NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa Primavesi

Villa Primavesi (Tsjechisch: Vila Primavesi) is een villa gebouwd in de Weense Secessionstijl in de Tsjechische stad Olomouc. Villa Primavesi is vernoemd naar de familie Primavesi, een bankiers- en ondernemersfamilie met Noord-Italiaanse wortels die zich tegen het einde van de 18e eeuw in Olomouc had gevestigd. De villa is sinds 2010 een nationaal cultureel monument (národní kulturní památka). Geschiedenis De villa is tussen 1905 en 1906 gebouwd op basis van een ontwerp van de Weense architecten Franz von Krauss a Josef Tölk. Tien jaar later al werd Villa Primavesi verbouwd onder leiding van architect Josef Hoffmann. Na de Eerste Wereldoorlog verliet de familie Primavesi tussen 1918 en 1922 de villa en verhuisde naar Wenen. Villa Primavesi kwam in 1926 in handen van František Koutný die er een privaat sanatorium in vestigde. De villa werd voornamelijk aan de binnenkant stevig verbouwd, waarbij de 1e en 3e verdieping opnieuw ingedeeld werden en enkele kunstwerken werden verwijderd. In 1939 werd Robert Pospíšil eigenaar van het sanatorium. Na de Tweede Wereldoorlog werd in 1948 het sanatorium genationaliseerd en omgebouwd tot een vestiging van het Okresní ústav národního zdraví (Districtinstituut voor volksgezondheid). In deze tijd is de rest van het interieur langzaam vernield. De villa werd in de jaren 80 van 20e eeuw uitgeroepen tot een cultureel monument van de moderne architectuur. In 1992 is Villa Primavesi teruggegeven aan de erfgenamen van Robert Pospíšil, de financiering voor een renovatieplan kwam niet rond en de verpaupering versnelde. De restauratie van het gebouw vond uiteindelijk tussen 1997 en 2007 in etappen plaats met de terugkeer het oorspronkelijke inventaris en reconstructie van de façade. Villa Primavesi is in 2010 tot een nationaal cultureel monument uitgeroepen. Galerij Externe links Officiële website (o.a. Tsjechisch, Engels en Duits) Tourism.olomouc.eu – een website voor toeristen over de villa (o.a. Tsjechisch, Engels, Duits en Frans)
Willa Primavesi

Willa Primavesi (cz. Vila Primavesi) – jedna z cenniejszych realizacji secesji wiedeńskiej w Europie Środkowej. Zlokalizowana w czeskim Ołomuńcu przy ul. Univerzitní (Uniwersyteckiej) 7, tuż obok kompleksu zabudowy dawnego konwiktu jezuickiego (obecnie Wydział Pedagogiczny Uniwersytetu Palackiego). Willa stanowi fuzję secesji wiedeńskiej z angielską, z zauważalnymi wpływami praskiego baroku. Postawili ją wiedeńscy architekci Franz von Krauss i Josef Tölk dla rodziny bankierów ołomunieckich – Primavesich w latach 1905–1906. Budowniczym był Heindrich Mrasek z Ołomuńca. Willa stoi w obrębie historycznej starówki, ma wieloczłonową bryłę i dach mansardowy. We wnętrzu wyróżnia się duży hol z okazałą, drewnianą klatką schodową. Z uwagi na duży majątek i zainteresowania artystyczne rodziny, willa wypełniała się stopniowo dziełami sztuki najwyższej jakości. Dotyczyło to także zewnętrznej części posesji. Elementy wystroju zaprojektowali m.in. Gustav Klimt i Anton Hanak. Część dzieł Hanaka dochowała się do dziś, m.in. krzesła i witraże. Częściowej przebudowy domu dokonał w latach 1916–1917 Josef Hoffmann. Kolejnymi właścicielami obiektu, po opuszczeniu go przez Primavesich i ich przenosinach do Wiednia, byli František Koutný z Litovli, Robert Pospíšil i, w końcu, państwo czechosłowackie po nacjonalizacji w 1948 r. W 1992 r. willa wróciła w ręce potomków rodziny Pospíšila, a w 2010 r. zyskała status zabytku kultury narodowej. Zobacz też Stöhr Haus Bílkova willa w Pradze Przypisy Bibliografia Pavel Zatloukal, Vila Primavesi v Olomouci, Ołomuniec, 1990, ISBN 80-85034-03-4 Pavel Zatloukal, Příběhy z dlouhého století, Ołomuniec, 2002, ss.507-519, ISBN 80-85227-49-5, http://www.vilaprimavesi.cz/ – strona willi (dostęp 12.4.2010)
Willa Stiassny

