NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Barchov (zámek)

Vrcholně barokní zámek se nalézá v severovýchodní části obce Barchov v okrese Hradec Králové. Zámek tvoří architektonickou dominantu obce. Areál zámku je chráněn jako kulturní památka ČR. Národní památkový ústav tento zámek uvádí v katalogu památek pod rejstříkovým číslem ÚSKP 40666/6-585. Historie Vrcholně barokní zámek v Barchově nechal vystavět v letech 1727-1733 tehdejší hejtman Královéhradeckého kraje Kryštof Norbert Voračický z Paběnic. Na výzdobě barokního zámku se při jeho vzniku podílel i český barokní malíř Petr Brandl. V druhé polovině 20. století zámek vlastnil Státní statek v Chlumci nad Cidlinou a později byl majitelem zámku ONV v Hradci Králové a byl v něm umístěn depozitář okresního archivu. V té době zámek silně zchátral. V 90. letech 20. století zámek restituovali potoci posledního majitele pana Picky a následně jej nechali až do roku 2010 zchátrat. Současní majitelé zámek koupili v roce 2010 a od té doby jej postupně rekonstruují. Do roku 2019 byla kompletně opravena střecha, zámek dostal nová okna i fasády. Po dokončení rekonstrukce předpokládají majitelé zpřístupnění zámku veřejnosti. Popis Zámek v Barchově je podélná, volně stojící jednopatrová budova se středním dvoupatrovým rizalitem vrcholícím v trojúhelníkovém štítě, obráceným hlavním průčelím do zahrady. V ose před severním průčelím zámku je krátké schodiště s putti. Zámecká kaple svatého Jana Nepomuckého zabírá na výšku obě patra ve východním křídle zámku. Stavebně sestává z téměř čtvercového prostoru lodi a příčného presbytáře. Oba tyto prostory jsou oddělené pouze triumfálním obloukem. Prostor lodi i presbytáře je nesen pilastry, uprostřed vyplněnými umělým mramorem, navrchu se štukovými hlavicemi zakončenými výrazně profilovanými barokními římsami a na spodní části obloženými patkami z pískovců. Strop kaple vymaloval v roce 1761 malíř Ferdinand Brendel. Fresky na klenbách zobrazují výjevy ze života a smrti svatého Jana Nepomuckého. Petr Brandl namaloval pro zámeckou kapli hlavní oltářní obraz sv. Jana Nepomuckého almužníka (známý však jen z malého mědirytu Michala Rentze – z grafického fondu v Památníku národního písemnictví v Praze na Strahově), dva protějškové obrazy Ukřižovaného a Matky Bolestné (objevené v roce 1976 v Městském muzeu v Novém Bydžově) a pravděpodobně i menší obrazy svatého Jeronýma a svaté Maří Magdalény (dosud nezvěstné). Galerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Barchov na Wikimedia Commons zámek na památkovém katalogu stránky zámku Barchov info o průběhu rekonstrukce zámku Barchov
Dům manželů Seidlerových

Rodinný dům manželů Seidlerových stojí na ulici Václavkova čp. 2 v části Nová Ulice v Olomouci. V roce 1991 byl Ministerstvem kultury České republiky prohlášen kulturní památkou České republiky. Historie Manželé Seidlerovi, kteří byli majiteli obchodu s uhlím a zástupci sklářské firmy Swarowsky, si nechali postavit moderní dům v nově vznikající zahradní čtvrti Nová Ulice nedaleko centra Olomouce. Rodinná vila byla postavena ve funkcionalistickém stylu v roce 1935 architektem Jacqusem Groagem, žákem Adolfa Loose. Později vedle jejich vily byly stejným architektem postaveny ještě dvě stavby. Stavbu prováděl stavitel a architekt Heinrich Czeschner mladší. Popis Dům je samostatně stojící zděná, omítaná, podsklepená stavba o dvou podlažích na nepravidelném půdorysu ukončena plochou střechou. Je umístěna v zadní části pozemku, navazující na zahradu, ve které jsou dvě terasy. V hladce omítané fasádě jsou nepravidelně umístěna okna rozdílných velikostí a tvarů v mělkých pásových šambránách. Přízemní část do zahrady je předsazená s francouzskými okny. Otevřené schodiště doplněné terasou a zděnou markýzou vede k ložnicím v prvním patře. Vstup je situován v nároží. V přízemí je obytný prostor rozdělen do mnoha zákoutí se dvěma výškovými úrovněmi (jídelna od obývacího pokoje s knihovnou je oddělena výškovým rozdílem). Interiér je vybaven vestavěným nábytkem, textilními doplňky šitými na míru jednotlivým pokojům doplněným starším nábytkem. Odkazy Reference Související články Seznam kulturních památek na Nové Ulici
Krajinská lékárna

