NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pradera Jizera

Pradera Jizera (polaco: Izerska Łąka, alemán: Grosse Iserwiese, checo: Velká Jizerská louka) - una pradera alpina situada a una altitud de 840-880 m sobre el nivel del mar en el valle del río Jizera en las Montes Jizera en los Sudetes.​ La zona se llama Hala Izerska en el registro estatal de nombres geográficos (polaco: PRNG, państwowy rejestr nazw geograficznych).​ El origen de este nombre se atribuye a Tadeusz Steć en los años 50 del siglo XX.​ El clima Las condiciones climáticas de la Pradera Jizera son similares a las de la zona subalpina de las Montañas de los Gigantes, 600 m más alta, debido a la afluencia de aire fresco y húmedo del Atlántico.​ Allí se pueden registrar temperaturas negativas en verano: -5,5 °C (20 de julio de 1996), -1,7 °C (14 de agosto de 2012). El 29 de diciembre de 1996 se registraron -36,6 °C​ y el 3 de febrero de 2012 -36 °C. Se registran temperaturas negativas en todos los meses,​ y la nieve se mantiene hasta mayo.​ Debido a las temperaturas medias anuales más bajas, Pradera Jizera está considerada el polo del frío polaco (compitiendo con Puścizna Rękowiańska).​ Las temperaturas más bajas registradas en Pradera Jizera son el efecto de la inversión térmica nocturna, que se produce cuando el aire frío desciende desde las laderas de las montañas hacia el valle estrecho.​ La precipitación anual es de 1.500 mm, aproximadamente la misma que en las Montañas de los Gigantes y las Montes Tatras.​ La naturaleza En Pradera Jizera se pueden encontrar los ejemplares característicos de las turberas: camarina negra, carex pauciflora, carex limosa, eriophorum vaginatum, hierba algodonera y rocío de sol. En esta zona se sitúa el rodal más bajo de pino negro, uno de los dos únicos fuera de las Montañas de los Gigantes que hay en los Sudetes. Este territorio abarca parcialmente la reserva natural Las Turberas del Valle de Jizera​ (polaco: rezerwat przyrody Torfowiska Doliny Izery) y forma parte del área Ramsar bajo el mismo nombre con el número 2319.​ El turismo El chalé Chata Górzystów es el único edificio que se ha conservado del pueblo de Gross-Iser, que fue destruido en la década de los años 50 del siglo XX.​ Al chalé conducen rutas empedradas para ir en bicicleta o a pie, entre otros la desde Świeradów-Zdrój, así como rutas de senderismo y esquí. Rutas de senderismo Las siguientes rutas atraviesan la Pradera:​ ruta turística roja a Jakuszyce ruta turística amarilla de Stog Izerski a Rozdroże Izerskie ruta turística azul de Polana Izerska a Szklarska Poręba Referencias
Prairie de la Jizera

