Érchegység

Az Érchegység (németül: Erzgebirge, csehül: Krušné hory, felső-szorb nyelven Rudne horiny) egy középhegység a németországi Szászország és csehországi Karlovy Vary-i és Ústí nad Labem-i kerület határán. A német-cseh határ közvetlenül a gerincvonaltól északra húzódik. Legmagasabb kiemelkedései a Klínovec 1243,7 méter tengerszint feletti magassággal és a Fichtelberg 1214,79 méteres magassággal. Az Érchegység természetét az emberi beavatkozás a középkorban történt első betelepülési hullám óta intenzíven alakította, és változatos kultúrtájat hozott létre. Különösen a bányászat, a bányatavakkal, gátakkal, árkokkal és gödrökkel, sok helyen közvetlen hatással volt a tájra, valamint a növények és állatok élőhelyére. A történelmileg nagyrészt eredeti állapotban fennmaradt műszaki emlékek, valamint a bányászathoz kapcsolódó egyedi emlékek és tárgyi egységek (17 a szász és öt a cseh oldalon) 2019 óta az UNESCO Világörökség részei az Érchegységi bányavidék néven. A német oldalon a tengerszint feletti 500 méteres magasságtól kezdődően a magasabban fekvő területek az Erzgebirge/Vogtland Natúrparkhoz tartoznak. A keleti Érchegység az Osterzgebirge tájvédelmi területként védett. A német és a cseh oldalon található további kisebb területeket az állam természetvédelmi területként és természeti emlékként védi. A hegygerinceken több nagy kiterjedésű, csak esővízzel táplált láp is található. Az Érchegység kedvelt kirándulóhely, a magasabb régiókban pedig népszerű téli sportterületek találhatók. Topográfia Terület, szomszédos tájak és határok Az Érchegység délnyugati–északkeleti irányban mintegy 150 kilométer hosszúságú és átlagosan 40 kilométer széles. Geomorfológiai szempontból a Schwarzwasser és a Zwickauer Mulde, valamint a Flöha-völgy (Flöhalinie) által elválasztott Nyugati-, Középső- és Keleti-Érchegységre oszlik, a nyugati résznek a Schwarzwasser mentén történő felosztása újabb keletű. A Keleti-Érchegységet mindenekelőtt kiterjedt, lassan emelkedő fennsíkok jellemzik, amelyek a tagoltabb, nagyobb magasságokat elérő középső és nyugati részeken kisebbek, és amelyeket szintén gyakran irányt változtató völgyek szelnek át. Magát a hegység gerincét mindhárom szakaszon fennsíkok és önálló hegyek sorozata alkotja. Keleten az Elbai-homokkőhegység, nyugaton az Elster-hegység és a Vogtland egyéb szászországi részei húzódnak. A Közép- és Keleti-Érchegységtől délkeletre fekszik az Észak-csehországi-medence, közvetlenül tőle keletre pedig a Cseh-középhegység, amelyet a Keleti-Érchegységtől az említett medence keskeny előhegyei választanak el. A Nyugati-Érchegységtől délkeletre fekszik a Falkenau-medence, a Cheb-hasadékvölgy és a Doupov-hegység. Észak felé a határ elmosódik, mivel az Érchegység, mint a vetődéssel létrejövő lépcsőzetes röghegység jellegzetes képviselője, nagyon lankásan lejt. A nyugati és középső Érchegység és a Zwickau és Chemnitz között északra fekvő löszhátak közötti átmeneti zónát nevezik Érchegység-medencének, míg a keleti Érchegységtől északra fekvő területet Elő-Érchegységnek. A Freital és Pirna közötti előhegységet Dresdner Erzgebirgsvorlandnak vagy Bannewitz-Possendorf-Burkhardswalder-fennsíknak nevezik. Geológiailag az Érchegység a Freital melletti Windberggel és a Karsdorfi törésvonallal egészen Drezda városhatáráig terjed. Az Osterzgebirge bevágott völgyei áttörik ezt a törést és az Elba-völgy medencéjének hegygerincét. Az alacsony hegységküszöbön belül az Érchegység a tágab értelemben vett Cseh-masszívum része, amely a Felső-Pfalzi-erdőből, a