Krajinská lékárna je historický dům na Horním náměstí v Olomouci. Po staletí sloužil jako lékárna a je veden jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Dům patří v Olomouci mezi ty historicky nejpamátnější, dříve byla před ním a sousedním domem rybí tržnice a narodil se zde např. biskup Marek Khuen. Lékárna v něm byla také provozována nejpozději již na počátku 15. století, ačkoli až k roku 1571 se uvádí lékárník Faustin Prims. V průběhu času se zde vystřídala řada majitelů, nejvýznamnější z nich byla zřejmě rodina Schrötterů. Byl tak rodným domem např. pozdějšího olomouckého starosty Karla Schröttera nebo chemika Antona Schröttera, objevitele červeného fosforu. Ovšem až ke konci 18. století se začal nazývat Krajinská lékárna U černého orla (Landschafts Apotheke Zum schwarzen Adler). V poválečném období byla lékárna znárodněna a začleněna nakonec do Okresního ústavu národního zdraví. Až po roce 1993 je opět pod původním názvem Krajinská lékárna provozována samostatně. V podkroví lékárny se dochovalo obsáhlé herbárium z druhé poloviny 18. století. Koncem léta 2020 odešel stávající provozovatel do penze a lékárna byla uzavřena. Od 20. května 2024 se v jejích prostorách nachází prodejna zdravotnických potřeb. Popis Třípatrový nárožní dům s mansardovou střechou nese doklady delšího stavebního vývoje: má gotické jádro a stále jsou znatelné i pozůstatky renesančních a barokních úprav, ovšem jeho současná podoba je dána poslední klasicistní až empírovou přestavbou z roku 1818. Dům byl zvýšen o jedno patro, dostal novou mansardovou střechu a mělký balkon v prvním patře. Fasáda byla již jen mírně pozměněna úpravami v roce 1929. Na nároží domu je reliéf šachované orlice s reliéfem Madony s dítětem z roku 1929 od Václava Janouška. Reliéfní postavy patronů lékárníků sv. Kosmy a Damiána nad bočním vchodem vytvořil Julius Pelikán. Do horní části vnitřní strany hlavních dveří jsou vsazeny litinové medailony s reliéfními podobiznami řeckého boha Asklépia a jeho dcery Hygieie. Hlavní strana domu se dvěma vstupy na náměstí má pět okenních os, zatímco boční strana směrem do Ostružnické ulice je jen dvouosá. Přízemí je kamenné a horizontálně bosované, fasáda je naopak jednoduchá a hladká, okna jsou zdobena šambránami a kazetami se štukovým dekorem. V interiéru se zachovaly pozdně gotické niky s nástěnnými malbami. Odkazy Reference Literatura ZATLOUKAL, Pavel; BLÁHA, Josef, aj. Horní náměstí v Olomouci. Olomouc: Muzeum umění, 1995. Dostupné online. ISBN 80-85227-20-7. S. 89–90. SAMEK, Bohumil; DOLEJŠÍ, Kateřina. Umělecké památky Moravy a Slezska. Praha: Academia, 2021. ISBN 978-80-200-3122-8. S. 159. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Krajinská lékárna na Wikimedia Commons
Týn nad Vltavou (zámek)