La prairie de la Jizera (en polonais : Hala Izerska, Izerska Łąka, en allemand : Grosse Iserwiese, en tchèque : Velká Jizerská louka) est un alpage situé à une altitude de 840 à 880 mètres dans la vallée de la Jizera, de part et d’autre du Monts de la Jizera dans les Sudètes. Le nom Hala Izerska est inscrit, entre autres, dans le registre national des noms géographiques. On considère que l’auteur de ce nom est Tadeusz Steć, mais conformément à la tradition linguistique, on préfère utiliser le terme « łąka » au lieu de « hala ». Climat Les conditions climatiques sont proches de celles de l’étage subalpin des monts des Géants (situé 600 mètres plus haut), ce qui est causé par l’afflux d’air froid et humide de l’Atlantique. Ainsi, une température de -36,6 °C a été enregistrée le 29 décembre 1996, suivie de -36 °C le 3 février 2012. Durant l'été, il est également possible d'observer des températures négatives : -5,5°C le 20 juillet 1996, -1,7°C le 20 août 2012. La neige couvre le sol jusqu’au mois de mai. La prairie de la Jizera est l'une des localités les plus froides de la Pologne (en concurrence avec Puścizna Rękowiańska). Ces basses températures sont le résultat d’une couche d’inversion nocturne qui se produit quand l’air froid est transporté du sommet vers la vallée. Les précipitations annuelles atteignent 1500 millimètres (approximativement, le même niveau que dans les monts des Géants et dans les Tatras). Nature Dans la prairie de la Jizera, on peut trouver les espèces de plantes caractéristiques de la tourbière : la camarine noire, la laîche pauciflore, la linaigrette vaginée ou le droséra à feuilles rondes. Cette prairie est également la station la plus basse du pin de montagne (l’une de deux situées hors les monts des Géants dans les Sudètes) et s’étend partiellement sur le territoire de la Réserve naturelle de la Tourbière de la Vallée de la Jizera. Elle fait partie du site Ramsar du même nom sous le numéro 2319. Tourisme Le refuge de montagne Chatka Górzystów est le seul vestige restant du village de Gross-Iser, détruit dans les années 1950. Des pistes cyclables, des chemins piétonniers consolidés (entre autres de Świeradów-Zdrój), des sentiers de randonnée et des pistes de ski mènent au refuge. Sentiers de randonnée Les sentiers suivants traversent la prairie: à Jakuszyce, de Stóg Izerski à Rozdroże Izerskie, de Polana Izerska à Szklarska Poręba. Références Portail de la Pologne
Hala Izerska

Hala Izerska (Izerska Łąka, niem. Grosse Iserwiese, cz. Velká Jizerská louka) – górska łąka położona na wysokości 840–880 m n.p.m. w dolinie Izery w Górach Izerskich w Sudetach. Obszar ten jest nazwany Halą Izerską m.in. w państwowym rejestrze nazw geograficznych. Wprowadzenie tej nazwy przypisuje się Tadeuszowi Steciowi (lata 50. XX wieku), mimo że tradycja językowa preferuje w Sudetach nazwę „łąka” zamiast „hala”. Klimat Warunki klimatyczne panujące na Hali izerskiej są zbliżone do położonego o 600 m wyżej subalpejskiego piętra Karkonoszy, co spowodowane jest napływem chłodnego i wilgotnego powietrza atlantyckiego. Latem notowane bywają na niej ujemne temperatury powietrza: −5,5 °C (20 lipca 1996), −1,7 °C (14 sierpnia 2012). 29 grudnia 1996 zanotowano −36,6 °C, a 3 lutego 2012 −36 °C. W każdym miesiącu notuje się temperatury ujemne, a śnieg zalega do maja. Ze względu na najniższe średnie temperatury roczne Hala Izerska uważana jest za polski biegun zimna (konkurując z Puścizną Rękowiańską). Rekordowo niskie temperatury na Hali Izerskiej są efektem nocnej inwersji temperatury, powstającej, kiedy ze zboczy gór schodzi chłodne powietrze w kierunku szczelnej kotliny. Roczna suma opadów wynosi 1500 mm, w przybliżeniu tyle, ile w Karkonoszach i Tatrach. Przyroda Na Hali Izerskiej rosną charakterystyczne dla torfowisk okazy bażyny czarnej, turzycy skąpokwiatowej i bagiennej, wełnianki pochwowatej i wąskolistnej czy rosiczki okrągłolistnej. Znajduje się tam najniższe stanowisko kosodrzewiny, jedno z dwóch pozakarkonoskich w Sudetach. Część powierzchni łąki obejmuje rezerwat przyrody Torfowiska Doliny Izery, wchodząc w skład obszaru Ramsar o tej samej nazwie pod numerem 2319. Turystyka Schronisko Chatka Górzystów jest jedynym obiektem ocalałym ze zniszczonej w latach 50. XX wieku wioski Gross-Iser. Prowadzą do niego wygodne, utwardzone drogi rowerowe i piesze, m.in. ze Świeradowa-Zdroju oraz piesze szlaki turystyczne i narciarskie. Szlaki turystyczne Przez Halę przebiegają następujące szlaki: do Jakuszyc ze Stogu Izerskiego na Rozdroże Izerskie z Polany Izerskiej do Szklarskiej Poręby. Przypisy
Pastagem Izera