Cseh-erdőből, a Bajor-erdőből, a Luzsicei-hegységből, a Jizera-hegységből, az Óriás-hegységből és a Belső-cseh-hegységből is áll. A Felső-Pfalzi-erdővel, a Cseh-erdővel, a Bajor-erdővel, a Fichtel-hegységgel, a Frank-erdővel, a Türingiai-táblahegységgel és a Türingiai-erdővel együtt szintén egy ipszilon alakú hegységegyüttest alkot, amely – bár nincs saját neve – meglehetősen egységes éghajlattal rendelkezik. A kultúrterületek hagyományának megfelelően Zwickau történelmileg még mindig az Érchegységhez tartozik, Chemnitz történelmileg éppen azon kívül, Freiberg pedig ismét ide tartozik. Az Érchegység feltételezett határa Drezdától délnyugatra, az Elbai-homokkőhegység felé húzódik. A fő jelleg, azaz a lapos fennsíkok a gerincre emelkedő és metsző bevágású völgyekkel, az Elba völgymedencéjének déli pereméig folytatódik. A hegyégtől északra a táj fokozatosan átmegy a Szász-löszsíkságba. A Müglitz és Gottleuba völgyei szintjén a kulturális-térbeli átmenet az Elbai-homokkőhegység felé nagyon elmosódott. Jelentősebb hegycsúcsok Az Érchegység legmagasabb hegye 1244 méteres magasságával a Klínovec (Keilberg) a hegység csehországi részén található. A német oldalon a legmagasabb kiemelkedés és egyben Szászország legmagasabb hegye az 1215 méter magas Fichtelberg. Az Érchegységben mintegy harminc olyan csúcs található, amelyek tengerszint feletti magassága meghaladja az 1000 métert, de nem mindegyikük kiemelkedő hegy. Legtöbbjük a Keilberg és a Fichtelberg környékén, körülbelül egyharmaduk a szász oldalon található. Vízrajz Folyók A hegység teljes egészében az Elba vízgyűjtő területéhez tartozik, gerince azonban vízválasztóként működik és elkülöníti egymástól az észak és dél felé folyó vízfolyásokat. Ez a választóvonal alapvetően a német-cseh határtól délre húzódik, és csak az Elster-hegység területén nyúlik be egy kissé Németországba. Északon a Zwickauer Mulde és a Freiberger Mulde a két legnagyobb folyó, amelyek jóval északabbra találkoznak és a Muldét alkotják. Vízgyűjtő területük a Szász-Érchegység és az előhegyek nagy részét lefedi. A Zwickauer Mulde legfontosabb mellékfolyói a Schwarzwasser és a Chemnitz, amely az Érchegység peremén túl, a Würschnitz és Zwönitz összefolyásából ered. A Freiberger Mulde legfontosabb mellékfolyója a Zschopau és mellékfolyója, a Flöha. Keleten a Wilde Weißeritz és a Rote Weißeritz (majd találkozásuk után az Egyesült Weißeritz), valamint a Müglitz és a Gottleuba közvetlenül a közeli Elbába torkollik. A Nyugati-Érchegység nyugati peremén a patakok Weißen Elste rendszerét táplálják. Délen a Svatava, a Rolava, a Bystřice, a Chomutovka és számos kisebb patak ömlik az Ohře folyóba, amely vizüket az Érchegységen kívül viszi az Elbába. Keleten a Bílina a legnagyobb folyóvíz. A vízigényes bányászat és faipar számára számos mesterséges csatornát építettek, amelyek gyakran több kilométer hosszúak. Freiberg ellátására 1558-ban kezdtek kiépíteni egy 80 km-es csatornarendszert, amely ma is szinte változatlan formában üzemel. Marienberg vízellátását a kb. 20 km hosszú Reitzenhainer Zeuggraben, Altenbergét pedig az Aschergraben csatorna segíti. A Cseh-Érchegységben a 13 km hosszú Horní Blatnái-csatornának volt nagy jelentősége. A folyók a felső szakaszukon, a gerinc közelében gyakran kilométerenként 50 métert is lejtenek és mély völgyeket vájtak maguknak. Vízhozamuk nagyon változó; még a kisebb helyi viharok is súlyos árvizeket okozhatnak. A rendszertelen vízjárás miatt egyik folyó sem hajózható. Tavak Morfológiájából adódóan az Érchegységben