový presbytář a čtvercová oratoř jsou sklenuty plackou. V chrámové lodi se nachází tříramenná zděná kruchta na sloupcích. V podvěží je valená klenba s bohatým síťovým vzorem. Inventář Inventář je rokokový z konce 18. století. Okolí kostela Po stranách hlavního vchodu jsou umístěny sochy sv. Cyrila a Metoděje. Na náměstí jihovýchodně od kostela je socha Nanebevzetí Panny Marie. Bohoslužby Pravidelné bohoslužby se konají 1. a 3. sobotu v měsíci od 15.00 v bývalé sakristii přeměněné na kapli. Fotogalerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Nejsvětější Trojice na Wikimedia Commons Pilníkovský kostel je stále v havarijním stavu Hrady.cz Kronika města Pilníkova Královéhradecká diecéze Archivováno 23. 7. 2014 na Wayback Machine. kostel Nejsvětější Trojice v databázi Poškozené a zničené kostely, kaple a synagogy v České republice Varhany
Dreifaltigkeitskirche (Pilníkov)

Die römisch-katholische Dreifaltigkeitskirche in Pilníkov (deutsch Pilnikau) im Okres Trutnov in Tschechien ist eine Filialkirche im Dekanat Trutnov I. des Bistums Königgrätz. Geschichte Im Ort, der zunächst Billungsdorf hieß, bestand seit der Gründung eine Kirche auf dem Kirchberg. Pfarrer sind hier für die Zeit von 1357 bis 1406 belegt. Nach 1493 und 1565 wird die Kirche erwähnt. Aus der Baugeschichte ist nur bekannt, dass Beatrix von Lobkowitz, geborene Silber von Pilnikau auf Wildschütz, 1604 den mächtigen Barockturm erbauen ließ. Die heutige Kirche ließ Josef Adam von Schwarzenberg 1769 erbauen und im Inneren reich im Stil des italienischen Barock ausstatten. 1821 brannten die Kirche und fast die ganze Stadt ab. Die Gottesdienste mussten vorübergehend in der Friedhofskapelle abgehalten werden. Nach einem Bericht wurde die wiederhergestellte Kirche von einem künstlerisch begabten Laien namens Josef Wende mit Schnitzarbeiten versehen, insbesondere die Kirchenstühle, der Chor mit der Kanzel und der Hochaltar mit den Vier Kirchenlehrern und die Seitenaltäre. Die Kirche wurde 1760 Lokalkaplanei und 1855 wieder selbstständige Pfarrei. Bauwerk Die Kirche ist ein geosteter Steinbau, bei dem der mächtige Viereckturm zum Teil ins Langhaus hineinragt. Der Turm steht gegen Süden in der Mitte des Langhauses, ist dreigeschossig und trägt als Abschluss Zwiebel und Laterne. Das Langhaus schließt gegen Osten halbkreisrund ab. Literatur Franz Schöbel, Beda Menzel: Gotteshäuser der Heimat: ein Heimatbuch des Riesengebirges und Braunauer Ländchens. Riesengebirgs-Heimatverlag Renner, Kempten 1970. Weblinks Einzelnachweise