NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Denglerova vila

Denglerova vila je předměstský dům čp. 114 v ulici T. G. Masaryka ve čtvrti Špičák v Českém Krumlově. Vila, jejíž podoba pochází z roku 1884, je postavena na základech staršího objektu ze 16. století a je chráněna jako kulturní památka. Historie Dům na tomto místě stál již od devadesátých let 16. století a byl jedním z dvanácti objektů postavených v této lokalitě. Prvním doloženým majitelem byl kameník Beneš. Postupně se v držení domu vystřídala řada osobností, například eggenberský písař Michal Pettermann (1707), kníže Adam František ze Schwarzenbergu (1721) či zámecký lékárník Jan Jecho. Zásadní přestavbu v duchu novorenesančního historismu provedl v roce 1884 stavitel Josef Malý pro rodiny Kardasch a Dengler (odtud vžitý název Denglerova vila). V období první republiky vyrostla v okolí vily další zástavba. V roce 1940, v období druhé světové války, budovu obsadilo německé vojenské velitelství v Českém Krumlově. Po druhé světovéválce objekt sloužil pro účely školy pro ženská povolání a prošel drobnými úpravami interiérů. Na počátku 21. století byla rekonstruována fasáda budovy. Popis Jedná se o volně stojící patrovou budovu s výrazným středovým dvoupatrovým rizalitem (pavilonem), který dominuje jižnímu průčelí. Původní architektura zahrnovala v přízemí bočních křídel otevřené arkády, které byly později zazděny. Exteriér Fasády jsou členěny horizontálními kordonovými římsami a výraznou korunní římsou. Vertikální dělení zajišťují pilastry mezi okny. Přízemí budovy je zdobeno pásovou rustikou (kvádrováním). Střecha objektu je valbová. Interiér Vnitřní prostory jsou převážně plochostropé. Historicky cenné jsou místnosti v severovýchodní části přízemí, které jsou zaklenuty valenou klenbou. Krov budovy je vaznicové soustavy se stojatou stolicí. Využití V budově sídlí lékařské ordinace a kanceláře neziskových organizací, mimo jiné Centrum pro pomoc dětem a mládeži aj. Ochrana Vila se nachází v ochranném pásmu městské památkové rezervace Český Krumlov (památka UNESCO). Památková ochrana se vztahuje na dům jako celek, včetně jeho historických konstrukcí a novorenesančního členění fasád. Odkazy Reference Související články Seznam kulturních památek v Českém Krumlově Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu T. G. Masaryka 114 na Wikimedia Commons
Jezuitské divadlo Český Krumlov