nincsenek nagy természetes tavak. A gerinceken viszonylag gyakoriak a magasabban fekvő mocsarak, lápok, mint a Große és a Kleine Kranichsee, valamint a Georgenfelder Hochmoor és a Mothäuser Heide. Emiatt már igen korán szokássá vált felduzzasztani a patakokat, hogy állandó vízellátást biztosítsanak a bányáknak. Ennek egyik példája az 1396 körül kialakított Greifenbachstauweiher. Ezek közül tizenegyet ma is üzemeltetnek ivóvíz- és ipari vízellátás részére. A 19. század vége óta számos gátat építettek a folyókon is az ivóvízellátás és árvízvédelem céljából. A Német-Érchegység legnagyobb gátjai az eibenstocki, a saidenbachi, a lehnmühlei, a klingenbergi, a rauschenbachi, a lichtenbergi és a gottleubai gátak. A Cseh-Érchegységben a přísečnicei, flájei és horkai gátak érdemelnek említést. Időjárás Az északi szélesség 51. fokán fekvő Érchegység a szubóceáni jellegű hűvös-mérsékelt égövbe tartozik (III/3 a Troll/Paffen-féle besorolás szerint), míg a Köppen/Geiger-féle rendszer a bükkerdei meleg-mérsékelt csapadékos éghajlathoz (Cfb) sorolja. A hegycsúcsok viszont már a szubarktikus zónák (Dfc) nyírfaerdei klímájához tartoznak, mivel az átlaghőmérséklet kevesebb mint 4 hónapon át van 10 °C felett. Az azonos szélességi fokon fekvő észak-amerikai vagy ázsiai régiókkal összehasonlítva éghajlata lényegesen enyhébb. Ez főként a nyugati szeleknek köszönhető, amelyek a Golf-áramlat által felmelegített, nedves légtömegeket hoznak az Atlanti-óceán felől. E légtömegek (és a tengeri éghajlat hatása) az Érchegységben nyugatról kelet felé csökken, ugyanakkor a kontinentális éghajlat hatása növekszik. Emiatt a Keleti-Érchegységben hidegebbek a telek, erősebb az éves hőmérséklet-ingadozás és kevesebb a csapadék is. A domináns nyugati-északnyugati légáramlás miatt az Érchegység a Türingiai-erdő, a Harz-hegység, sőt a Rothaar-hegység, valamint a Fichtel-hegység és a Frankenwald esőárnyékában fekszik, ami azt jelenti, hogy a csapadék mennyisége elmarad a többi németországi középhegységétől. A hőmérséklet egész évben lényegesen alacsonyabb, mint a síkságokon és az alföldön, a nyár pedig érezhetően rövidebb, a napok hűvösebbek. Az éves átlaghőmérséklet csak 3-5 °C között mozog. A 922 méteres magasságban fekvő Oberwiesenthalban évente átlagosan csak 140 fagymentes nap tapasztalható. A régi krónikák beszámolói szerint az Érchegység felső régióiban az időjárás a mainál zordabb lehetett. A korabeli források kemény telekről számolnak be, a jószágok megfagytak az istállókban és még áprilisban annyi hó esett, hogy elborította a házakat és a pincéket. Gyakran előfordult, hogy az utakat betemette a havazás. A Felső-Érchegységet ezért néha Szász-Szibériának nevezték. Az atlanti légtömegeket feltartóztató északnyugati lejtők az alföldi régiókhoz képest csaknem kétszer annyi csapadékot kapnak. Mivel a csapadék nagy része hó formájában hull, sok évben vastag hótakaró képződik, amely egészen áprilisig tart. Déli szél esetén a német oldalon előfordul a gerincen átbukó főn vagy a száraz, hideg ún. "cseh szél". A hűvös éghajlatnak és a sok hónak köszönhetően a törpefenyő már 900 m magasságban megjelenik (az Alpokban csak 1600–1800 m felett fordulnak elő). Természetes környezet A középkortól az emberek tömegesen települtek az Érchegységbe és természetes környezetét jelentősen átalakították. Sűrű erdei jórészt a bányászat és a kohászat áldozatául estek, de helyet követeltek az új falvak és a mezőgazdaság is. A bányák meddőhányóikkal, gátjaikkal, külszíni fejtéseikkel közvetlenül is meghatározták a