Willa Stiassny (także: Willa Stiassni, cz. Vila Stiassny) – modernistyczna willa, zlokalizowana w Brnie przy ul. Hroznovéj 14, zaprojektowana przez Ernsta Wiesnera. Ukończona w 1929. Zamawiającym był przemysłowiec tekstylny Alfred Stiassny, stąd nazwa. Historia Pierwotny projekt Wiesner stworzył w 1927, ale ukończenie budynku nastąpiło dopiero dwa lata później. W 1939 obiekt objęła policja. Od 1946 umieszczono tu urzędy państwowe, a od 1952 zaadaptowano budynek na cele reprezentacyjne, m.in. przebywał w niej Fidel Castro. W latach 90. XX wieku przeszła w ręce prywatne. Od 2009 przebiega kapitalny remont willi, z przeznaczeniem na ekspozycję sztuki i architektury XX wieku. Architektura Budynek piętrowy, na rzucie litery L. Obok stoją jeszcze budynki garażowe i dwa mniejsze przy wjeździe (m.in. dawne mieszkanie kierowcy państwa). Gładką fasadę zdobią w zasadzie tylko powierzchnie okienne i drzwi w piaskowcowych ościeżnicach. Na południowej stronie zamontowano wysuwane markizy. Jadalnię umieszczono od strony ogrodu i połączono z nim dużą loggią. Pomieszczenia reprezentacyjne mieściły się na parterze, a na piętrze pokoje służby, pokoje dla gości, część socjalna i bawialnia dla dzieci z wyjściem na taras. Bibliografia Jan Sedlák, Slavné brněnské vily, Foibos, Národní památkový ústav a Muzeum města Brna, Brno, 2006, ISBN 80-903661-5-5 Kristýna Křížová, Funkcionalistická vila Stiassny v Brně je krátce otevřena pro veřejnost, zájem o prohlídku je veliký, Novinky.cz, 11.8.2009 Hana Fasurová, Chátrající vilu Stiassny chtějí oživit památkáři, Brněnský deník, 9.2.2009
Zalew Radkowski

Zalew Radkowski je malá přehrada na potoku Studená (nazývaný také Červenohorský potok, polsky potok Czerwonogórski) v městečku Radków v Kladském okrese (Powiat kłodzki), v Dolnoslezském (Dolnośląskie) vojvodství (kraji). Přehrada se nachází poblíže českých hranic na hranici polského Národního parku Stolové hory (Park Narodowy Gór Stołowych). Další informace Zalew Radkowski je zakončen sypanou a betonovou hrází s odtokem, využívá přírodního údolí, má rozlohu 5 ha a objem vody cca 0,02 miliónů m³. Postaven byl v 70. letech 20. století. Přehrada slouží k rekreačním účelům, je zarybněná a nabízí pláž ke koupání, hotely a kempinky. Z přehrady i blízkého vyhlídkového vrchu Guzowata je krásný výhled na panorama polských a českých Stolových hor. Přibližně 600 m severozápadně od přehrady se nachází hraniční přechod pro pěší a cyklisty Studená Voda/Radków. Pod přehradou je parkoviště a malá expozice Geopark Radków a nedaleko, po směru toku, je soutok Červenohorského potoka a potoka Pośna. Odkazy Reference Související články Radkowskie Skały Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zalew Radkowski na Wikimedia Commons Turistika.cz
Zalew Radkowski