Jezuitské divadlo Český Krumlov je dvoupatrová budova v Horní ulici čp. 153 v Českém Krumlově, ve které od roku 1613 do roku 1773 řád jezuitů provozoval divadlo. Budova je chráněna jako kulturní památka. Historie Dvoupatrový dům čp. 153 se severním vstupním průčelím z Horní ulice v Českém Krumlově byl sídlem jezuitského divadla od roku 1613. Původním majitelem domu byl řezník Jan Tancl. Řeznickou živnost připomíná cechovní znamení – řeznický znak (zkřížené sekery) na severní fasádě domu. V sousedním domě čp. 154 sídlil od roku 1586 jezuitský řád. Dům v Horní ulici č. 153 koupila v roce 1590 městská rada a věnovala řádu jezuitů, kteří zde roku 1613 zřídili divadlo. Řád jezuitů získal pro nový jezuitský seminář v Horní ulici v letech 1650–1652 i raně barokní dům čp. 152. Po zrušení jezuitského řádu 1773 budova dále sloužila školním i divadelním účelům. Dům byl v roce 1925 přestavěn pro potřeby městského divadla, které zde hrálo do března 1971. Ve 20. století byla budova připojena k Hotelu Růže v Horní ulici čp. 154 (bývalá kolej jezuitů). V roce 1998 byla provedena rekonstrukce fasád a ostění. Popis Dům má řadu původních stavebních konstrukcí ze středověku – hradební zeď na východní straně, obvodové zdivo s kamenným vstupním portálem. Původní divadlo bylo dřevěné a hrálo se na nádvoří. Později bylo přestěhováno do zděné budovy a v letech 1639 a 1655 prošlo stavebními úpravami, při kterých byly do domu vloženy valené klenby s pětibokými výsečemi. Pro statické poruchy byla budova roku 1760 kompletně restaurována. Svým využitím pro potřeby barokního divadla se řadí mezi nejstarší divadla na našem území. Význam Divadlo mělo v náboženské i vzdělávací činnosti jezuitského řádu významné postavení. Divadelní představení byla spojena s přednesem básní, s řečnickými cvičeními, představení měla náměty s biblickou tematikou, nebo uváděla smyšlené příběhy citově, nábožensky a morálně silně působivé. Jazykem jezuitských dramat byla latina. Divadelním představením končívaly i semestry a vystoupení žáků byla odměněna cenami. Mezi autory dramatických her vyniká Mikuláš Salius (1543–1596), který přišel do Českého Krumlova v roce 1586 z Prahy. Odkazy Reference Literatura JACKOVÁ, Magdaléna. Divadlo jako škola ctnosti a zbožnosti: Jezuitské školské drama v Praze v první polovině 18. století.. 1. vyd. Praha: Trivium, 2011. 286 s. ISBN 978-80-7308-360-1. BAHLCKE, Joachim. Lexikon historických míst Čech, Moravy a Slezska. 1. vyd. Praha: Argo, 2001. 811 s. ISBN 80-7203-402-2. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jezuitské divadlo na Wikimedia Commons Encyklopedie Českého Krumlova
Zlatokorunský dům

Zlatokorunský dům je městský dům v českokrumlovském Vnitřním Městě na náměstí Svornosti čp. 12, jenž je od 3. května 1958 kulturní památkou. V objektu se nachází hotel OLDINN. Historie Starší bádání jmenovala listinu kláštera ve Zlaté Koruně z roku 1306 jako první písemnou zmínku o objektu. Nové výzkumy tuto teorii vyvrátily; podle nich patřil klášteru dům čp. 1. Dům čp. 12 je přímo zmiňován až roku 1424, kdy byl v majetku barvíře Šimona. Gotickou koncepci domu se středověkým jádrem inicioval roku 1484 rožmberský kancléř Václav z Rovného. V roce 1526 se dům stal vlastnictvím Silvestra Pergara. V letech 1599–1658 přešel majetku rodiny českokrumlovského primátora Kiliána Hölderle von Schattenberg. Roku 1613 byl renesančně přestavěn a fasády byly vyzdobeny sgrafity, které byly roku 1790 upraveny. Dalšími významnými majiteli byli eggenberský mincmistr Filip Ignác Häckel či schwarzenberský dvorní kuchař Valentin Neumann, jehož syn se později stal vyšebrodským opatem. V roce 1835 došlo k zazdění podloubí o třech arkádových obloucích a roku 1879 byla stavba zvýšena o další podlaží. V té době byla v užívání okresního hejtmanství. Dále se v domě vystřídala prádelna, řeznictví i městské muzeum. V letech 2001–2002 prošel památkově chráněný objekt rekonstrukcí. Sousední dům s čp. 13 byl na počátku 20. století nahrazen novostavbou. Oba vzájemně propojené domy tvoří hotelový komplex. Popis Svou svéráznou hmotou určuje konceptuální charakter zástavby západní strany náměstí Svornosti a jeho boční průčelí definuje charakter ulice Kájovské. Z gotické stavby se dochovaly sklepy, vstupní portál s lomeným obloukem, síťové klenby v místnostech přízemí a žebrová klenba v bývalé domovní kapli. V patře se zachoval renesanční trámový záklopový strop. Hlavní průčelí odpovídá barokně klasicistnímu stylu sklonku 18. století a zdobí jej po stranách umístěné vázy a vprostřed posazená busta opata Neumanna, působícího ve vyšebrodském klášteře. Odkazy Reference Související články Hotel Měšťák Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zlatokorunský dům na Wikimedia Commons Oficiální webové stránky hotelu
Krumlovský mlýn