tájat. Már a 19. században megjelentek a kohófüst okozta helyi erdőpusztulás első jelei is, majd a 20. században a modern ipar, különösen a közeli cseh lignittüzelésű erőművek szennyezésének hatására a kedvezőtlen fekvésű, kitett hegyoldalakon kipusztultak az erdők. Az utóbbi években a korábban uralkodó lucfenyő-monokultúrák helyett az éghajlatnak jobban megfelelő, a kártevőknek jobban ellenálló vegyes erdőket telepítenek. Élővilág Az ember és a természet ősidők óra tartó együttélése változatos kultúrtájat hozott létre. Számos jellegzetes, védelemre méltó biotópot kínál, mint például a hegyi rétek, láprétek, vagy a kőtengerek, amelyek közül néhány már ritkaságszámba megy. Ma már a felhagyott fejtések is számos növény és állat számára nyújtanak élőhelyet. A Nyugati-érchegységben hatalmas egybefüggő erdőterületek is találhatók, bár szinte valamennyit erdészetileg hasznosítják. Az Érchegység/Vogtland Natúrpark 61%-át erdő borítja és több, nagy kiterjedésű dagadóláp is található, amelyeket csak az esővíz táplál. A védett területeken ritka fajok találnak menedéket, mint az alpesi korpafű, a tűzliliom, különböző tárnics- és orchideafajok, a törpekuvik, a jégmadár és a folyami gyöngykagyló. Sok hegyvidéki állat- és növényfaj legközelebb csak az Óriás-hegységben vagy az Alpokban fordul elő. A 21. század első éveiben egykor kiszorult állatfajok, mint például az uhu vagy a fekete gólya, az életkörülmények javulását követően visszatértek az Érchegységbe. Természetvédelmi területek A nyugati Német-Érchegység az Erzgebirge/Vogtland Natúrpark, míg a keleti Osterzgebirge tájvédelmi körzet részeként védett. Más kisebb területek természetvédelmi területként és természeti emlékként állnak állami védelem alatt. Németország (a felsorolás nem teljes) Westerzgebirge különleges védett terület (SPA) Große Bockau fauna/flóra élőhely (FFH) Bergwiesen im Osterzgebirge természetvédelmi nagyprojekt Geisingberg természetvédelmi terület, 314,00 ha Georgenfelder Hochmoor természetvédelmi terület, 12,45 ha Fürstenauer Heide természetvédelmi terület, 7,24 ha Kleiner Kranichsee természetvédelmi terület, 28,97 ha Großer Kranichsee természetvédelmi terület, 611,00 ha Hermannsdorfer Wiesen természetvédelmi terület 185,00 ha Csehország Božídarské rašeliniště nemzeti természetvédelmi terület (národní přírodní rezervace), 929,57 ha (1965) Velké jeřábí jezero nemzeti természetvédelmi terület, 26,9 ha (1938) Velký močál nemzeti természetvédelmi terület, 50,27 ha (1969) Novodomské rašeliniště nemzeti természetvédelmi terület, 230 ha (1967) Černý rybník természetvédelmi terület (přírodní rezervace), 32,56 ha (1993) Malé jeřábí jezero természetvédelmi terület, 6,02 ha (1962) Naturschutzgebiet Ryžovna természetvédelmi terület, 20 ha Kultúrtörténete Nevének eredete A hegység általánoan használt neve a 12. századtól a Cseh-erdő volt (latinul Saltusbohemicus, németül Böhmischer Wald vagy Böhmerwald, csehül Český les. Korábban előfordult a Hercyniai-erdő (Hircanus saltus) vagy a frank Fergunna is, de ezeket inkább az előhegyek erdeire használták. A 16. században felfedezték a hegység kiterjedt érclelőhelyeit. Az Érchegység elnevezés egyik első alkalmazója (1589-ben) a helyi születésű wittenbergi történész, Petrus Albinus volt. A 17. század elején egy ideig a Meißeni-hegység nevet is használták, de aztán az Érchegység (németül Erzgebirge, csehül eleinte Rudohoří, ma Krušné hory) gyökeresedett meg. Gazdaságtörténet Az Érchegység sokáig igen ritkán volt, különösen a meredekebb cseh oldalon. A zord éghajlat