NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Most Wyścigu Pokoju

Most Wyścigu Pokoju (cz. Most Závodu míru) – most drogowy w Pradze nad Wełtawą, usytuowany 13 km na południe od centrum miasta. Jest to pierwszy, idąc z biegiem Wełtawy, most znajdujący się na terenie Pragi, a także jeden z dwóch (obok Mostu Radotíńskiego), powyżej ujścia do Wełtawy rzeki Berounki. Łączy lewobrzeżną dzielnicę Zbrasław z położoną na prawym brzegu rzeki dzielnicą Závist. Pierwotnie w tym miejscu znajdował się żelazny trzyprzęsłowy most nazywany Zbraslavský most, wybudowany w 1896. Obecny żelbetowy most został wybudowany w 1964 nieco w dół rzeki w stosunku do starego mostu. Ma on 210 m długości, posiada łuk o 75 m długości i po 3 filary po każdej stronie. Jezdnia o szerokości 9 m znajduje się 12 m nad korytem rzeki. Jest to pierwszy na świecie most łukowy skonstruowany metodą samonośnego spawanego zbrojenia (bez potrzeby szalunku). W 1997 most był remontowany. Nazwa mostu związana jest z tym, iż jego pierwszymi użytkownikami byli kolarze biorący udział w Wyścigu Pokoju.
Мост Велогонки Мира

Мост Велогонки Мира (чеш. Most Závodu míru) — автомобильный мост через Влтаву в Праге в районе Збраслав. Это первый пражский мост по течению Влтавы еще до впадения Бероунки, находится в 13 км южнее центра города. Расположение Расположен в пражском районе Збраслав. На правом берегу рядом с мостом в районе Завист находится железнодорожная станция Прага-Збраслав (линия Прага—Вране-над-Влтавоу—Черчаны/Добржиш), на левом берегу — крупная региональная автомагистраль II/102, соединяющая Прагу и зону отдыха средней Влтавы. Ниже по течению находится Радотинский мост. Название Существовавший с 1896 года стальной мост назывался Збраславским (чеш. Zbraslavský most). Существующий мост получил свое название в честь «Велогонки Мира», международной многодневной велосипедной гонки, участники которой первыми проехали по новому мосту. История В 1896 году немного выше по течению был построен трехпролетный стальной мост (42 + 62,6 + 42 м). В 1961—1964 гг. он был заменен существующим железобетонным мостом. Мост сооружен компанией «Stavby silnic a železnic» по проекту инженера Й. Тврзника (чеш. J. Tvrzník). Особенностью данного моста стало применение безопалубочного метода бетонирования пролетного строения. В 1997 г. произведен ремонт моста. Конструкция Мост железобетонный с центральным арочным пролетом 75 м. Общая длина моста составляет 210 м, ширина проезжей части — 9 м. Высота моста над уровнем воды составляет 12 м. Мост предназначен для движения автотранспорта и пешеходов. Проезжая часть моста включает в себя 2 полосы для движения автотранспорта. Покрытие проезжей части и тротуаров — асфальтобетон. Тротуары на мосту устроены в повышенном уровне. Перильное ограждение металлическое простого рисунка. На мосту две полосы движения и два пешеходных тротуара. Примечания Литература Ctibor Rybár. Co je co v Praze (чеш.). — Praha: Pressfoto, 1989. — 470 с. Ссылки Панорама моста (чеш.)
Narodowy rezerwat przyrody Mionší