Zámek Týn nad Vltavou v okrese České Budějovice je kulturní památka ve vltavotýnské městské památkové zóně. Památkově chráněn je i celý přilehlý areál, který dominuje severní stráně náměstí Míru v historickém jádru Týna nad Vltavou. Historie Zámek byl postaven v letech 1698–1699 v jednoduché podobě v barokním stylu pro potřebu správy vltavotýnského panství Arcibiskupství pražského, a to náhradou za zpustlý vltavotýnský hrad, zničený během třicetileté války. Zámek byl postaven na základě rozhodnutí pražského arcibiskupa Jana Josefa Breunera (arcibiskupem byl v letech 1695–1710) na místě tří starších domů, a to domu bývalého hejtmana panství Matyáše Arnošta Khernera a dvou dalších domů. Dům hejtmana Khernera byl arcibiskupskou správou zabaven již hned po jeho smrti v roce 1661 jako náhrada za škody, které hejtman během vykonávání svého úřadu arcibiskupství způsobil. Architektem nové arcibiskupské rezidence byl Antonio de Allfieri. Arcibiskupové měli v prvním poschodí zámku luxusně vybavené apartmá, které využívali při svých cestách do jižních Čech. v roce 1753 zde během své návštěvy Týna pravděpodobně byla ubytovaná císařovna Marie Terezie. V roce 1796 byl objekt postižen požárem a poté následovala stavební úprava v klasicistním stylu. V 19. století představitelé pražského arcibiskupství navštěvovali Týn již jen zřídka, zámek sloužil převážně pouze panským úředníkům. V pozdějších letech byla budova sídlem školy. Popis Zámek je dvoupatrová budova, která nese znaky barokního a klasicistního stylu. Mansardová střecha objektu je z doby po roce 1796, kdy bylo město včetně zámku postiženo požárem. Na pozemcích za zámkem byly na počátku 19. století zřízeny zahrady panských oficiálů a direktorská zahrada, jejíž součástí byl skleník a květinové záhony. Voda byla na zahradu přiváděná novým potrubním vodovodem od vltavotýnského pivovaru. V přízemí budovy jsou stropy s klenbami, patra mají ploché stropy. Do sklepení pod zámkem ústí rozsáhlé podzemní chodby tesané ve skalním podloží. V interiéru se dochovaly původní konstrukce, včetně dvouramenného schodiště. V zámku sídlí mj. městské muzeum s expozicemi, které se týkají historie Vltavotýnska a jeho osobností (režisér Alfréd Radok a další); také je zde expozice, věnovaná vltavínům. Ve druhém poschodí se nachází rozsáhlá expozice loutkářství. Za zámkem je městské informační centrum, které zprostředkovává vstup do vltavotýnského historického podzemí. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Týn nad Vltavou na Wikimedia Commons
Augustiniánský dům