és a rövid tenyészidőszak akadályozta a növénytermesztést és az állattenyésztést. A hegyek északi lábánál a 12. században ezüstérc-lelőhelyeket fedeztek fel a mai Freiberg környékén, majd további bányákat is nyitottak, ahol ólmot és rezet bányásztak. Nagyjából ugyanekkor találtak ónércet a déli, cseh oldalon. A 13. században a hegyvidék még mindig csak szórványosan volt lakott, leginkább az ún. Cseh út mentén, amely Freibergből vezetett a hegységen át Prágába; ehhez csatlakozott Saydánál a Halléból szintén Prágába tartó ún. sóút. A 13. század második felétől megindult a faszénigényes üveggyártás is, de később a szintén sok szenet használó kohászat miatt veszített jelentőségéből. A cseh oldalon a 14. században már szintén megindult a bányászat; erre utal egy fennmaradt szerződés, amely a kitermelt ércből származó bevételt osztja el Boresch von Riesenburg és Gerwig oseki apát között. A 15. században Schneeberg és Annaberg környékén újabb gazdag érclelőhelyeket fedeztek fel, amely új betelepülési hullámot indított el. A 16. század elején és közepén új bányásztelepülések jöttek létre az egész hegységben. Ilyen volt Marienberg, Altenberg, Scheibenberg a német oldalon; Jáchymov, Boží Dar, Horní Blatná, Přísečnice és Přebuz a cseheknél. Ekkor az ezüst-, réz-, bizmut-, kobalt- és ónérceket tudták gazdaságosan hasznosítani. Ekkoriban az érchegységi ezüstbányászat volt Szászország gazdagságának egyik oszlopa, ennek köszönhette gyors fejlődését. A meißeni és a prágai ezüstgaras (groschen) messze földön kedvelt fizetőeszközzé vált. A 16. század fordulója körül Annabergben megkezdték a guldengroschen verését, ez a nagy ezüstpénz egy rajnai aranyforintot ért. Közismert volt a Joachimsthalban 1519-től vert Joachim-tallér. A cseh bányászatot egy ideig akadályozta a huszita felkelés, de ennek befejeződése után szintén gyors fejlődésnek indult. A 16. században az Érchegység Közép-Európa egyik bányaközpontjává vált. Az új feltárások egyre több embert vonzottak, mind a német, mind a cseh oldalon; bár jellemzően az utóbbin is inkább német bányászok telepedtek le. A fehérhegyi csatát követően II. Ferdinánd császár megkezdte Csehország újrakatolizációját és a cseh protestánsok nagy számban menekültek a szomszédos Szászországba. Sok csehországi falu elnéptelenedett, míg a szász oldalon a száműzöttek új városokat alapítottak (pl. Johanngeorgenstadt). A 17. század második felére, a harmincéves háború után kimerültek az érclelőhelyek, a bányászat erősen visszaesett. Az Érchegység lakói kénytelenek voltak más bevételi források után nézni. A mezőgazdaság azonban nem volt túl jövedelmező és a kohók bezárása miatt a fa iránti kereslet is csökkent. Sokan textilgyártásra álltak át, de ez nem volt elég a megélhetéshez, így elkezdtek a faárukat, fajátékokat készíteni (főleg a Keleti-Érchegységben). A favágók Freiburg bányái és kohói számára szállítottak tutajokkal fatörzseket. Aki tehette elvándorolt Németország vagy Csehország síkvidékeire és városaiba. A 16. század elején már gyártottak kobalt-oxid tartalmú kék festéket, ami az ércbányák kimerülésével új bevételi forrást jelentett a schneebergi bányászat számára (Schneebergen kívül kisebb mennyiségben Annabergben, Marienbergben és néhány cseh bányában is bányásztak kobaltot). A termelést sokáig sikerült titokban tartani, így mintegy 300 évig monopóliummal rendelkeztek. Az Aue melletti kaolinbánya közel 150 éven át látta el a meisseni porcelánmanufaktúrát. Az országból való kivitelt a szász választófejedelem halálbüntetés terhe mellett