Narodowy rezerwat przyrody Mionší (cz. Národní přírodní rezervace Mionší) – narodowy rezerwat przyrody na terenie Czech, w kraju morawsko-śląskim, w powiecie Frydek-Mistek, pomiędzy miejscowościami Łomna Dolna i Łomna Górna, w Beskidzie Morawsko-Śląskim, na wysokości od 720 do 949 m n.p.m. Obejmuje grzbiet pasma Mionszy (883 m n.p.m.), Wielkiej Polany (893 m n.p.m.) i Upłazu (949 m n.p.m.), zajmuje 169,7 ha powierzchni w granicach CHKO Beskidy. Po raz pierwszy obszar ten został objęty ochroną prawną w 1933, w obecnej formie NPR Mionší funkcjonuje od 1954. Ochronie podlega kompleks leśny w swym charakterze podobny do pierwotnych lasów Puszczy Karpackiej składających się z jodły i buka, z niewielkimi śródleśnymi polanami i pastwiskami, a także wychodniami skalnymi. Największe jodły sięgają wysokości 45-60 m, 1,5 m pierśnicy, a ich wiek szacowany jest na od 250 do 450 lat. Oprócz dominujących jodły i buka na las składają się w dużej domieszce jawory, a w wyższych partiach rezerwatu świerk. Miejscami występuje również jesion, klon zwyczajny, wiąz górski, czereśnia ptasia. W runie występują żywiec dziewięciolistny i bulwkowaty, lilia złotogłów, miesiącznica trwała, niecierpek pospolity, śnieżyczka przebiśnieg. W podszycie rośnie dziki bez koralowy, wawrzynek wilczełyko i wiciokrzew czarny. Na faunę składa się 110 gatunków kręgowców, w tym 73 gatunki ptaków, 5 gatunków płazów i 4 gatunki gadów. Rezerwat jest w większości zamknięty dla ruchu turystycznego, udostępniona jest jednak ścieżka dydaktyczna położona wzdłuż północno-zachodniej granicy rezerwatu. Bibliografia Barański Mirosław J.: CHKO Beskydy, w: «Harnaś. Materiały szkoleniowe Studenckiego Koła Przewodników Górskich "Harnasie"», nr 13, wyd. PTTK, Oddz. Uczelniany im. Zygmunta Klemesiewicza przy Politechnice Śl., Gliwice 1986, s. 7 - 25; Aleksander Dorda: Środowisko biotyczne. Ochrona przyrody na lewym brzegu Olzy. W: Dzieje Śląska Cieszyńskiego od zarania do czasów współczesnych pod redakcją Idziego Panica. T. I: Śląsk Cieszyński w czasach prehistorycznych. Cz. pierwsza: Środowisko przyrodnicze. Cieszyn: Starostwo Powiatowe, 2009, s. 143-144. ISBN 978-83-926929-2-8. Linki zewnętrzne Opis rezerwatu (cz.)
Nové Zámky u Litovle

Nové Zámky (dříve též Nový Zámek, německy Neuschloss) jsou barokní zámek postavený roku 1690 Lichtenštejny. Nachází se v osadě Nové Zámky, části obce Mladeč, asi 3 km západně od obce Litovel. V současnosti zde sídlí ústav sociální péče. Zvláštností zámku jsou především vnější neporušené empírové fasády. Historie V 2. polovině 16. století postavili Černohorští z Boskovic nevelký renesanční lovecký zámek, na jehož místě v roce 1690 byl postaven Lichtenštejny rozsáhlejší barokní zámek. Ve 30. letech 18. století byl přestavěn dle plánů A. Beduzziho a v interiérech vyzdoben nástěnnými malbami D. Meninardiho. V letech 1761–1762 sloužil jako lazaret. V roce 1805 zámek vyhořel, ale mezi lety 1813–1820 byl opět obnoven podle plánů lichtenštejnského architekta Josefa Hardtmutha v klasicistické podobě. Zámek a park sloužil především pro pobyt v době lovů a občas též jako letní sídlo. V části byly kanceláře lesního úřadu, od konce 19. století byl zámek přeměněn na kanceláře správy úsovského panství. Administrativním potřebám Lichtenštejnů sloužil do roku 1945. V okolních lesích se nacházejí kamenné stavbičky lichtenštejnského panství jako besídka Chrám přátelství v antickém stylu či obelisk Komín. Park Zámek má také park v anglickém stylu vytvořený v letech 1813–1820, ve kterém jsou empírové budovy, např. Chrámek přátelství (altánek), obelisk „Komín“, rytířská síň „Rytírna“ (altán s 16 toskánskými sloupy). V době romantismu byly oblíbené dostavby a úpravy přírodních útvarů, takže do zámeckého parku v Mladči stavitel postavil Čertův most, který tvořil zděnou lávku, či bránu spojující skaliska. Anglický park zvolna přechází do volné přírody. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nové Zámky u Litovle na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Zámek v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Encyklopedické heslo Zámky v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Územně identifikační registr ČR Archivováno 9. 8. 2020 na Wayback Machine.
Wetterstation (Schneekoppe)