Augustiniánský dům (někdy též Augustiánský dům) v Luhačovicích je historizující budova z roku 1904. Historie Budova byla ve výstavbě v letech 1902–1904 pro augustiniánský klášter sv. Tomáše na Starém Brně a původně sloužila jako rekreační zařízení pro kněží a katolické rodiny. První zásadní rekonstrukce, která zachovávala původní ráz budovy, byla zahájena v roce 1987, nebyla však dokončena. V roce 2007 byla budova prohlášena kulturní památkou. Od roku 2008 probíhala další rekonstrukce objektu a v roce 2010 byl dům slavnostně otevřen jako luxusní hotel. V roce 2009 získala modernizace Augustiniánského domu hlavní cenu v soutěži Stavba roku Zlínského kraje, a to v kategorii Stavby občanské vybavenosti. Architektura Dům byl postaven podle projektu architekta Vladimíra Fischera a je tvořen dvěma částmi: neorenesančním hlavním křídlem na obdélníkovém půdorysu a kaplí, přistavěnou v jižní části. Projektant byl ve svém návrhu zřejmě inspirován stylem anglických venkovských sídel. Hlavní vstup je umístěn uprostřed hlavního průčelí. Vlevo od něj stojí polygonální schodišťová věž zakončená bání s lucernou. Fasáda věže je zdobena sgrafity s akantem. Dále vlevo od věže je v patře terasa, nesená arkádami. Nad hlavním vstupem vystupuje ze štítu arkýř se sdruženým trojdílným oknem, vedle něj je pak malba s motivem svatého Augustina. Nad portálem je sgrafitový nápis AUGUSTINIÁNSKÝ DŮM. Ve vrcholu vstupního portálu je kartuš s písmeny ST – svatý Tomáš je patronem augustiniánů i samotného Augustiniánského domu a jeho iniciály je možné nalézt i na dalších místech na fasádě. Celé přízemí je zvýrazněno motivem lomového kamene, nároží jsou bosovaná. Přistavěná kaple je neogotická. Ve stěnách jsou mohutné opěrné pilíře, vchod s profilovaným ostěním je završen tympanonem se sgrafitovou výzdobou. Kaple je zaklenutá křížovou klenbou. Zajímavostí je, že na rozdíl od hlavního objektu je kaple v majetku římskokatolické církve. Leoš Janáček Leoš Janáček byl pravděpodobně nejznámějším pravidelným hostem Augustiniánského domu. Mezi lety 1912 a 1928 pobýval v objektu celkem dvanáctkrát. Pracoval zde mimo jiné na opeře Příhody lišky Bystroušky. V roce 1926 zde napsal Glagolskou mši. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Augustiniánský dům na Wikimedia Commons
Samorostlá vila (Luhačovice)

Samorostlá vila je roubený dům v Luhačovicích postavený na hranici luhačovického a pozlovického katastru v roce 1903. Od roku 1992 je kulturní památkou. Historie Roubený dům podle návrhu Dušana Jurkoviče a Michala Urbánka nechal postavit pro svou rodinu při pobytech v Luhačovicích pražský magistrátní úředník a archivář Jan Evangelista Beránek (1859–1939) v roce 1903. Roubenka je volnou kopií dřevěnice z Nového Hrozenkova, čp. 138/4, která byla součástí tzv. Valašské osady prezentované na Národopisné výstavě českoslovanské v Praze roku 1895. Jan Beránek se zajímal o lidovou kulturu v okolí rodného Jičína, na Chodsku a Hané, na Slovácku a později na Slovensku. Pořídil cennou sbírku vyšívaných čepců a plen a shromáždil reprezentativní sbírku textilií luhačovického Zálesí. Psal divadelní hry a povídky s výjevy ze života lidu na Slovácku a Slovensku, propagoval levné pracovní varianty kroje pro ženy a jako člen Československé krojové družiny v Praze kritizoval nepatřičné úpravy tradičních krojů v městském prostředí. Své sbírky daroval nebo odprodal řadě muzeí, např. Národnímu muzeu v Praze a v Bratislavě. Jeho manželka Andělina, roz. Měchurová, pocházela ze Šardic na jižní Moravě. Roku 1906 pro ni nechal postavit vizovickým stavitelem F. Novákem naproti Samorostlé vilku Majolenku, inspirovanou lidovým stavitelstvím na Kyjovsku. Na nátlak spoluobčanů byla prostá bílá budova později z estetických důvodů zbořena. Památkově chráněná vila Samorostlá je nyní v soukromých rukou. Architektura Jedná se o přízemní roubenou chalupu, inspirovanou lidovým stavitelstvím. Dům na obdélníkovém půdorysu má kamennou podezdívku a je kryt sedlovou střechou s podlomením a třemi vikýři. V uličním průčelí je prolomen pravoúhlý vstup a tři okna ve vyřezávaných šambránách. V bočním průčelí jsou dvě okna, rovněž ve vyřezávaných šambránách, v trojúhelníkovém štítu zdobeném olištováním pak dvě menší okénka. Druhý štít je lichoběžníkový, s valbičkou, a mezi dvěma okénky je umístěna glazovaná keramická plastika svatého Floriána. V průčelí orientovaném do dvora má dům podsíň s vyřezávaným zábradlím a proskleným vstupním rizalitem. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vila Samorostlá na Wikimedia Commons
Děkanství v Rokycanech