Pastagem israelense (Prado Izera, alem. “Grosse Iseczyse”, tcheco “Velká Jizerská louka”) é um prado de montanha localizada na Polônia, situado a uma altitude de 840 a 880 metros acima do nível do mar, no vale Izera, nas Montanhas Izera nos Sudetes. Esta área é chamada de Hala Izerska, entre outros nomes no registro estadual de nomes geográficos. A introdução deste nome é atribuída a Tadeusz Stec (1950), embora a tradição linguística nos Sudetes prefira o nome "łąka” (prado) em vez de "hala" (pastagem). Clima As condições climáticas em Pastagem Izera são semelhantes às do solo subalpino das montanhas Karkonosze, localizado a 600m mais alto, que é causado pelo influxo de ar frio e úmido do Atlântico. No verão, as temperaturas negativas do ar são registradas lá: −5,5 ° C (20 de julho de 1996), −1,7 ° C (14 de agosto de 2012). Em 29 de dezembro de 1996, a temperatura registrada era de −36,6 ° C e em 3 de fevereiro de 2012 de −36 ° C. Há temperaturas negativas todos os meses e a neve permanece até maio. Devido às temperaturas médias anuais mais baixas, Pastagem Izera é considerada o polo frio polonês (competindo com Puścizna Rękowiańska). As baixas temperaturas recordes em Pastagem Izera são o resultado da inversão da temperatura noturna, surgindo quando o ar frio desce das encostas das montanhas em direção a um vale estreito. A precipitação anual é de 1500mm, aproximadamente a mesma que nas Montanhas Karkonosze e Montanhas Tatra. Natureza A pastagem Izera abriga os espécimes de camarinha negra, carriços, erióforos, ou drósera de folhas redonda, que são plantas típicas de turfeiras. Lá está a posição de pinheiro da montanha mais baixa, uma das duas não-Krkonoše nos Sudetes. Inclui parcialmente a reserva natural Jizera Valley Torfowiska, fazendo parte da área Ramsar de mesmo nome sob o número 2319. Turismo O albergue Chatka Górzystów é a única construção sobrevivente da aldeia de Gross-Iser, que foi destruída na década de 1950. Ciclovias pavimentadas confortáveis e trilhas para caminhada ou esqui levam a albergue, entre outros de Świeradów-Zdrój. Referências
Schloss Hořovice

Schloss Hořovice (deutsch Schloss Horschowitz) liegt in Hořovice im Okres Beroun in Tschechien. Das Schloss entstand in zwei Etappen. In der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts ließ es der letzte hessische Kurfürst Friedrich Wilhelm I. nach Plänen des Kasseler Architekten Gottlob Engelhard radikal umbauen und aufstocken. Seine endgültige Gestalt bekam das Schloss erst nach weiteren Bauveränderungen Anfang des 20. Jahrhunderts. Umgestaltung im Inneren Anfang der 1920er Jahre nach Plänen des Architekten Ernst Haiger. Die Inneneinrichtung hat überwiegend spätklassizistischen Charakter. Das Schloss diente bis zum Ende des Zweiten Weltkriegs der Familie von Hanau als Wohnsitz. Sie sind Nachkommen Friedrich Wilhelms I. aus seiner morganatischen Ehe mit Gertrude Lehmann, spätere Fürstin von Hanau. Siehe auch Liste von Burgen und Schlössern in Mittelböhmen Burgenstraße Weblinks Schloss Hořovice Schloss Hořovice auf hrady.cz
Hořovice Castle