tiltotta. A hétéves háború után az elpusztított Szászország iparát újjá kellett alkotni. Az 1800-ig alapított legalább 150 manufaktúra közül kilenc a Zwickau és a Freiberg Mulde folyók között helyezkedett el. Az üzemek ekkor még jórészt vízenergiával működtek, ezért a nagyobb folyók mentén, a hegyvidéki régiókban és azok előhegyein - főleg az Érchegységben - összpontosultak. Szászország vezető szerepet játszott az 1800-ban kezdődő német ipari forradalomban, különösen a textiliparban volt erős. Johann Gottlieb Pfaff 1780-ban feltalálta a pamutfonal előállítására szolgáló kártológépet és ezt követően számos pamutfonó üzemet alapítottak, különösen Chemnitz környékén. A bányászat a 19. század végére szinte teljesen leállt. A század közepétől a mélyebbre ásott tárnákban egyre nagyobb költséget jelentett a vízszivattyúzás és csökkent a nyereség. Csak néhány bánya volt képes hosszabb időn keresztül rentábilis maradni, mint pl. az Erbisdorf melletti Himmelsfürst vagy a freibergi Himmelfahrt-bánya. Hiába ásták ki az egész freibergi bányavidéket lecsapoló, 50 km hosszú rothschönbergi alagutat (Szászország legnagyobb és legfontosabb alagútját), nem tudták megállítani az iparág hanyatlását. Németországban 1871-ben bevezették az aranystandardot, az ezüst ára meredeken esett és az egész érchegységi ezüstbányászat veszteségessé vált. A bányákat az első világháború alatt a nyersanyagszükséglet meredek felfutása miatt újranyitották, de a háború után, az 1920-as évek német hiperinflációja idején újra bezárták. A nemzetiszocialista Német Birodalom önellátási törekvéseinek köszönhetően az állam 1937-ben ismét megindította a termelést. Az urániumot az érchegységi Johanngeorgenstadtban bányászott szurokércből izolálták először, 1789-ben. Kis mennyiségben bányászták, főleg üvegfestésre használták. St. Joachimsthalban gazdagabb lelőhelyekre bukkantak, itteni mintákból izolálta Marie Curie és férje, Pierre 1898-ban a rádiumot. Miután 1938-ban felfedezték a maghasadást, az uránérc hirtelen rendkívül fontos stratégiai nyersanyaggá vált. A második világháború után, amikor Csehszlovákia és Kelet-Németország szovjet befolyás alá került, szovjet geológusok vezetésével megkezdődött az uránérc intenzív kutatása és bányászata; utóbbit az NDK-ban az 1947-ben alapított állami Wismut AG, Csehszlovákiában a Jáchymovské Doly-Jáchymov végezte. Az uránbányászat felfuttatásával ismét munkások ezrei özönlöttek az Érchegységbe, de az itteni munka súlyos egészségügyi következményekkel járt; ezenfelül jelentős környezeti károkat is okozott. Lengenfeld mellett 1954-ben átszakadt egy gát és ennek következtében 50 ezer köbméternyi hordalék ömlött a völgybe. Az uránbányákat 1991-ben végleg bezárták. Zwickau, Lugau, Oelsnitz és Freital közelében a 20. század végéig szenet bányásztak. A cseh oldalon a 16. század óta bányásztak lignitet az Érchegység lábánál; Lom, Bílina és Nástup-Tušimice külszíni bányái ma is működnek. A 11. század végéig és a 12. század elejéig a hegységet teljesen erdő borította, de a bányák és a település miatt szinte teljesen kultúrtájjá alakult át. A népsűrűség még a hegység magasabb régióiban is jelentős. Oberwiesenthal Németország legmagasabban fekvő városa az Érchegységben, a szomszédos csehországi Boží Dar pedig még Közép-Európa legmagasabban fekvő városának számít. Csak a nehezebben megközelíthető, éghajlati szempontból kedvezőtlen gerinceken találhatók még nagyobb összefüggő erdőterületek. A bányák faigénye miatt a 18. századtól szorgalmazták a kohók kőszénnel való fűtését, amit