Krumlovský mlýn v Českém Krumlově v ulici Široká je vodní mlýn, který stojí v centru města na řece Vltavě. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Mlýn roku 1347 zmiňuje Petr I. z Rožmberka ve své listině. Roku 1596 se Petr Vok z Rožmberka vzdal poddanského platu ve prospěch obce a mlýn se tímto stal městským; následovala velká přestavba v letech 1608–1611. K mlýnu patřil také jez. Nyní je zde galerie a muzeum historických motocyklů. Popis Dvorní průčelí k řece je jednoduché s pavlačí v úrovni patra. Fasáda byla po roce 2000 zrestaurována; z pozdně středověké výzdoby byla zachována nejzajímavější část na ustouplém východním průčelí, restaurované byly pozdně středověké detaily, koutová bosáž, vodní kolo a rožmberská růže nápisové destičky z roku 1548. Voda na vodní kolo vedla od jezu. Mlýn je zcela bez technologie, dochovalo se jen vodní kolo na spodní vodu a Francisova turbína. V roce 1930 měl mlýn jednu Girardovu turbínu (spád 1,35 m, výkon 18,- HP; zaniklo). Ve mlýně je malá vodní elektrárna. Odkazy Reference Související články Seznam vodních mlýnů v Česku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní mlýn, Široká čp. 80 na Wikimedia Commons Český Krumlov na webu ČÚZK, Archivní mapy (1826)
Štáblovice (zámek)

Zámek Štáblovice je kulturní památka ve stejnojmenné obci, nachází se ve středu obce v blízkosti obecního úřadu a kostela sv. Vavřince a tvoří jednu ze zdejších dominant. Zámek je obklopen parkem a v západní části francouzskou zahradou. Historie První písemná zmínka o vsi Štáblovice se objevuje v listině z roku 1312, ve které je jmenován Mikuláš ze Štáblovic. Štáblovice byly majetkem olomoucké biskupa, který je uděloval v léno. V roce 1460 byly Štáblovice uděleny v léno pánům z Kovalovic a právě s nimi je spjata stavba první tvrze ve Štáblovicích. První písemná zmínka o tvrzi pochází z roku 1528. Po pánech z Kovalovic drželi Štáblovice páni ze Žďáru, rod Vlků z Konecchlumí a od roku 1558 Rotmberkové z Ketře. Tvrz stála v místě dnešního zámku a byla obehnána vodním příkopem a hrazením. Pozůstatek tvrze tvoří dodnes část zámku. Renesanční obdélnou tvrz nechal přistavět k původní tvrzi její majitel Kašpark Rotmberk z Ketře (1558 – 1608). Ve východním průčelí zámku se s té doby zachoval renesanční portál, který byl později zazděn. Třicetileté válka tvrz výrazně poznamenala. Následně Štáblovice drželi členové rodů ze Samogy a Žňovských z Korkyně. Opravy se tvrz dočkala až za Lescourantů. Janu Lescourantovi byly Štáblovice uděleny v léno roku 1654 a v držbě jeho potomků zůstaly téměř jedno století. Ve 40. letech 18. století proběhly stavební úpravy zámku, došlo k rozšíření o dvě krátká kolmá křídla směrem k západu, později rozšířená. Během slezských válek změnil zámek svého majitele, vlastníkem se stal v roce 1745 hrabě Karel Otto Salm-Neuburg. Karel Otto dokončil raně barokní úpravy zámku, jenž postupně získal charakter barokní venkovské vily obklopené zahradou. V roce 1759 se Štáblovice staly majetkem svobodných pánů Sobků z Kornic, kteří byli pod jménem Sobek-Skalové z Kornic zdejšími pány až do roku 1945. Během 19. století bylo štáblovické panství vyvázáno z lenního svazku s olomouckým biskupstvím. Zámek samotný prošel už pouze menšími stavebními úpravy spočívajícími v dostavbě chodeb a později také vížek na koncích bočních křídel. Zámecký park byl upraven do podoby anglického parku. V roce 1945 byl zámek poškozen, štáblovický velkostatek byl zkonfiskován a zámek předán obci. Poté byl využíván pro různé účely (např. úpraven jako společenský sál, restaurace, moštárna, klub SSM), později zde byl i muzejní depozitář. Zámek byl v té době vystaven nedostatku jakékoliv větší péče a útokům vandalů. Tento stav trval i v 90. letech 20. století. Od roku 2001 byl zámek postupně opravován do dnešní podoby. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Štáblovice na Wikimedia Commons
Zamek w Štáblovicach