Hořovice Castle (Czech: zámek Hořovice) is a castle in the town of Hořovice in the Central Bohemian Region of the Czech Republic. History It was built in two parts. The so-called "Old Castle" was built in the Gothic style in the 14th century, and the "New Castle" was radically rebuilt and extended in the first half of the 19th century under its owner Frederick William's orders and according to the plans of the Kassel architect Gottlob Engelhardt. The castle only got its final shape after further structural changes due to more refurbishings at the beginning of the 20th century, with furniture of the rooms and the interior being carried out in late Neoclassical style. The castle served as the primary residence of the Princes of Hanau, since 1867 until the end of the World War II. They were the descendants of Friedrich Wilhelm I of Hesse from his morganatic marriage to Gertrude Lehmann, who was made Princess of Hanau and Horowitz (Hořovice). Present Today, the castle is owned by the state. The New Castle is open to the public and offers sightseeing tours. Since 2001, the castle has been protected as a national cultural monument. The courtyard enclosure is decorated with valuable sculptures by Matthias Braun. The Old Castle houses the Police of the Czech Republic, the Municipal Library and the Information Centre, and offices of a family centre and of the Museum of the Bohemian Karst. A gallery and exposition of Hořovice Region Museum are also located there. References External links Official website Entry in the EBIDAT castle database (in Czech)
Château d'Hořovice

Le château d'Hořovice (en tchèque : zámek Hořovice) est un château situé dans la ville de Hořovice, dans la région de Bohême centrale de la République tchèque. Histoire Construit puis agrandi au cours du temps, le château est alors divisé en deux parties distinctes par son style architectural et par son usage. Le « Vieux Château » est bâti dans un style gothique du XIVe siècle, tandis que le « Nouveau Château » date de la première moitié du 19ème siècle dans un style baroque souhaité par son propriétaire Frédéric-Guillaume (dernier prince-électeur de Hesse-Cassel) et selon les plans de l'architecte de Cassel Gottlob Engelhardt. Le château n'a enfin obtenu sa forme définitive et actuelle qu'après d'autres changements structurels dus à des rénovations au début du XXe siècle. Le mobilier des pièces et de l'intérieur s'inscrive dans un style néoclassique tardif. Le château a servi de résidence principale aux princes de Hanau, de 1867 jusqu'à la fin de la Seconde Guerre mondiale. Ils étaient les descendants de Friedrich Wilhelm I de Hesse de son mariage avec Gertrude Lehmann, qui fut nommée princesse de Hanau et Horowitz (Hořovice). Présent Aujourd'hui, le château appartient à l'État. Le Nouveau Château est ouvert au public et propose des visites touristiques. Depuis 2001, le château est protégé en tant que monument culturel national. L'enceinte de la cour est décorée de sculptures de Matthias Braun. Le vieux château abrite un poste de police de la République tchèque, la bibliothèque et le centre d'information municipale, ainsi que les bureaux d'un centre familial et du musée du Karst de Bohême. Une galerie et une exposition du musée de la région d'Hořovice s'y trouvent également. Notes et références (en)/(cs) Cet article est partiellement ou en totalité issu des articles intitulés en anglais « Hořovice Castle » (voir la liste des auteurs) et en tchèque « Hořovice (nový zámek) » (voir la liste des auteurs). Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : MonumNet Portail des châteaux Portail de la Tchéquie Portail de la protection du patrimoine
Slot Hořovice

Slot Hořovice is een slot in het dorp Hořovice in Midden-Bohemen, Tsjechië. Het slot werd in 1735 gebouwd en onderging daarna nog twee bouwfases. In de eerste helft van de 19e eeuw liet de Hessische vorst Frederik Willem I het radicaal ombouwen en er verdiepingen bijbouwen. De plannen hiervoor waren afkomstig van de Kasselse architect Gottlob Engelhard. Begin 20e eeuw volgde nog een omvangrijke verbouwing. De inrichting kent een overwegend laat-klassiek karakter. Het slot diende tot aan het eind van de Tweede Wereldoorlog als woonverblijf van de familie Von Hanau. Zij zijn afstammelingen van Frederik Willem I uit zijn morganatisch huwelijk met Gertrude Falkenstein. In de kasteelkeuken is het museum Muziek zonder musici gevestigd dat gewijd is aan mechanische muziekinstrumenten en jukeboxen.
Hořovice slott