Die Wetterstation befindet sich im Riesengebirge auf der Schneekoppe in Karpacz, einer Stadt im Powiat Jeleniogórski der Woiwodschaft Niederschlesien in Polen. Sie wurde in den 1960er und 1970er Jahren errichtet und 1985 nach Tadeusz Hołdys benannt. Geschichte Wetteraufzeichnungen wurden auf der Schneekoppe bereits im frühen 19. Jahrhundert verzeichnet. Ende des Jahrhunderts entstand die erste eigenständige Wetterstation in Form eines 16 Meter hohen Turms. Das heutige Gebäude der Wetterstation entstand als moderner Bau in den Jahren 1966–1974 auf der Stelle, wo sich zuvor die Preußische Baude befunden hatte. Den Bau leiteten die Hochschullehrer der Technischen Universität Breslau. Seit 2020 steht das Gebäude unter Denkmalschutz. Im Erdgeschoss des Observatoriums sind auch ein Restaurant und ein kleiner Laden untergebracht. Literatur M. Szatkowski: Przewodnik turystyczny, Jelenia Góra: PLAN, 2005, ISBN 83-60044-10-4. Weblinks
Ogród Bajek w Międzygórzu

Ogród Bajek w Międzygórzu – skansen z kolekcją drewnianych rzeźb przedstawiających bajkowe postacie i miejsca. Niemal stuletnia kolekcja usytuowana jest na wysokości około 700-710 m n.p.m. i zajmuje 0,25 hektara . Historia Kolekcji początek dał leśnik i botanik Izydor Kriesten, który tuż po I wojnie światowej wybudował sobie dom w Międzygórzu i według podań - w ramach hołdu legendarnemu Duchowi Gór złożonemu za uratowanie życia, rozpoczął gromadzenie drewnianych rzeźb, przedstawiających bajeczne postacie, które rozlokowane zostały wśród egzotycznych roślin. Dzieła tworzone były w zakresie tzw. korzenioplastyki - z kory, patyków itp. przez około 20 lat. Miejscowi nadali temu miejscu nazwę „Ogród Bajek” i tak już pozostało. Po roku 1960 ogród uległ poważnemu zaniedbaniu. W 1974 jego odbudowę podjęli harcerze z Hufca ZHP Poznań-Nowe Miasto, którzy się nim opiekowali systematycznie do 1981, jednak po 1981 trudności ekonomiczne i transportowe spowodowały, że zaprzestano organizowania obozów w Międzygórzu. Ogród znowu popadł w zaniedbanie, dopiero w końcu roku 1985, przejęty przez Oddział PTTK w Międzygórzu, ogród rozpoczął rozkwitać na nowo. Odbudowano całą strukturę, sukcesywnie uzupełniając ją nowymi dziełami członka PTTK – Jerzego Drążkowskiego oraz rzeźbiarzy: Czesława Zawojskiego i innych. Opis W ogrodzie znajdują się postacie z baśni, bajek i legend, m.in. Pinokio, Jaś i Małgosia, Kot w butach, Koziołek Matołek, Gargamel z Klakierem, Koszałek Opałek, Bolek i Lolek, Muminki, Włóczykij, jak i wiele innych. Naczelne miejsce zajmuje Duch Gór – Liczyrzepa. Rzeźbom nadano barwną szatę w 2008 (autorką malatury była Małgorzata Szczepańska). Na drewnianych tablicach wyryto aforyzmy Czesława Zawojskiego. Na terenie ogrodu rosną sztucznie nasadzone krzewy i drzewa, m.in. jałowce pospolite i wirginijskie, cyprysiki Lawsona, cisy, jarząb szwedzki, azalie i inne. Wiosną 2009 otwarto turystyczny Szlak Krasnala, który prowadzi do ogrodu z przystanku autobusowego w Międzygórzu. Szlaki turystyczne Obok Ogrodu Bajek przechodzi z Międzygórza na Igliczną (Masyw Śnieżnika). Galeria Przypisy Bibliografia Słownik geografii turystycznej Sudetów. Marek Staffa (redakcja). T. 16: Masyw Śnieżnika i Góry Bialskie. Warszawa: Wydawnictwo PTTK „Kraj”, 1993, ISBN 83-7005-341-6 Linki zewnętrzne Oddział PTTK w Międzygórzu - Ogród Bajek Hufiec Poznań-Nowe Miasto
Dienzenhoferovy sady