Zalew Radkowski – sztuczny zbiornik położony w południowo-zachodniej Polsce około 2,0 km na południowy zachód od miasta Radków, u północnego podnóża Gór Stołowych, w województwie dolnośląskim, w powiecie kłodzkim, w gminie Radków. Położenie i opis Zbiornik o powierzchni około 5 ha i pojemności około 0,02 mln m³ powstał po wykonaniu zapory ziemnej od strony miasta Radków na Czerwonogórskim Potoku, wykorzystując naturalne zagłębienie terenowe na wysokości około 400 m n.p.m. w dolinie potoku. Zbiornik utworzono w latach 70. XX wieku, jako zbiornik rekreacyjny, dla pracowników kopalni węgla kamiennego "Piast" w Nowej Rudzie, którą z początkiem 2000 roku zamknięto. Na brzegu ustawiono bungalowy, a po drugiej stronie wzniesiono hotel „Gwarkowe Zacisze”. Zbiornik jest zarybiony, stanowi doskonałe miejsce dla wędkarzy i osób korzystających ze sprzętu pływającego. Znad zalewu roztacza się panorama polskich i czeskich Gór Stołowych. Szlaki turystyczne Przez zaporę prowadzi szlak turystyczny z Radkowa do Pasterki. Przypisy Bibliografia Słownik geografii turystycznej Sudetów. Marek Staffa (redakcja). T. 13: Góry Stołowe. Warszawa-Kraków: Wydawnictwo PTTK „Kraj”, 1992, ISBN 83-7005-301-7
Vodní nádrž Olešná

Vodní nádrž Olešná je přehradní nádrž na potoce Olešná při jihozápadním okraji města Frýdek-Místek, vybudovaná v letech 1960 až 1964. Vodní režim Průměrný průtok nádrží činí 0,54 m³/s. Využití Nedostatek vody pro průmysl i obyvatelstvo představoval v polovině 20. století pro Ostravsko vážný problém. To byl také důvod, proč se v souvislosti se zamýšleným rozšířením Vítkovických železáren na konci 50. let začala chystat výstavba přehrady na Olešné. Nové vysoké pece nakonec nebyly realizovány, přehrada však ano s tím, že bude sloužit k ochraně před povodněmi a rekreaci. Zásobování průmyslu vodou v následujícím období napomáhala nádrž pouze nepřímo, zvyšováním vodnosti řeky Ostravice v suchých obdobích. Teprve od roku 1983, kdy byla na dolním toku Olešné postavena nová celulózka Biocel Paskov, funguje nádrž Olešná také jako přímý zdroj vody pro tento podnik. V letech 2005 a 2006 byly na severním břehu přehrady zprovozněny otevřený a krytý aquapark. V červnu roku 2010 byla zahájena výstavba cyklostezky. V říjnu téhož roku byla 4,5 km dlouhá stezka zprovozněna. Související články Vodní nádrž Žermanice Vodní nádrž Těrlicko Vodní nádrž Baška Poznámky Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vodní nádrž Olešná na Wikimedia Commons Povodí Odry: Základní údaje o přehradě a nákres hráze Povodí Odry: Stavy a průtoky na vodních tocích – Olešná: průtok a hladina, jakost vody Oficiální stránky Rekreační oblasti Olešná
Zbiornik wodny Olešná

Zbiornik wodny Olešná (cz. Vodní nádrž Olešná) – zbiornik zaporowy utworzony przez spiętrzenie wód rzeki Olešná na obszarze miasta Frydek-Mistek, w kraju morawsko-śląskim w Czechach. Wybudowany w latach 1960-1964 w celu zaspokojenia potrzeb w wodę przemysłową aglomeracji ostrawskiej. Powierzchnia zbiornika wynosi 88 ha, a pojemność 3,5 miliona m³. Niedostatek wody przemysłowej w połowie XX wieku stanowił w Zagłębiu Ostrawsko-Karwińskim niemały problem. Budowa zapory na Olešnie powiązana była z planowaną rozbudową huty w Witkowicach, która choć nie została zrealizowana, to budowy zbiornika nie wstrzymano, by mógł pełnić funkcję przeciwpowodziową oraz rekreacyjną. Zaopatrzenie w wodę przemysłową ze zbiornika wznowiono za to w 1983, kiedy to w Paskovie uruchomiono nowy młyn celulozowy. Zobacz też Zbiornik wodny Žermanice Zalew Cierlicki Bibliografia Milan Šimek. Přehradní nádrže na území okresů Frýdek-Místek a Karviná. „Těšínsko”. 30 (4), s. 5-8, 1987. (cz.). Linki zewnętrzne Wpis o zaporze na stronie serwisu Povodí Odry (cz.)
Drtinova rozhledna