Hořovice slott är ett slott beläget i samhället Hořovice i Tjeckien. Slottet byggdes i två delar. Den första delen under första hälften av 1800-talet av Friedrich Wilhelm I av Hessen, med följande planer av arkitekten G. Engelhardt. Den andra delen kom så sent som i början av 1900-talet.
Nasenbachtalbrücke

Die Nasenbachtalbrücke ist eine Autobahnbrücke im sächsischen Osterzgebirge im Zuge der A 17. Sie wurde 2006 für den Verkehr freigegeben. Lage und Einordnung Die Brücke befindet sich im Waldgebiet Harthe auf 600 m ü. NN nahe den Orten Breitenau und Liebenau oberhalb der alten Dresden-Teplitzer Poststraße. Gemeinsam mit den benachbarten Landschaftstunnel Harthe und der Grenzbrücke über den Schönwalder Bach bildet sie den deutschen Teil des Grenzabschnittes auf der A 17 zu Tschechien, wo sie als D 8 bis über Ústí nad Labem (Aussig) nach Prag weiterführt. Die Brücke befindet sich auf Streckenkilometer 43 der A 17 und damit etwa 2,5 km südlich der gemeinsamen Grenzübergangsstelle Breitenau / Krásný Les (Schönwald), da sich diese nicht am unmittelbaren Grenzverlauf befindet. Errichtung Die Spannbetonbrücke hat sechs Felder mit den Stützweiten von 41,2 m + 2 × 47,5 m + 2 × 52,0 m + 42 m und einer Gesamtlänge von 282,4 m. Der Querschnitt der beiden Überbauten besteht aus je einem Spannbetonhohlkasten mit 3,8 m Konstruktionshöhe. Die Vorspannung besteht aus externen und internen Spanngliedern, die Herstellung erfolgte im Taktschiebeverfahren. Die Brücke wurde von der Arbeitsgemeinschaft Nasenbachtal, bestehend aus Porr und Hochtief AG errichtet. Fertiggestellt wurde das Bauwerk im Oktober 2006, am 21. Dezember 2006 wurde es für den Verkehr freigegeben. Weblinks Neubau der Autobahn A17 Dresden–Prag Einzelnachweise
CHKO Soutok

Die CHKO Soutok (tschechisch: chráněná krajinná oblast Soutok) ist ein geschützter Landschaftsbereich in der Tschechischen Republik. Soutok bedeutet Zusammenfluss. Als CHKO sind im Gesetz zum Schutz der Natur und der Landschaft (114/1992) weiträumige Gebiete mit harmonisch geformter Landschaft, charakteristischem Relief und einem großen Anteil natürlicher Ökosysteme definiert. In Tschechien sind 27 Gebiete als CHKO ausgewiesen. Die CHKO Soutok wurde am 1. Juli 2025 eingerichtet und ist damit derzeit das jüngste tschechische CHKO-Gebiet. Es umfasst eine Fläche von 125 km². Lage Die CHKO liegt im Jihomoravský kraj (Südmähren) an der Grenze zu Österreich und zur Slowakei im Gebiet des Zusammenflusses der Flüsse Thaya (tschechisch Dyje) und March (tschechisch und slowakisch Morava). In dem manchmal als europäischer Amazonas bezeichneten Gebiet liegt der südlichste Punkt der Tschechischen Republik. Die Flusslandschaft besteht hauptsächlich aus Auwäldern, Wiesen und Teichen (Lednice, deutsch Eisgrub) mit alten Eichenbeständen. Sie gilt als der größte Komplex von Auenwäldern in Mitteleuropa und ist Teil des Natura-2000-Netzwerks europäischer Schutzgebiete. Sie ist zudem ein bedeutender Überwinterungsplatz für Vögel. Zugehörig ist das Biosphärenreservat Untere Morava. Siehe auch Kulturlandschaft Lednice-Valtice Weblinks Agentur des CHKO Soutok
Beschermd Landschapsgebied Soutok