Dienzenhoferovy sady jsou prostor veřejné zeleně na levobřežním předmostí Jiráskova mostu v Praze, Smíchově. Jsou ohraničeny ulicemi V Botanice, Matoušova a Zborovská. Plocha parku je 0,6 ha a leží v nadmořské výšce 192 metrů. Park je veřejně přístupný bez omezení. Jednou z hlavních dominant sadů je asi 20 metrů vysoký dub letní s obvodem kmene přes 3,75 metru (v roce 2019), který byl 26. ledna 2005 prohlášen památným stromem (s účinností od 17. 2. 2005). Historie Dienzenhoferovy sady nesou jméno význačného českého barokního architekta Kiliána Ignáce Dientzenhofera, který v těchto místech postavil v roce 1735 barokní pavilon – řádový dispenzář jezuitů (kvůli stavbě Jiráskova mostu byl stržen). Zahrada se stala majetkem malostranských jezuitů. Po zrušení jezuitského řádu v roce 1773 byla zahrada majetkem studijního fondu. Poté byla přeměněna na botanickou zahradu, kterou zde nechala v roce 1775 vybudovat Marie Terezie. První ředitel Josef Mikan zde nechal postavit nové skleníky a ochrannou zeď proti povodním. Roku 1835 byla rozšířena o sousední Stefskou (Kounickou) zahradu. Uprostřed zahrady byl založen anglický park, zakončený Dienzhoferovým pavilonem. Zahrada v blízkosti Vltavy byla často zaplavována, ale patřila k nejbohatším ve střední Evropě. Po rozdělení univerzity na českou a německou část v roce 1882 byla zahrada přidělena německé části. Česká část zůstala bez botanické zahrady až do roku 1898, kdy byla zřízena nová botanická zahrada na druhém břehu Vltavy v ulici Na Slupi, kde je dnes Botanická zahrada Univerzity Karlovy. V roce 1899 započala parcelace v severní části území, kvůli kterému byla původní botanická zahrada zrušena. V místech staré zahrady vzniklo tzv. Ferdinandovo nábřeží s činžovními domy a Ferdinandovým sadem. Roku 1920 byl park přejmenován na Dienzenhoferovy sady podle zde stojícího letohrádku. Letohrádek samotný byl v té době již znehodnocen výstavbou nábřežní zdi. Současná podoba Dienzenhoferových sadů pochází z roku 1929 podle projektu Vlastislava Hofmana, z doby stavby Jiráskova mostu. Do parku byla v tom roce umístěna socha Jaro od sochaře Ladislava Beneše. V souvislosti s výstavbou Jiráskova mostu se uvažovalo o přemístění letohrádku asi o 150 metrů proti proudu Vltavy. Nakonec se rozhodlo pro jeho demolici. Další dominantou sadů, kromě památného dubu, je moderní fontána ve tvaru cívky, zrekonstruovaná koncem 20. století. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dienzenhoferovy sady na Wikimedia Commons
Dietrichsteinský palác (Nové Město)