a 19. században kötelezővé is tettek. Már ekkor megfigyelték a füst miatti erdőpusztulást, ami az 1960-as évekre általánossá vált. Népesség Határainak megvonásától függően az Érchegység lakossága 800 ezer és 1,2 millió közötti. A legnagyobb városok a német oldalon Freiberg (40 ezer fő), Annaberg-Buchholz (21 ezer), Schwarzenberg (18 ezer), Marienberg (18 ezer) és Aue (17 ezer). A 240 ezres Chemnitz néhány kerülete (pl. Kleinolbersdorf-Altenhain vagy Euba) szintén az Érchegységhez számítható, de a város nagy része nem. Az Érchegység bányáinak köszönhetően több évszázadon át Európa egyik legsűrűbben lakott hegyvidéke volt. A német oldalon a népsűrűség a sok kisvárossal rendelkező Nyugati-Érchegységtől kelet felé haladva fokozatosan csökken. A német újraegyesítés óta a gazdasági nehézségek miatt a lakosság átlagosan 17 százalékkal csökkent. A cseh oldalon Krupka (13 ezer), Nejdek (8 200) és Kraslice (6900) érdemel említést; illetve a hegység lábainál található Chomutov (49 ezer), Litvínov (25 ezer) és Jirkov (20 ezer). Csehszlovákia 1918-as függetlenné válásáig az Érchegység Ausztriához tartozott, a déli oldal lakosságának nagy része is német anyanyelvű volt és az is maradt 1945-ig. A Beneš-dekrétumokkal őket is kitelepítették, helyükre cseheket és szlovákokat (illetve magyarokat, lengyeleket, ukránokat, cigányokat) költöztettek. Volt akit ígéretekkel csábítottak ide, mások kitelepítéssel kerültek az Érchegységbe. Lakóhelyének kiválasztására szinte senkinek sem volt lehetősége. A hegység cseh felén 1930-ban mintegy 288 400 ember élt, a németek kitelepítése után, 1950-ben még pedig 148 600 fő. A 2011-es évben kb. 139 ezer lakost számláltak össze. A német oldal lakosságénak mintegy 42%-a az evangélikus vallást követi, de hagyományosan képviseltetik magukat a különböző keresztény szabadegyházak, mint például a metodisták. A cseh oldal a történelmi hagyományok (az osztrák ellenreformáció) miatt túlnyomórészt katolikus, bár a csehek többsége ma már felekezeten kívüli. Jegyzetek Források Manfred Blechschmidt: Erzgebirgs-Lexikon. Chemnitzer-Verlag, Chemnitz, 1991, ISBN=3-928678-01-9 Walter Fröbe: Ein Jahrtausend erzgebirgischer Geschichte – Heimatgeschichte in Bildern, 1. Auflage 1933, 2. Auflage 1965. Martina Schattkowsky (Hrsg.): Erzgebirge. (= Kulturlandschaften Sachsens, Band 3), Edition Leipzig, Leipzig 2010, ISBN 978-3-361-00645-4. Siegfried Sieber: Das Erzgebirge. Landschaft und Menschen, W. Jess, Dresden 1930. Moritz von Süßmilch: Das Erzgebirge in Vorzeit, Vergangenheit und Gegenwart. Annaberg: Hermann Graser Verlag 1889, 2. Auflage 1894 (Digitalisat der Sächsischen Landesbibliothek – Staats- und Universitätsbibliothek Dresden). Johannes Zemmrich, Karl Gäbert: Das Erzgebirge (= Landschaftsbilder aus dem Königreiche Sachsen), H. W. Schlimpert, Meißen 1911. Andreas Christl: Verschiebungen der Höhengrenzen der ur- und frühgeschichtlichen Besiedlung am Erzgebirge. Alteuropäische Forschungen. Arbeiten aus dem Institut für Prähistorische Archäologie der Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg N.F. 5, Langenweißbach: Beyer & Beran 2004, ISBN 3-930036-81-9. Hauke Kenzler: Die hoch- und spätmittelalterliche Besiedlung des Erzgebirges. Strategien zur Kolonisation eines landwirtschaftlichen Ungunstraumes. Bamberger Schriften zur Archäologie des Mittelalters und der Neuzeit 4, Bonn: Rudolf Habelt 2012, ISBN 978-3-7749-3742-0. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Erzgebirge című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.