Zamek w Štáblovicach – zabytkowy zamek w miejscowości Štáblovice, w Czechach. Zamek wybudowany w pierwszej połowie XVI w. Przez wieki kilkukrotnie przebudowywany: w XVI w. w stylu renesansowym, w XVII/XVIII w. w stylu barokowym. W skrzydle wschodnim znajduje się portal z kartuszem zawierającym herb rodziny Sobek z Kornic. Właściciele pałacu Rytíři ze Štáblovic do 1460 Panowie z Kovalovic 1460 – około 1510 Panowie ze Žďáru około 1510 – 1531 Vlkové z Konecchlumí] 1531 – 1558 Rotmberkové z Ketře 1558 – 1627 Panowie ze Samogy 1629 – 1649 Žňovští z Korkyně 1650 – 1654 Lescourantové 1654 – 1744 Salm - Neuburgové 1745 – 1759 Sobkové z Kornic a Sobek-Skalové z Kornic 1759 – 1945 Przypisy
Husmannův mlýn

Husmannův mlýn (Zámecký, Panský) v Tachově je vodní mlýn, který stojí v centru města severozápadně od zámku na řece Mže. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Mlýn je zaznamenán roku 1645, kdy byl obnoven Janem Filipem Husmannem z Namedy, majitelem tachovského panství. Ve 2. polovině 19. století a ve 20. století prošel úpravami. Rekonstruovaný objekt je využíván městským kulturním střediskem; je zde umístěno zázemí a zkušebny Tachovského dětského sboru. Popis Přízemní zděná omítaná budova o 3 × 5 osách stojí na obdélném půdorysu. Její střecha je vysoká, sedlová. Brána při severovýchodním nároží je souběžná se severním průčelím; tvořená je dvěma hranolovými zděnými omítanými sloupky. V koruně zdiva brány jsou umístěné kamenné desky se segmentovým vytažením ukončeným koulí. Vrata má dvoukřídlá, laťková. Vpravo od brány v terénu je vsazen drobný mlýnský kámen. Ve štítovém průčelí mlýna se nachází znak Jana Filipa Husmanna z Namedy a pod ním datace rok 1645. Voda na vodní kolo vedla náhonem. Vodní kolo se dochovalo, v letech 2006–2007 bylo obnoveno. Odkazy Reference Související články Seznam vodních mlýnů v Česku Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Husmannův mlýn na Wikimedia Commons Tachov na webu ČÚZK, Archivní mapy (1838) Husmannův mlýn na Českým Lesem
Čimelice (zámek)