Drtinova rozhledna je dřevěná rozhledna na vrchu Besedná v blízkosti obce Chotilsko v okrese Příbram. Je pojmenována na počest místního rodáka, českého filosofa a univerzitního profesora Františka Drtiny. Popis Jedná se o dřevěnou stavbu vysokou 21 metrů, s vyhlídkovou plošinou o rozměrech 4x4 metry. Konečnou podobu rozhledny a jejího okolí navrhl projektant ing. Jiří Ondřich. V přízemí rozhledny je umístěna malá výstavka věnovaná historii. Rozhledna je součástí naučné stezky s názvem Drtinova stezka a nabízí výhled na krajinu středních Čech v okolí Slapské přehrady. V letních měsících je rozhledna volně přístupná, v zimních je zcela uzavřena. Historie První rozhledna na vrchu Besedná byla otevřena 11. července 1926 a jednalo se o 22 metrů vysokou vyhlídkovou věž ve tvaru husitské hlásky. Postavili ji místní příznivci turistiky a pojmenovali po zdejším rodákovi Františku Drtinovi. Rozhledna patřila ve 20. s 30. letech 20. století k oblíbeným turistickým cílům. Po komunistickém převratu v roce 1948 přestala být rozhledna udržována. Důvodem bylo zřejmě působení Františka Drtiny v Masarykově vládě a účast jeho syna Prokopa Drtiny ve vládě Benešově. Neudržovaná rozhledna pak byla v roce 1967 definitivně stržena a snaha Prokopa Drtiny o sjednání výstavby nové rozhledny v 70. letech 20. století nebyla úspěšná. Počátek úspěné iniciativy za obnovení rozhledny se datuje do roku 1996, kdy vznikl první projekt zcela nové rozhledny, finální plán byl dokončen v roce 2006 a samotná realizace stavby probíhala v letech 2014–2015. V roce 2015 pak byla rozhledna o Velikonocích slavnostně otevřena. Zajímavost Drtinova rozhledna je konstrukčně podobná rozhledně na vrchu Boubín na Šumavě. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Drtinova rozhledna na Wikimedia Commons
Złotówka (Karkonosze)

Złotówka – łąka górska w Karkonoszach w pobliżu Karpacza, na której wybudowane jest schronisko turystyczne „Strzecha Akademicka”. Łąka znajduje się na wysokości od ok. 1200 do 1300 m n.p.m., niedaleko Białego Jaru i poniżej Równi pod Śnieżką. Cel wędrówek turystycznych (przy schronisku znajduje się węzeł szlaków turystycznych, rozciąga się stąd szeroka panorama Karkonoszy i Kotliny Jeleniogórskiej), a zimą miejsce uprawiania sportów narciarskich (dwa duże wyciągi orczykowe) i saneczkarskich (pod koniec XIX w. wybudowano tu nawet tor saneczkowy do Karpacza). Uprawianie tych sportów wpływa, zdaniem obrońców środowiska, negatywnie na morfologię zboczy górskich w tym rejonie, powodując ich intensywną erozję. Nazwa łąki powstała w związku z prowadzonymi tu w ubiegłych wiekach poszukiwaniami złota. Linki zewnętrzne Widok Złotówki Złotówka pod śniegiem
Úvalno (železniční zastávka)