Děkanství v Rokycanech je pozdně barokní areál fary, situovaný na náměstí Josefa Urbana u děkanského kostela Panny Marie Sněžné a Muzea Dr. Bohuslava Horáka (pobočky Západočeského muzea v Plzni). Od 3. května 1958 je objekt památkově chráněn. Historie Areál děkanství se nachází na místě bývalého augustiniánského kláštera, jehož statky byly roku 1546 zastaveny a v roce 1566 úplně zanikl. Původní budova děkanství roku 1728 vyhořela, a proto byla o sedm let později zbudována její nová barokní verze, jež byla dle některých zdrojů navržena Jakobem Antonem Canevallem. Avšak v roce 1784 zachvátil celé město rozsáhlý požár, při němž padlo za oběť i děkanství, které bylo následně obnoveno stavitelem Janem Hofmannem. Jeho návrhem byla zřízena jednopodlažní budova se středovým mělkým rizalitem a zaoblenými nárožími s valbovou střechou, ke které z pravé strany přiléhá kočárovna s prkennými vraty a obdélným vstupem, jež má na spádové straně střechy větrací vikýř ve tvaru volského oka. Během 19. a 20. století byl objekt několikrát opravován. Při jedné z rekonstrukcí byly ve sklepích objeveny lidské ostatky. V roce 1952 byla před děkanství přestěhována klasicistní kašna, pocházející z roku 1827, z rokycanského Masarykova náměstí, jež byla vyměněna za sochu rudoarmějce. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu děkanství Rokycany na Wikimedia Commons
Vila Rudolfa Hudlického

Vila Rudolfa Hudlického je secesní vilka v Rokycanech postavená roku 1911 pro místního továrníka Rudolfa Hudlického podle projektu architekta Bohuslava Ryšavého. Dům stojí na Jiráskově ulici čp. 286, okružní třídě zbudované na místě původního městského opevnění. Investor Stavebníky vily byli manželé Rudolf a Milada Hudličtí. Rudolf Hudlický pocházel z Kamenného Újezda u Plzně. Hudlický byl zakladatelem železáren v Hrádku u Rokycan a také kovohutí v Rokycanech. Svoji původní rezidenci, která stála na pozemku sousedícím s touto vilou, nechal adaptovat na hotel Merkur, a na vedlejším pozemku si nechal postavit menší sídlo. Architektura Jedná se o jednopatrovou vilu s podkrovím, s přibližně čtvercovým půdorysem. Vila je secesní, nápadným prvkem průčelní fasády je především půlkruhové okno v levé části. Fabionová římsa nad oknem nese dřevěnou verandu v prvním patře. V pravé části průčelí najdeme další zdobné prvky, zaujmou zejména reliéfní věnce s pentlí a mozaikou. Ostatní, neprůčelní fasády domu jsou podstatně jednodušší. Vstup do domu je realizován prostřednictvím dřevěné prosklené verandy, která je patrná na západní fasádě. Současnost Po roce 1948 nebyla vila udržována. K celkové rekonstrukci došlo až v letech 2003–2005 a navrhl ji architektonický ateliér Soukup Opl Švehla. Některé stavební prvky (např. okna, dveře, zábradlí, dlažba) se podařilo zachovat původní. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vila Rudolfa Hudlického na Wikimedia Commons
Mlýn u Guthů