Zámek Čimelice je barokní šlechtické sídlo ve stejnojmenné obci v okrese Písek v Jihočeském kraji. Popis Zámecká budova je obklopená anglickým parkem. Samotný zámek je rozvržen na trojkřídlém půdorysu s jedním nadzemním patrem, pouze střední, poněkud zasunutá část, má patra dvě. Západním směrem od zámku vede cesta alejí spojující čimelický zámek s nedalekým zámkem v Rakovicích. Historie V areálu dnešního parku stávala tvrz, která je součástí severní části dnešního zámku. První zmínka o tvrzi držení rodu Vrábských je z roku 1483. Bratři Hynek a Kerunk Vrábští prodali tvrz v roce 1543 Deymům ze Stříteže. Po smrti bratrů Petra a Aleše Deymů pak panství často měnilo majitele, a to až do roku 1685, kdy je v dražbě získal Jan Jindřich hrabě z Bissingenu. Po něm panství převzal jeho syn Karel Bohumil z Bissingenu, hejtman Prácheňského kraje. Tomu se ekonomicky dařilo, a v letech 1728–1730 nechal vystavět nový barokní zámek podle plánu česko-italského architekta Marcantonia Canevalleho a stará tvrz byla přeměněna na sýpku. Tuto etapu dějin zámku připomíná erb Karla Gottlieba svob. pána z Bissingenu z roku 1728 na hlavním průčelí s nápisem V roce 1767 byl zámek zasažen požárem. Při následné rekonstrukci přibyly věžičky k postranním křídlům. O 15 let později vdova po Karlu Bissingenovi, hraběnka Apolonie odkázala Čimelice svému bratrovi hraběti Prokopu Vratislavovi z Mitrovic. Ten prodal statek svému synovci hraběti Josefu Vratislavovi. Po jeho smrti v roce 1830 panství připadlo jeho manželce Gabriele rozené Desfoursové a v roce 1842 její dceři Josefíně s manželem Karlem II. ze Schwarzenbergu. V roce 1850 se správy panství ujal její syn, Karel III. ze Schwarzenbergu a jeho potomci drželi zdejší panství až do roku 1948, kdy jim byl násilně odebrán komunisty. 20. století a současnost V době socialismu v zámeckých prostorách sídlila střední průmyslová škola filmová a po roce 1989 byl zámek opět navrácen Schwarzenbergům. Ti jej za státní podpory postupně opravují. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Čimelice na Wikimedia Commons Zámek Čimelice na hrady.cz
Náměstí Krále Jiřího z Poděbrad 53 (Cheb)

Měšťanský dům na adrese náměstí Krále Jiřího z Poděbrad 53 v Chebu byl původně postaven v 15. století v gotickém stylu, později byl přestavěn 18. století ve stylu baroka a ve 20. století byl upraven v moderním stylu. Průčelí na náměstí má tři okenní osy, průčelí do úzké Kramářské uličky pak dvě. Střecha domu je sedlová. Dům je využíván podniky, kronkrétně zde (k roku 2025) sídlí restaurace Bauguetterie Cheb. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům Špalíček, čp. 495 na Wikimedia Commons
Bílkova vila (Tábor)

Bílkova vila je secesní stavba, na jejíž stavbě se významně podílel sochař a architekt František Bílek. Budova, která nese jméno Vila Mária, se nachází ve městě Táboře, v Příběnické ulici čp. 738. Od roku 2007 patří dům mezi kulturní památky. Popis Autentická Bílkova vila se nachází v Táboře, na svažité parcele, vymezené ulicemi Novákovou a Příběnickou. Patrová a terasovitá budova na pomezí secese a symbolismu je ukázkou raného vlivu bruselsko-pařížského secesního stylu Art Nouveau v Česku. Jižní polovina stavby je podsklepena, nad sklepem je zvýšené přízemí, ve kterém se nacházely hlavní obytné prostory. O patro výš je obytné podkroví. Kamenné schodiště v interiéru má bohatě zdobené zábradlí se secesními motivy květin. Za domem se nachází svažitá zahrada. Fasády jsou ztvárněny výrazně taženými křivkami a na štítu i na mřížích oken suterénu se objevuje stylizovaný apotropaický motiv vosí hlavy, který měl vilu symbolicky chránit před zlem. Ve vile se nachází řada dochovaných cenných řemeslných prvků. Historie Bílkova vila byla vystavěna roku 1901. Budovu projektoval táborský stavitel T. Brdlík, který roku 1900 přizval ke spolupráci výtvarníka Františka Bílka, jenž je autorem zdobených fasád a dalších výtvarných prvků v interiéru budovy. Odkazy Reference Externí odkazy Bílkova vila [online]. Národní památkový ústav. Dostupné online.
Rožďalovice (zámek)