Úvalno je železniční zastávka (dříve též nákladiště a hláska), která se nachází ve východní části obce Úvalno v okrese Bruntál. Leží v km 96,120 jednokolejné železniční trati Olomouc – Opava východ mezi stanicemi Skrochovice a Krnov. V blízkosti zastávky se nachází Fotbalový stadion Úvalno. Historie Zastávka byla zřízena v roce 1875, tedy tři roky po zahájení provozu na trati, železniční trať stavěla známá firma bratří Kleinů, později zde bylo vybudováno i nákladiště s celní pobočkou v Krnově. Nákladiště sloužilo především pro polské zemědělce z Branic kteří zde vážili a nakládali cukrovou řepu, koleje byly ale později vytrhány. Významnou roli plnila zastávka také během 2. světové války. Roku 1940 odsud bylo transportováno asi 400 duševně nemocných pacientů určených k popravě. V budově zastávky byla rovněž dopravní kancelář hlásky Úvalno, která byla vybavena mechanickými návěstidly. Hláska byla zrušena společně se sousední hláskou Krnov-Cvilín 15. prosince 2000, tyto dopravny byly nahrazeny nově zřízeným automatickým hradlem Červený Dvůr. V budově zastávky se pak ještě do roku 2005 prodávaly jízdenky, poté však přestala sloužit svému účelu a začala chátrat. SŽDC uvažovala o demolici objektu, ale nakonec jej v roce 2016 odkoupila obec Úvalno. V roce 2016 proběhla celková oprava trati Opava – Krnov, v Úvalně se to projevilo především výstavbou nového nástupiště a zřízením nového přístřešku. V roce 2018 získalo Úvalno titul obec Moravskoslezského kraje a s tím spojenou odměnu jeden milion korun. Tuto částku pak obec využila na rekonstrukci budovy zastávky, která byla provedena v roce 2020. V objektu by mělo být informační centrum a návazné služby. Popis zastávky V zastávce ležící na jednokolejné trati je vnější úrovňové nástupiště s délkou 90 m, hrana nástupiště je ve výšce 550 mm nad temenem kolejnice, cestujícím slouží přístřešek. Cestující v zastávce informuje rozhlasové zařízení INISS ovládané ze stanice Krnov. V těsném sousedství zastávky v km 96,163 je přejezd s evidenčním číslem P7757 přes silnici III/4593, který je zabezpečen světelným přejezdovým zabezpečovacím zařízením se závorami. V prostoru zastávky se nachází také starý poštovní vagon, takzvaný hytlák, který zde byl dovezen v roce 2021. Roku 2025 tento vagon začal sloužit jako ubytovna pro turisty. Provoz osobní dopravy Vlaky ČD a zastávka jsou součástí ODIS, tarifní pásmo č. 91. Zastávka je obsluhována vlaky Esko na lince S 10. V zastávce zastavují přímé osobní a spěšné vlaky ve směrech Opava východ, Krnov, Bruntál, Rýmařov a vybrané spoje do Moravského Berouna, Głuchołaz a Jeseníku. Rychlíky zastávkou projíždějí. Dřívější názvy ?–1918 Lobenstein 1918–1938 Úvalno 1938–1945 Lobenstein (Sudetenland) 1945–dosud Úvalno Fotogalerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Úvalno na Wikimedia Commons
Čihadla (les)

Les Čihadla je méně známý pražský les na vrchu Horka (254 m n. m.). Ten se zvedá mezi suchým poldrem Čihadla (jižně od vrcholu) a Kyjským rybníkem (severozápadně od vrcholu). Stejně jako rybník a poldr je také celý zalesněný vrch součástí přírodního parku Klánovice-Čihadla. Historie a popis Názvem Čihadla je v dobovém pravopisu jako Czihadla, případně Cšíhadla, území dnešního lesa označeno už ve Stabilním katastru roku 1841, kdy patřilo k panství Uhříněves, jehož majiteli byli Lichtenštejnové. Svahy nad Kyjským rybníkem, tedy Čihadla i protější Lehovec, byly zalesňovány především v padesátých letech 20. století, převážně akátem, dubem a habrem. Severní výběžek lesa sahající k ulici Broumarská vznikl zalesněním bývalé skládky. Celý vrch Horka je dokola obklopen již vzrostlým lesem, pouze do severovýchodní čtvrtiny výrazněji zasahuje bytová zástavba Černého Mostu. V horní části vrchu je velká louka se solitérními stromy a vedením vysokého napětí, které od roku 2018 dominuje rozhledna Doubravka. Po hřebeni vrchu i napříč lesem vede několik stezek, dětem je určena naučná stezka „Zastavení s malou vílou Mimi“ vedoucí kolem celého vrchu. Pod jižním svahem kopce je v sousedství lesa suchý poldr Čihadla s plochou bezmála 27 ha, postavený v 80. letech 20. století. Je největším suchým poldrem v Praze a především pozoruhodným uměle vytvořeným ekosystémem. Odkazy Reference Související články Lesy, parky a zahrady v Praze Doubravka
Špindlerova bouda