Dietrichsteinský palác, zvaný též Valterův (Walterův), je novobarokní palác, v němž sídlí apoštolská nunciatura Svatého stolce. Nachází se v ulici Voršilská č. 140/12 na Novém Městě v Praze 1. Je chráněn jako kulturní památka. Dějiny paláce Původně středověký dům byl postupně rozšiřován a dalšími přístavbami zvětšován. Byl mj. v majetku Haugviců z Biskupic či Ditrichštejnů. V roce 1846 zde byla založena pražská Měšťanská beseda za účasti Josefa Jungmanna, Pavla Josefa Šafaříka, Františka Palackého, Jana Svatopluka Presla a dalších. Později se majitelem objektu stal cukrovarnický podnikatel Matěj Valtera (1844–1936), za něhož podle plánu architekta Bedřicha Ohmanna vznikl přestavbou novobarokní palác. Ten byl dokončen v roce 1891. Na štukové a sochařské výzdobě, která napodobuje vídeňské paláce z 1. poloviny 18. století (např. portál s polovičními postavami gigantů), se podíleli Celda Klouček a Jan Kastner. V roce 1928 od Valtery palác koupila a od roku 1929 v něm sídlí Apoštolská nunciatura, sídlo diplomatické mise Svatého Stolce v České republice. Od roku 2018 je papežským nunciem Jeho Excelence Monsignor Charles Daniel Balvo. V ruce 2022 nastoupil do úřadu apoštolského nuncia člověk který dokáže plně mluvit česky Jude Thaddeus Okolo Sídlo papežské nunciatury se předtím v letech 1919–1929 nacházelo v Arcibiskupském paláci na Hradčanech v budově pražského arcibiskupství. Galerie Odkazy Reference Literatura RUTH, František. Kronika královské Prahy a obcí sousedních. Díl III. 1. vyd. Praha: Pavel Körber, 1904. Dostupné online. S. 1078. KUBÍČEK, Alois. Pražské paláce. 1. vyd. Praha: V. Poláček, 1946. 232 s. S. 222, 223. POCHE, Emanuel; PREISS, Pavel. Pražské paláce. 2. vyd. Praha: Odeon, 1978. 399 s. S. 340, 341. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dietrichsteinský palác na Novém Městě na Wikimedia Commons
Palais Dietrichstein

Le palais Dietrichstein (en tchèque, Dietrichsteinský palác), également Palais Valter ou Walter, est un palais néo-baroque de Prague, siège de la nonciature apostolique. Il est situé dans la Nouvelle Ville de Prague. Il est protégé en tant que monument culturel de la République tchèque. Histoire du palais Le palais néo-baroque a été reconstruit selon le plan de l'architecte Bedřich Ohmann. Il fut achevé en 1891. Depuis 1929, le palais abrite la nonciature apostolique, siège de la mission diplomatique du Saint-Siège en République tchèque. Le nonce apostolique actuel est Son Excellence Monseigneur Thaddeus Okolo. Le siège de la nonciature papale se trouvait auparavant dans le palais archiépiscopal de Hradcany, dans le bâtiment de l'archevêché de Prague, de 1919 à 1929. Galerie Références Liens externes Ressource relative à l'architecture : MonumNet Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague Portail du Vatican Portail du catholicisme
F. X. Šalda-Theater