Rožďalovice jsou zámek ve stejnojmenném městě v okrese Nymburk ve Středočeském kraji. Byl postaven v renesančním slohu, ale dochovaná podoba je výsledkem barokní přestavby. Stavba je dvoupatrová a má pravidelný trojkřídlý tvar s výrazným centrálně umístěným portálem, který v interiéru ústí trojkřídlými schody. Dnes je využíván jako domov pro seniory – sídlo zde má Domov Rožďalovice, poskytovatel sociálních služeb. Zámek je chráněn jako kulturní památka. Historie Na místě zámku původně stávala tvrz, kterou však na začátku 17. století nahradila renesanční stavba zámku. Velká přestavba v pozdně barokním slohu proběhla po nákupu zámku Aloysií z Clamu a Janem Kryštofem z Clamu roku 1760. Za vlastnictví Lobkowiczů byla roku 1897 přistavěna věžička s hodinami. Od roku 1930 vlastnil zámek Rožďalovický akciový cukrovar, kterému byla budova konfiskována roku 1948. Odkazy Reference Literatura Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. Příprava vydání Rudolf Anděl. Svazek III. Severní Čechy. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1984. 664 s. Kapitola Rožďalovice – zámek, s. 410–411. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Rožďalovice na Wikimedia Commons
Evangelická škola Emaus

Bývalá evangelická škola Emaus je historická budova školy v Návsí v Moravskoslezském kraji. Jedná se o zděný klasicistní venkovský dům z 18. století, stojící v centru obce poblíž evangelického kostela, objekt je v původní dispozicí s dochovanými trámovými záklopovými stropy. V roce 1995 byl dům historicky zrenovován a slouží pro účely Farního sboru Slezské církve evangelické augsburského vyznání v Návsí. Budova je chráněna jako kulturní památka České republiky. Historie Počátky evangelické školy v Návsí jsou spojeny s vydáním Tolerančního patentu Josefem II. v roce 1781, podle kterého si evangelíci směli stavět kostely, zakládat vlastní školy a jmenovat učitele. Dříve musely děti evangelíků buď navštěvovat katolické školy, nebo školu nenavštěvovaly vůbec. V roce 1784 byla založena evangelická škola ještě před stavbou budoucího kostela, výuka zpočátku probíhala v dřevěné budově. Prvním učitelem jmenovaným do Návsí byl Andrzej Kaleta, který tuto funkci zastával až do roku 1836, jeho nástupci pak byli Jan Kuczera, Jan Hojdysz a Jan Rakus. V roce 1791 se majitel dřevěné budovy Adam Sikora vzdal části svého pozemku pro církevní a školní účely, díky čemuž byla v roce 1808 postavena nová zděná budova. V dobách největšího rozkvětu škola vzdělávala 100-160 dětí. Na základě rakouského vládního nařízení ze 14. května 1869, které naléhalo na zřízení veřejných a státních škol v celém regionu, předala církev 20. listopadu 1869, dříve soukromou církevní školu obci Návsí. Od roku 1870 to byla obecná škola, určena všem dětem bez ohledu na náboženské vyznání. Až v roce 1886 byla postavena nová obecná škola v Návsí. Po přestěhování do nové školy v roce 1886, budova Emauz sloužila jiným účelům. Nejprve to bylo ubytování pro vdovu po pastoru Janu Winklerovi, byla zde komora pro kněze a nějakou dobu zde byla umístěna i pošta. Budova sloužila také jako dům pro správce kostela a místo, kde mnozí evangelíci přicházející až ze vzdálené obce Jistebná (v Polsku) nacházeli odpočinek po několikahodinové cestě na bohoslužby. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Emaus w Nawsiu na polské Wikipedii. Související články Návsí Evangelický kostel (Návsí) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu evangelická škola Emaus na Wikimedia Commons 200 let budovy Evangelické školy v Návsí, 2008, 112 str., ISBN 978-80-254-2565-7
Emaus w Nawsiu