Mlýn u Guthů (Muchkovský, Kočkův) v Rokycanech na Plzeňském Předměstí je vodní mlýn, který stojí severozápadně od centra města na řece Klabava. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Mlýn je připomínán ve druhé polovině 16. století. Roku 1877 byla stará mlýnice nahrazena novostavbou. V roce 1897 si mlýn od Vilemíny Jágrové pronajali zámečník Julius Guth z Brandýsa nad Labem a pražský obchodník se šicími stroji Julius Neumann, kteří areál adaptovali na výrobu železářského zboží. Popis Jednopatrová, zděná omítaná budova mlýna stojí na nároží s hlavním průčelím situovaným k městu. Mezi dvěma okenními osami má symetricky umístěny dva oválné rámy s nástěnnou malbou, znázorňující svatého Josefa a svatého Floriána. V přízemí má plochou bosáž, patro je členěné lizénové rámy. Vstupní dveře mlýna jsou ve štukovém rámu. Střední chodba je zaklenuta pruskými klenbami, místnosti vlevo a vpravo jsou křížově klenuté, patro je plochostropé. Voda na vodní kolo vedla náhonem. Původně měl mlýn jednu Francisovu turbínu (hltnost 0,82 m³/s, spád 1,4 m, výkon 10,7 HP). Odkazy Reference Související články Seznam vodních mlýnů v Česku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu mlýn u Guthů na Wikimedia Commons Rokycany na webu ČÚZK, Archivní mapy (1838) Mlýn u Guthů Archivováno 31. 12. 2021 na Wayback Machine. na Encyklopedie Rokycan, Historické sídelní jádro Plzeňského předměstí
Rittnerův zámeček

Rittnerův zámeček (také vila Rudolfa Rittnera) se nachází v Bílém Potoce č. p. 90 okrese Jeseník. Rittnerův zámeček byl v roce 2007 Ministerstvem kultury ČR prohlášen kulturní památkou ČR. Historie Herec, dramatik a rodák z Bílého Potoka Rudolf Rittner (1869–1943) byl jedním z nejpopulárnějších herců v německy mluvících divadlech na konci 19. století. Často se vracel do svého rodiště. V letech 1903–1908 si nechal postavit vilu podle svého návrhu, do které se uchýlil po ukončení své herecké kariéry. Vila byla také nazývána Kozí hrádek, protože zde Rittner choval kozy. V současné době je zámeček v soukromých rukou a je postupně opravován. Popis Zámeček je postaven ve stylu Arts & Crafts a začínající secese. V interiéru jsou zachovalá původní kachlová kamna, vestavěné skříně ap. Součástí zámečku byla zahrada s ovocným sadem a rybníčkem. Odkazy Reference Externí odkazy Seznam kulturních památek v Javorníku
Masarykova základní škola Brno, Zemědělská

Masarykova základní škola a Mateřská škola Brno, Zemědělská 29 (původně Německá obecná škola a Masarykova česká obecná škola chlapecká a dívčí) je základní a mateřská škola v Brně, ve čtvrti Černá Pole. Její komplex vznikl v letech 1929–1931. Autory budovy Jugoslávská 126 jsou Bohuslav Fuchs a Mojmír Kyselka, budovu Zemědělská 29 potom vybudoval sám Mojmír Kyselka. Popis Německá obecná škola má asymetrickou kompozici a je umístěna na hrotu dvou ulic. Terasovitě se snižuje směrem k jihu a je zakončena tělocvičnou s výraznou ukázkou racionalistcké větve funkcionalistické architektury. Česká škola je vrcholným dílem Mojmíra Kyselky. Ten ji postavil sám na sousední parcele vedle Německé obecné školy. Stalo se tak po odchodu Bohuslava Fuchse ze stavebního úřadu. V čelním jižním průčelí jsou umístěny vchody do chlapecké a dívčí částí, ty jsou propojeny proskleným rizalitem a ústřední halou, jevištěm, jídelnou a čítárnou. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Masarykova základní škola na Wikimedia Commons
Kino Avia