Das F. X. Šalda-Theater (tschechisch Divadlo Františka Xavera Šaldy bzw. Divadlo F. X. Šaldy) ist ein Theater in Reichenberg (Liberec) in Tschechien. Am Theater werden Schauspiele, Opern und Ballett aufgeführt. Der Theaterbetrieb besteht aus dem Haupthaus und dem Kleinen Theater. Geschichte Das Theater, das bis 1945 nur über deutschsprachige Ensembles verfügte, war als Reichenberger Stadttheater bekannt. Es wurde 1885 erbaut, nachdem am 24. April 1879 davor das Tuchmachertheater abbrannte. Ermöglicht wurde der Theaterbau durch eine Sammlung bei den Reichenberger Bürgern. Geplant wurde das Theater vom Wiener Büro Fellner & Helmer, das schon Erfahrungen in den Jahren davor in zahlreichen Städten wie Wien, Preßburg, Timișoara oder Brünn sammelte. Der Grundstein wurde im September 1881 am Gründelplatz in der Nähe des damaligen Rathausplatzes gelegt. Das Theater wurde im Neorenaissancestil von dem Reichenberger Baumeister Gustav Sachers errichtet. Beschäftigt waren zahlreiche Wiener Künstler wie die Bildhauer Bendel und Reinhold Völkel, Maler H. Löffler. Zahlreiche Statuen und Ornamente wurden aus Pirnaer Sandstein hergestellt. Die Dekorationen stammten von Wiener Hofmalern. Der große Vorhang ist eine Jugendarbeit von Gustav Klimt. Mitgearbeitet haben sein Schulkollege Franz Matsch und dessen Bruder. Im Gegensatz zu dem ebenfalls von Klimt stammenden Vorhang im Karlsbader Theater ist dieser in keinem guten Zustand. Er konnte auch bei den letzten Restaurierungen in den Jahren 1968/1969 nicht mehr wirklich gerettet werden. Die Einrichtung des Theaters erfolgte durch den Theaterinspektor des Burgtheaters in Wien C. Barrot. Nach dem Ringtheaterbrand am 8. Dezember 1881 musste die vorerst geplante mögliche Besucherzahl von 1050 auf 850 reduziert werden. Auch auf den Eisernen Vorhang wurde großer Wert gelegt. Bereits im September 1883 wurde das Theater mit Schillers Wilhelm Tell eröffnet. Sowohl in der Zeit vor dem Ersten Weltkrieg, als Reichenberg zum habsburgischen Böhmen gehörte, als auch in der Zwischenkriegszeit in der Tschechoslowakei stellte das Reichenberger Stadttheater oft den Start von zahlreichen Sängern und Schauspielern für ihre weitere Karriere dar. Bedeutende Namen aus diesen Jahren waren Mizzi Günther, Hans Holt, Hans Moser, Attila und Paul Hörbiger, Julius Patzak. Ab 1923 wurden Opern auch in tschechischer Sprache aufgeführt. Während in der Zeit bis zum Zweiten Weltkrieg Gastaufführungen der Olmützer Theatergesellschaft mit Opern und Operetten auftraten, wurde die erste Aufführung bereits im Oktober 1945 von Bedřich Smetana unter der tschechischen Leitung von Jaromír Žid aufgeführt. Im Jahr 1957 wurde das Theater nach dem Schriftsteller František Xaver Šalda benannt. Einzelnachweise Literatur Jiří Zapletal (Redakt.): Státní divadlo F. X. Šaldy - Liberec. Thalia, Liberec 1991, ISBN 80-900684-1-3. Weblinks Divadlo F. X. Šaldy Liberec (Website des Theaters, teilweise deutsch) Das Theater auf Postkarten
Teatr F. X. Szaldy

Teatr F. X. Szaldy (cz. Divadlo Františka Xavera Šaldy) – teatr w Libercu, w kraju libereckim w Czechach. Jest miejscem przedstawień teatralnych, opery i baletu. Teatr składa się z głównego budynku i małego teatru. Teatr nosi imię Františka Xavera Šaldy. Linki zewnętrzne Strona oficjalna teatru
Divadlo Pasáž