Emaus w Nawsiu – dom zborowy w Nawsiu, w kraju morawsko-śląskim w Czechach, który należy do miejscowego Zboru Śląskiego Kościoła Ewangelickiego Augsburskiego Wyznania. Budynek został wybudowany w 1808 r. i zaczął funkcjonować jako szkoła ewangelicka założona już wcześniej w okolicy, w 1784 r. Nazwa pochodzi od izraelskiej wioski Emmaus znajdującej się niedaleko Jerozolimy. Historia Początki Szkoły Ewangelickiej w Nawsiu Początki Szkoły Ewangelickiej w Nawsiu związane są z wydaniem w 1781 r. przez Józefa II Patentu Tolerancyjnego, zgodnie z którym zezwalało się ludziom na budowanie domów ewangelickich, założenie własnej szkoły wyznaniowej i powołanie nauczyciela. W 1784 r. założono szkołę ewangelicką jako zapowiedź przyszłego zboru. Wcześniej dzieci ewangelików albo musiały uczyć się w szkole katolickiej, albo nie uczęszczały do szkoły w ogóle. Początkowo edukacja przebiegała w drewnianym budynku na „Fojstwiu”. Pierwszym nauczycielem powołanym do Nawsia był Andrzej Kaleta, który swoją funkcję pełnił do 1836 r. Jego następcami zostali Jan Kuczera, Jan Hojdysz i Jan Rakus. Edukacja w Emausie W 1791 r. właściciel budynku drewnianego Adam Sikora odstąpił część swego gruntu na cele kościelno-szkolne, dzięki czemu w 1808 r. został wybudowany nowy budynek murowany przeznaczony na nauczanie dzieci wiary ewangelickiej. W swoich czasach świetności w szkole uczyło się 100-160 dzieci. Dzieci uczono czytać, pisać oraz liczyć. Poza tym odbywały się również zajęcia historii biblijnej, śpiewu pieśni kościelnych i katechizmu. Na mocy rozporządzenia rządu austriackiego z dnia 14 maja 1869 r., które naciskało na zakładanie w całym rejonie szkół publicznych i międzywyznaniowych, prezbiterstwo zborowe oddało 20 listopada 1869 r. dotychczas prywatną szkołę zborową do rąk nawiejskiej gminy. Od 1870 r. jako szkoła publiczna, międzywyznaniowa była przeznaczona dla wszystkich dzieci z Nawsia, niezależnie od wyznania religijnego. Kształciły się w niej dzieci o 6. do 14. roku życia. Dopiero w 1886 r. powołano do życia budynek nowej szkoły, który w 2021 nadal działa. Budynek po 1886 r. Po tym, jak szkoła została przeniesiona do innego budynku, Emaus służył innym celom. Na początku stanowił zakwaterowanie dla wdowy po pastorze Winklerze, diakonisy, mieściła się tam izba dla prezbiterów, działała tam również poczta. Obiekt był również miejscem wypoczynku dla ewangelików przybywających z Istebnej na nabożeństwo. Współczesność W 1995 r. odbył się całkowity remont budynku i od tego czasu służy on do celów kościelnych, pobytów dzieci, młodzieży oraz rodzin z różnych zborów. Stanowił również miejsce pracy twórczej dla Stowarzyszenie Polskich Artystów Plastyków w Republice Czeskiej (SAP). Galeria Przypisy Bibliografia Szymeczek, Józef a kol.: 200 let budovy evangelické školy v Návsí – 200 lat budynku szkoły ewangelickiej w Nawsiu 1808-2008. Návsí 2008.
Dobrohoř

Zámek Dobrohoř (německy Ebergersch, česky dříve někdy také Ebrgař) se nachází v obci Staré Město pod Landštejnem v Jihočeském kraji. V současné době prochází budova zámku po letech, kdy stál opuštěn a zanedbáván, postupnou rekonstrukcí. Zámek je využíván jako galerie a v turistické sezóně je přístupný veřejnosti. Na zámku také funguje kavárna a možnost ubytování. Historie Býval zde poplužní dvůr, který koupili Herbersteinové a po nich zdědili Sternbachové, kteří měli záměr objekt přestavět na klasicistní zámek. Po roce 1945 byl objekt ve správě státních statků. V roce 2013 objekt koupili noví majitelé. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Dobrohoř na Wikimedia Commons Oficiální stránky Nadšenci vzkřísili zámeckou ruinu. Zámek Dobrohoř zve na hody i africké masky. Dostupné online