Kino Avia je bývalé kino v Brně-Černovicích na ulici Štolcova. Funkcionalistická budova s prvky purismu byla postavena dle návrhu architekta Josefa Kranze v roce 1929. Budova nyní slouží jako sportovní centrum a je chráněna jako kulturní památka. Historie Architekt Josef Kranz vypracoval plán budovy v letech 1925 až 1927. Kino vytvořené na zakázku brněnského Sokola IV mělo být dle původního návrhu součástí rozsáhlého areálu, kde se měly nacházet také budovy kulturního centra a tělocvičny. Kvůli nedostatku finančních prostředků byly nakonec postaveny pouze venkovní sportoviště a kino, jehož provoz měl spolku zajistit peníze pro další výstavbu. Po dokončení budovy se v kině Avia, pojmenovaném podle blízkého černovického letiště, začalo promítat v prosinci roku 1929. Provoz byl slavnostně zahájen 7. prosince představením Kavkaz v plamenech. Po Únoru 1948 bylo kino znárodněno a záhy přejmenováno na kino Slovan. Po Sametové revoluci probíhala vleklá jednání s městskou správou kin, avšak budova se již k původnímu účelu nevrátila a interiér kina postupně chátral. V současné době je zde umístěno sportovní zařízení. Budova původního kina prošla částečnou přestavbou a zprava k ní byla přistavěna novodobá převýšená přístavba. Urbanistické okolí budovy výrazně utrpělo i výstavbou výpadové ulice Olomoucká, která prochází v její těsné blízkosti. Architektura Puristická jednopatrová budova je podobně jako Kranzova kavárna Era charakteristická nízkým uličním průčelím a prostou fasádou. Výrazným prvkem stavby je velké pásové okno v prvním patře a fasáda v přízemí zaoblená k ustupujícímu prosklenému hlavnímu vchodu do budovy. Členitou střechu tvoří soustava teras zamýšlených jako odpočinková zóna pro návštěvníky kina. Dominantním prvkem byl i výrazný nápis KINO AVIA dříve umístěný nad vchodem. Ze vstupní haly se šatnami se vcházelo do kinosálu s kapacitou až 400 diváků a také ke schodišti do prvního patra, kde byla umístěna divácká galerie. Kromě ní se v patře nacházela kancelář, šatna a byt správce objektu. Dnes je interiér upraven pro potřeby sportoviště. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kino Avia na Wikimedia Commons Kino Avia na stránkách Černovic Archivováno 23. 1. 2023 na Wayback Machine.
Rodinný dům Karly Ošťádalové

Rodinný dům Karly Ošťádalové (též vlastní rodinný dům Josefa Kranze či vila Kranz) je funkcionalistická vila v Brně, ve čtvrti Černá Pole. Vznikl v ateliéru českého architekta Josefa Kranze. Jeho stavba probíhala v letech 1933–1935. Později si Kranz vzal Ošťádalovou za ženu, proto se pro dům používají tyto dva názvy. Popis Dům stojí na minimálním půdorysu, svým úsporným řešením a minimálními výrazovými prostředky připomíná typizovanou stavbu. Přesto nabízí velkorysé obytné prostory s promyšlenými dispozicemi. základem přízemní dispozice je jídelna a velká hala, prohnutým schodištěm spojená s ložnicovým patrem, přičemž společnou ložnici bylo možno rozdělit pomocí skládací posuvné stěny. Velkorysosti prostoru dodává i zakomponování vestavěného nábytku. Autor maximálně propojil interiér se zahradou a jinak strohé průčelí oživil dřevěnou konstrukcí pro popínavé rostliny. Související stavby Kromě tohoto domu vznikl ještě dům pro přítelkyni Ošťádalové Ludmilu Markesovou-Vařechovou. Kromě toho v Alešově ulici stojí ještě tři dvojdomky s atriem postavené v Alšově ulici č. 30–32, 34–36, 38–40. Tyto domy byly první tohoto typu v Brně a byly realizovány v letech 1925–1926. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Rodinný dům Karly Ošťádalové na Wikimedia Commons