Špindlerova bouda (téže Špindlerka či Špindlerovka, německy Spindlerbaude) je horská bouda v Krkonoších u hranice s Polskem nedaleko Špindlerova Mlýna. Špindlerova bouda leží 4 kilometry severozápadně od Špindlerova Mlýna pod kopcem Malý Šišák v nadmořské výšce 1208 metrů nad mořem. Historie Původní bouda byla postavena Františkem Špindlerem v roce 1784. Bouda dvakrát vyhořela a to v letech 1826 a 1885, po požárech však byla vždy opravena. Roku 1914 byla k boudě přivedena 8 kilometrů dlouhá silnice z Špindlerova Mlýna. Za 2. světové války sloužila bouda jako internační tábor pro zajaté důstojníky z řad francouzské, britské a americké armády. V současné době bouda slouží jako hotel. Přístup Špindlerka je obsluhována autobusovou linkou ze Špindlerova Mlýna. po zelené značce z autobusové zastávky Špindlerův Mlýn, Dívčí lávky – 1½ hodiny (3,2 km) po modré značce z autobusové zastávky Podgórzyn, Przesieka v Przesiece – 2½ hodiny (5,3 km) Přechody Místo je ideálním východiskem turistických tras, například cesty česko-polského přátelství na Pomezní Boudy. po zelené značce Lužická bouda – 6 minuty (0,4 km) po žluté značce a po silnici Erlebachova bouda – 8 minut (0,55 m) po modré značce Schronisko Odrodzenie – 10 minut (0,45 km) po červené značce a po silnici Petrova bouda – 50 minut (2,3 m) po zelené značce a po silnici Moravská bouda – 50 minut (2,6 km) (a také Dvořákova bouda a chata Špindler) po žluté značce Bouda u Bílého Labe – 50 minut (3,3 km) po zelené a žluté značce a po silnici Novopacká bouda – 1 hodina (2,9 km) po modré značce Medvědí bouda – 1,5 hodiny (5,1 km) po červené a modré značce Martinova bouda – 2 hodiny (5,7 km) po červené a žluté značce Luční bouda – 2½ hodiny (7,2 km) po červené, zelené a modré značce Samotnia – 2¾ hodiny (7,9 km) po červené a modré značce Strzecha Akademicka – 2¾ hodiny (8,1 km) po červené značce Dom Śląski – 2¾ hodiny (8,3 km) po červené, modré značce a zelené značce Labská bouda – 3 hodiny (8,4 km) po červené a žluté značce Schronisko Pod Łabskim Szczytem – 3¼ hodiny (9,2 km) Výstupy po červené značce Čihadlo (1216 m) – 10 minut (0,5 km) po modré značce a neznačené cestě Sucha Góra (1113 m) – ¾ hodiny (2,3 km) po červené značce Dívčí kameny (1414 m) – 1¼ hodiny (3,3 km) po červené značce Polední kámen (1423 m) – 1½ hodiny (3,5 km) po červené značce Mužské kameny (1416 m) – 1½ hodiny (4 km) po červené značce Velký Šišák (1424 m) – 2 hodiny (5 km) po červené značce Sněžka (1603 m) – 3½ hodiny (9,4 km) Odkazy Související články Cesta česko-polského přátelství Malý Šišák Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Špindlerova bouda na Wikimedia Commons Stránky Špindlerovy boudy Informace o Špindlerově boudě
Špindlerova bouda