Divadlo Pasáž je divadlo v Třebíči. Vedle budovy divadla stojí budova Fórum, která za komunismu sloužila jako okresní výbor KSČ. Historie Nachází se na Masarykově náměstí v budově, která byla postavena ještě v 80. letech 20. století, později dlouho chátrala a nebylo s ní nijak disponováno. V 90. letech téhož století bylo dokonce navrhováno, aby bylo strženo. Budova chátrala, první snahy o dostavbu byl již na začátku 90. let, později v roce 1996 a také po roce 2000. Po dotacích ze státního rozpočtu iniciovaných Poslaneckou sněmovnou PČR a po sponzorských darech bylo divadlo dostavěno a slavnostně 9. září 2005, kdy bylo otevřeno Jiřím Paroubkem. První velká akce, která se zde konala byl Skautský sněm. V roce 2015 proběhl galakoncert Marie Rottrové k 10. výročí otevření divadla. V únoru 2019 byla v divadle odhalena Miroslavu Donutilovi busta od akademického sochaře Sebastiana Wojnara, stejně tak je ve foyer divadla vystaven kostým ze hry Sluha dvou pánů, kterou Donutil hrál v Národním divadle. V roce 2025 se oslavovalo 20. výročí otevření divadla, kdy oslavy byly spojeny s 80. výročím ZUŠ Třebíč. Budova Budova divadla má celkem tři podlaží. V prvním podlaží se nachází vstup s pokladnami a vedou z něj dvě chodby, jedna do kina Pasáž, které je napojeno lávkou, druhá do divadla. V druhém patře divadelní části se nacházejí šatnový vestibul, šatny pro účinkující a vstup na vnější balkon divadla. V třetím podlaží je umístěna galerie, baletní sál s kapacitou přibližně 80 míst, foyer s barem a posezením s kapacitou cca 200 návštěvníků a samotný velký sál pro 523 diváků. V roce 2020 bylo oznámeno, že budou vyměněny sedačky v kině. Ve foyer divadla je vystavěn kostým Miroslava Donutila ze hry Sluha dvou pánů, na schodišti je umístěna busta Miroslava Donutila, ve foyer jsou také vystaveny obrazy Vlastimila Tomana nebo tapisérie Karla Lázničky a reliéfy Jaroslava Šerých. Jsou tam také umístěny plastiky Lubomíra Kerndla a Pavla Tasovského. V prostoře před sály se nachází model historického města Třebíče z roku 1835, jeho autorem byl Stanislav Vrška. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Divadlo Pasáž na Wikimedia Commons MKS (dříve KVIZ) Třebíč
Sklep Theatre

Sklep Theatre (Czech: Divadlo Sklep) is a theatre in the Czech capital of Prague, founded in 1971 by Milan Šteindler and David Vávra. It is currently based at the Divadlo Dobeška building in Braník. History Origins Sklep Theatre was originally founded in 1971 by two fourteen-year-olds, Milan Šteindler and David Vávra, in the cellar of Vávra's grandmother's house, under the name Kobil klub. They performed only for friends during the first few years, but in the latter part of the 1970s, their audience began to grow. The ensemble expanded from the initial duo, adding a number of actors, including Tomáš Vorel, Eva Holubová, Tomáš Hanák, Jiří Burda, and František Váša. Divadlo Dobeška Since 1980, the ensemble has been based at the Dobeška cultural building. During this decade, Sklep developed working relationships with other performing groups, including Recitation Group Vpřed (Czech: Recitační skupina Vpřed), Pantomime Group Mimóza (Czech: Pantomimická skupina Mimóza), Art Theatre Kolotoč (Czech: Výtvarné divadlo Kolotoč), and Ballet Unit Křeč (Czech: Baletní jednotka Křeč). These became known as the Prague Five (Czech: Pražská pětka), and in 1988, they jointly created a film of the same name, directed by Tomáš Vorel. Post-Velvet Revolution After the Velvet Revolution in Czechoslovakia in November 1989, Sklep put together two productions, with which it toured the entire nation: Tajů plný ostrov and Mlýny. The latter is based on Život před sebou, a play by Václav Havel and Karel Brynda. Selection of past and current members References External links Official website Divadlo Dobeška official website
Divoká rokle

Divoká rokle je přírodní památka u Mojžíře na východním okraji krajského města Ústí nad Labem ve stejnojmenném okrese. Chráněné území spravuje Agentura ochrany přírody a krajiny ČR – regionální pracoviště Správa Chráněné krajinné oblasti České středohoří. Přírodní památka se nachází na území CHKO České středohoří a zároveň je součástí evropsky významné lokality Porta Bohemica. Předmět ochrany Důvodem ochrany je unikátní skalní výchoz, který je odlučnou plochou starého sesuvu s odkrytým sledem vulkanogenních hornin úlomkovitého charakteru o mocnosti až 200 m, uložených v mísovité depresi prevulkanického reliéfu. Odkazy Reference Související články Seznam chráněných území v okrese Ústí nad Labem Seznam památných stromů v okrese Ústí nad Labem Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Divoká rokle na Wikimedia Commons