Вища школа прикладного мистецтва у Празі

Вища школа прикладного мистецтва у Празі (чеськ. Vysoká škola uměleckoprůmyslová v Praze, скорочено UMPRUM, раніше також VŠUP) — державний заклад вищої освіти, що готує фахівців за напрямками живопис, скульптура, ілюстрація та графіка, архітектура, одяг, текстиль, дизайн продукції та графіка, фотографія, кераміка та порцеляна. Історія Заснування Заснована в 1885 році як Школа прикладного мистецтва в Празі (чеськ. Umělecko-průmyslová škola v Praze, або UPŠ). На момент свого заснування це була перша і єдина державна художня школа в Богемії. Згідно з установчим статутом її завданням було «навчати кваліфікованих робітників у галузі мистецтва для художньої промисловості та готувати вчителів для викладання прикладного мистецтва та малювання в середніх школах». Навчання включало трирічний загальний курс, а потім три- або п'ятирічні професійно-технічні та спеціальні курси за напрямками архітектура, скульптура, малювання, живопис, металообробка, різьблення по дереву, квітковий живопис та текстиль. Викладацький склад підбирався з провідних діячів чеської культури. Першим директором школи був архітектор Франтішек Шморанц молодший, а серед викладачів були Франтішек Женішек (1885–1896), Йозеф Вацлав Мислбек (1885–1896), Якуб Шиканедер (1885–1923), Целда Клоучек (1887–1917), Фелікс Єневейн (1857–1905), Фрідріх Оманн (1858–1927), Антонін Гельмессен, Карел Вітєзслав Машек та Емануель Крещенц Лішка. Серед перших випускників були Арношт Гофбауер, Емануель Новак, Ян Мінаржик, Франтішек Ксавер Харлас і Ярослав Шпіллар, а також Ян Прейслер, Станіслав Сухарда, Йозеф Маржатка, Войтех Прейсіг, Франтішек Кобліга та Богуміл Кафка. Першими випускницями були Анна Будова-Сухардова в 1893 році та Емілія Кростова в 1894 році, яка також викладала в школі після 1900 року. Після націоналізації у 1896 році Академії образотворчих мистецтв (AVU) її позиції посилились, тож частина викладачів покинули UPŠ. Після цього школа зосередилася переважно на прикладних галузях. Новим директором UPŠ став архітектор Їржі Стібрал (1886–1920), а до викладацького складу входили Станіслав Сухарда, Ян Прейслер, Карел Машек, Алоїс Дряк, Ладіслав Шалоун та Ян Котера, які виступали за «єдність художньої культури та створення сучасного стилю». Модерн На рубежі століть UPŠ стала одним із центрів руху модерн, натхнена його успіхами наприкінці XIX століття. Так школа представляла чеське мистецтво на Всесвітній виставці в Парижі в 1900 році, де отримала Гран-прі. Нове покоління студентів початку ХХ століття включало майбутніх представників чеського кубізму та міжвоєнного авангарду – Йозефа Чапека, Вацлава Бенеша, Йозефа Ґочара, Франтішека Киселу, Богуміла Кубішту, Отакара Новотного, Лінку Прохазкову, Яна Зрзавого, Вацлава Шпалу, Йозефа Шіму, Емілі Палічкову і Православа Котіка. Чехословацька республіка У 1918 році, після створення Чехословаччини, UPŠ не змогла отримати статус «вищої щколи декоративного мистецтва», до якого прагнув, але все ж зміцнила свою автономію. З 1920 року школу очолює обраний ректор, а до її викладацького складу приєдналися нові мистецькі особистості – Павел Янак, Франтішек Кисела, Ярослав Хорейц, Вратислав Гуго Бруннер, Гелена Джонова, а також історики мистецтва Антонін Матейчек, Вацлав Вілем Штех і Яромір Печірка. У перші роки незалежної держави школа прагнула створити «новий національний стиль», все ще заснований на орнаменті в традиціях ар-деко («декоративне мистецтво», продовження модерну, з теоретичними маніфестами початку століття). У 1925 році вона представляла Чехословаччину на Міжнародній виставці декоративного мистецтва в Парижі, де отримала як офіційне визнання, так і критику з боку європейського авангарду. Під впливом міжнародних тенденцій наприкінці 1920-х років школа почала зосереджуватися на конструктивізмі та функціоналізмі. Німецький Баугауз справив сильний вплив на архітектора Отакара Новотного. Випускниками міжвоєнного періоду є, зокрема, Ян Баух, Сиріл Боуда, Карел Черні, Франтішек Фолтин, Мікулаш Ґаланда, Марія Тоєн, Франтішек Ґросс, Людовит Фулла, Франтішек Худечек, Йозеф Капліцький, Антонін Кібал, Зденек Скленарж, Ладіслав Сутнар, Карел Сволінський, Їржі Трнка та Ладіслав Зівр. Окупація та кілька повоєнних років У 1942 році, після вбивства Рейнгарда Гейдріха, школа була змушена залишити свою будівлю та переїхати на площі Бартоломейська та Карлово. Після закриття університетів у 1939 році школа замінила Академію образотворчих мистецтв до кінця Другої світової війни. Це зміцнило її позиції, і за законом від 1946 року вона отримала новий статус і назву: Вища школа прикладних мистецтв (чеськ. Vysoká škola uměleckoprůmyslová, або VŠUP). Через рік, у 1947 році, тривалість навчання було продовжено до п'яти років, і воно включало заняття в майстернях на кафедрах прикладної архітектури, прикладного живопису, прикладної графіки, текстилю та одягу, прикладної скульптури, склоробства, порцеляни та кераміки. Після лютого 1948 року Після комуністичного перевороту в лютому 1948 року школа піддалася впливу ідеологічного та політичного догматизму. Нові викладачі дотримувалися принципів соціалістичного реалізму. Проте галузі ремесел – текстильна, склоробна, металообробна, керамічна – зберегли свій рівень. А в 1950-х роках у викладацькому складі з'явилися такі важливі особистості, як Адольф Гоффмайстер, Арсен Погрібний та Йозеф Вагнер. Серед випускників були, зокрема, Їржі Бальцар, Мілена Короусова-Бартова, Мілан Ґриґар, Ян Гладік, Єнні Гладікова, Віра Яноушкова, Володимир Яноушек, Їржі Джон, Честмір Кафка, Єва Кментова, Станіслав Колібал, Володимир Копецький, Станіслав Лібенський, Герміна Мелічарова, Квета Паковська, Зденек Палкр, Рене Рубічек, Карел Шафарж, Адрієна Шимотова, Любомир Блеха, Алена Кучерова, Вацлав Циглер, Їтка та Квета Валови та Ольбрам Зубек. Примітки