Špindlerova bouda (również Špindlerka lub Špindlerovka, niem. Spindlerbaude) – dawne czeskie schronisko turystyczne, a obecnie hotel znajdujący się w Karkonoszach, na Przełęczy Karkonoskiej (1178 m n.p.m.), tuż przy granicy z Polską i Drodze Przyjaźni Polsko-Czeskiej. Pierwszy budynek postawił prawdopodobnie niejaki Ignác Hallman w 1784. Obecna nazwa pochodzi od Františka Špindlera, sołtysa z Bedřichova, który przebudował schronisko w 1824 – miało wówczas kształt zbliżony do obecnego (używano też alternatywnej nazwy – Rychrářova bouda). W XIX wieku obiekt dwukrotnie płonął – w 1826 oraz w 1885, dwukrotnie go jednak odbudowywano. W 1914 (według innych informacji dopiero w 1924) doprowadzono pod schronisko 8-kilometrową drogę ze Szpindlerowego Młyna. Obecnie pod budynek kursuje autobus z tej miejscowości; dojazd samochodem jest ograniczony. W 1997 schronisko kupił Tomáš Tyle i urządził w nim dwugwiazdkowy hotel, który jednak spłonął po raz kolejny w 2005. Szybko go odbudowano i już w grudniu tego samego roku rozpoczął ponownie działalność jako hotel, tym razem o standardzie trzy i pół gwiazdki. Po polskiej stronie granicy, nieco wyżej, znajduje się schronisko „Odrodzenie”. Linki zewnętrzne Strona hotelu Archiwalne widoki budynku w bibliotece Polona
Švýcárna (Kouty nad Desnou)

Švýcárna (něm. Schweizerei) je turistická chata v Jeseníkách, s adresou Kouty nad Desnou čp. 74, Loučná nad Desnou, v okrese Šumperk. Leží na hřebenové trase mezi Červenohorským sedlem a Pradědem v nadmořské výšce 1304 m n. m. Chata byla původně salaší, kterou nechal postavit roku 1829 kníže Alois II. z Lichtenštejna. Salaš užíval švýcarský bača (odtud pojmenování chaty). Rozvojem turistiky nechal kníže Jan II. z Lichtenštejna v roce 1887 starou salaš nahradit novou srubovou chatou, určenou pro turisty. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Švýcárna na Wikimedia Commons Místo má svou Turistickou známku No. 8 Nejstarší chata Jeseníků nese dodnes jméno podle dávného pastýře z Bernských Alp
Боузов (замък)

Замъкът Боузов (на чешки: Hrad Bouzov) е един от средновековните моравски замъци, разположен край едноименното селище в окръг Оломоуц на Чешката република. Замъкът е издигнат в края на XII — началото на XIV век. Съвременният си облик придобива след реконструкция в романски стил в началото на XX век. История на замъка Замъкът е построен през Късното средновековие и е назован Бузов (на чешки: Búzov) на името на първия известен собственик - Буз, владетел на Бузов в периода 1317—1339 година. В средата на XIV век замъкът преминава във владение на братята Йешек и Бенеш от Вилденберк. През 1382 г. Бенеш продава замъка и имотите в Боузов на маркграф Йобст Моравски, който през 1396 г. го предава на Бочек II от Кунщат-Подебради, чиито потомци (родът Подебради) владеят замъка през следващите 70 години. След това замъкът често сменя собствениците си, което оставя богат културно-архитектурен отпечатък. По време на Тридесетгодишната война замъкът Боузов служи в качеството на имперска крепост и затвор за шведските пленници. През 1649 г. замъкът е придобит от Евгения от Прусиновице, а през 1696 г. синът ѝ продава Боузов Храд на Тевтонския орден. Замъкът принадлежи на ордена до 1939 г, като е богато реконструиран при магистър Ойген фон Тешен. През 1939 г. Боузов е конфискуван от нацистката администрация. По време на войната замъкът е предаден под ръководството на Главното административно управление на СС, което го използва в качеството на хранилище за конфискувани ценности. След края на войната Боузов преминава в собственост на чехословашката държава. Когато Чехословакия престава да съществува, Тевтонският орден заявява правата си над замъка, но безуспешно. Източници ((cs)) Сайт на замъка ((cs)) Замъкът Боузов на turistickyatlas.cz