Beschermd Landschapsgebied Soutok (Tsjechisch: Chráněná krajinná oblast Soutok (CHKO Soutok)) is een beschermd landschapsgebied in Tsjechië. Het werd opgericht in 2025 en is 125 vierkante kilometer groot. Het omvat bossen, moerassen en draslanden aan de samenvloeiing van de Morava en de Dyje. Important Bird Area Het gebied is ook aangewezen als Important Bird Area door BirdLife International vanwege het belang voor significante populaties van de draaihals, grijskopspecht, ijsvogel, middelste bonte specht, ooievaar, rode wouw, wespendief, withalsvliegenvanger en zwarte wouw. Externe link Officiële website
Cebiv (zámek)

Cebiv je zámek ve stejnojmenné obci v okrese Tachov postavený v první polovině osmnáctého století v barokním slohu. Je chráněn jako kulturní památka České republiky. Historie Z roku 1543 pochází první písemná zmínka o gotické tvrzi, která patřila Janu Drzdeřovi z Hrádku. Poté, co zemřeli jeho mužští potomci, získala panství dcera Eva provdaná za Jindřicha Strojetického ze Strojetic, jehož potomkům patřilo do roku 1646, kdy statek zdědili páni z Vrtby. Roku 1657 tvrz vyhořela a pravděpodobně nebyla opravena. Nejvyšší purkrabí Jan Josef z Vrtby zámek prodal v roce 1712 Löwensteinům, kterým patřil až do roku 1945 a kteří na místě původní tvrze v první polovině osmnáctého století postavili barokní zámek. Stavební podoba Zámecká budova s mansardovou střechou má půdorys ve tvaru písmena H. Ve dvoupatrovém hlavním průčelí se nachází vstupní portály. Fasády jsou členěné lizénami. Některé místnosti mají křížové nebo valené klenby. Galerie Odkazy Reference Související články Seznam zámků v Plzeňském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu zámek Cebiv na Wikimedia Commons Zámek Cebiv na webu Hrady.cz Archivováno 8. 10. 2014 na Wayback Machine.
Rodinný hřbitov Dobrzenských

Rodinný hřbitov Dobrzenských je ohrazené pohřebiště chotěbořské větve hraběcího rodu Dobrzenských z Dobrzenicz (Dobřenských z Dobřenic) v Chotěboři v okrese Havlíčkův Brod. Nachází se přibližně jeden kilometr na severovýchod od chotěbořského zámku na mírném návrší ve výšce téměř 480 metrů nad mořem. Směrem od rybníka Obora vede ke hřbitovu alej. Hřbitov byl určen pro majitele chotěbořského velkostatku a zámku, který se dostal do vlastnictví Dobrzenských prostřednictvím sňatku Jana Josefa II. Dobrzenského z Dobrzenicz (1812–1869) s Marií Bedřiškou Vančurovou z Řehnic (1814–1847). Na hřbitově se pohřbívá od konce 19. století. Kromě několika stromů a keřů je dominantou hřbitova kamenný kříž, v dolní části ozdobený rodovým erbem, a za ním kamenná lavička. Nacházejí se na konci hřbitova v jeho ose. Seznam pohřbených Na rodinném hřbitově bylo pochováno osm členů Dobrzenských. Seznam vychází z nápisů na náhrobcích. Chronologicky podle data úmrtí V tabulce jsou uvedeny základní informace o pohřbených. Fialově jsou vyznačeni příslušníci Dobrzenských z Dobrzenic, žlutě jsou vyznačeny přivdané manželky, pokud zde byly pohřbeny. Červeně jsou vyznačeni majitelé panství, resp. statku Chotěboř. Přestože český kronikář a fabulátor Václav Hájek z Libočan klade vznik rodu k roku 781, pocházejí první historické zmínky ze 14. století. V roce 1744 byli bratři Václav Petr (1710–1783), František Karel (1713–1755) a Jan Josef I. Dobrzenský z Dobrzenicz (1721–1796) povýšeni do stavu svobodných pánů. V roce 1906 byl rod povýšen do hraběcího stavu. Zde jsou generace počítány od Jana I. Dobrzenského z Dobrzenicz († asi 1408). U manželek je generace v závorce a týká se generace manžela. Děti jsou vypsány v poznámce u matky, avšak pokud byla matka pohřbena jinde, jsou děti uvedeny v poznámce u otce. Podle uložení Další pohřbení v Chotěboři V Chotěboři byly pohřbeny i následující osoby. Mají speciální číslování a jsou zeleně zvýrazněny ve dvou sloupcích. Příbuzenské vztahy pohřbených Následující schéma znázorňuje příbuzenské vztahy. Červeně orámovaní byli pohřbeni na rodinném hřbitově, arabské číslice odpovídají pořadí úmrtí podle předchozí tabulky. Modře je vyznačen Jan Josef II. Dobrzenský (1812–1869), jehož manželka přinesla rodu panství Chotěboř. Zeleně je vyznačena Alžběta Dobrzenská z Dobrzenic (1875–1951) a její muž Pedro de Alcântara d'Orléans-Braganza (1875–1940), nejstarší syn následnice brazilského trůnu Isabely (1846–1921) a vnuk brazilského císaře Petra (Pedra) II. (1825–1891; císařem 1831–1889, pretendentem trůnu 1889–1891). Oranžově jsou vyznačeny osoby, které také byly pohřbeny v Chotěboři, ale asi na jiných místech. Vzhledem k účelu schématu se nejedná o kompletní rodokmen Dobrzenských. Odkazy Poznámky Reference Externí odkazy Modrá krev (3. řada, 9. díl – Dobrzenští z Dobřenic) v iVysílání na stránkách České televize
Chalupské jezírko

Chalupské jezírko je největší rašelinné jezírko (1,2991 ha) v České republice. Malebné jezírko leží na Chalupské slati, jediném přístupném rašeliništi v mělkém údolí nedaleko osady Borová Lada na Šumavě. Průměrná mocnost rašeliny je 1,9 m, největší až 7 m. Jezírko náleží do I. zóny Národního parku Šumava a bylo součástí zrušené přírodní památky Borová Lada. Pobřeží Okolní slať je zčásti porostlá kosodřevinou a břízou zakrslou. Z keřů se na slati vyskytují klikva bahenní, kyhanka sivolistá či šicha černá. Vodní režim Jezírko se nachází v povodí Teplé Vltavy ve vzdálenosti přibližně 300 m od ní mezi nepojmenovaným levostranným přítokem a Vydřím potokem. Povrchový přítok ani odtok nemá. Flóra Na ostrůvcích jezírka se vyskytují například masožravá rostlina rosnatka okrouhlolistá, blatnice bahenní nebo ostřice chudá. Přístup Jezírko je přístupné po celý rok. Až ke břehu jezírka vede naučná stezka (NS Chalupská slať), která je 260 m dlouhá a tvoří ji povalový chodník. Začíná ve Svinných Ladách a k jejímu začátku vedou: Zelená turistická značka z Borových Lad – 1 km. Zelená turistická značka z Nových Hutí – 5,5 km. Cyklotrasa č. 1040 z Borových Lad (13 km) Cyklotrasa č. 1040 ze Nových Hutí (13 km) Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chalupské jezírko na Wikimedia Commons
Chladný vrch

Chladný vrch (742 m n. m.) je kopec v Bílých Karpatech, na česko-slovenských hranicích, asi čest kilometrů jižně od obce Brumov-Bylnice v okrese Zlín. Část severního svahu je chráněná jako přírodní památka Chladný vrch. Důvodem ochrany jsou dva staré bukové porosty, naleziště tesaříka alpského. Oblast spravuje Správa CHKO Bílé Karpaty. Odkazy Reference Související články Seznam chráněných území v okrese Zlín Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chladný vrch na Wikimedia Commons