NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
České Švýcarsko (nádrž)

České Švýcarsko je retenční nádrž, která slouží k zachycení náhlých dešťových přívalů v horní části povodí Dobrovodského potoka. Nachází se v katastrálním území Srubec, 5 km jihovýchodně od centra Českých Budějovic v nadmořské výšce 480 m. Vodní režim Nádrž se nachází na Dobrovodském potoce, který je jejím přítokem i odtokem. Náleží do povodí Vltavy. Historie Retenční nádrž České Švýcarsko byla vybudována v rámci vodohospodářských úprav Dobrovodského a Vráteckého potoka provedených v letech 1897–1898 podle projektu pražského inženýra Rudolfa Brechlera. Cílem těchto úprav byla ochrana Českých Budějovic před povodněmi. Stavbu provedly firmy Bohdana Francka a Josefa Pillmanna. Nádrž na Dobrovodském potoce získala jméno podle romantického označení údolí potoka mezi Dobrou Vodou a Třebotovicemi. Údolí tak bylo pojmenováno na přelomu 19. a 20. století, neboť je hluboké, místy skalnaté, jsou v něm vodní plochy a stávaly tu i roubené stavby. Používají se i názvy Nové Švýcarsko či lidově Švajcy. Po roce 1906 byl nad nádrží postaven ubytovací hostinec České Švýcarsko ve stylu romantické secese. Úředně byl pro hotel schválen název „České Švýcarsko“ v roce 1938. Restaurační a ubytovací činnost byly zrušeny v roce 1953, ale objekt s věžičkou stál až do roku 1990, kdy byl zbořen. Přístup Přístup je možný po červené turistické značce z Dobré Vody do Srubce. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu České Švýcarsko na Wikimedia Commons
Šibeniční mlýn

Šibeniční mlýn (něm. Galgenmühle) se nachází v Rozprechticích u Dubé v okrese Česká Lípa. Říká se mu též Švihovský mlýn, podle osady, která zde původně byla, a jeho historie má souvislost s tragickou událostí, která inspirovala Karla Hynka Máchu k sepsání básně Máj. Historie Mlýn zde patrně existoval již v 16. století. Jako vodní zdroj byla použita říčka Liběchovka. Na skále nad mlýnským náhonem je vytesán letopočet 1528 a má jít údajně o nejstarší dochovanou dataci vodního díla v Čechách. Roku 1774, dne 7. května, došlo nedaleko mlýna, u sochy sv. Prokopa k otcovraždě. Dubský mladík Ignác Schiffner ubil svého otce, který v těch místech měl tehdy chmelnici, a jeho mrtvé tělo svrhl do nedalekého Sviňského dolu (který vede hned vedle mlýna). Celou událost poměrně podrobně popsal ve farní kronice dubské farnosti tehdejší farář Ambrož Glaser. Ten ve zprávě o činu popisuje Ignáce Schiffnera jako „mladíka skromného, dobrého vychování a života bezúhonného“, zároveň v závěru svého textu vyjadřuje přání, aby se na událost rychle zapomnělo. R.D. Ambrož Glaser, Farní kronika Dubá Tuto událost později slyšel Karel Hynek Mácha. Ten na jejím základě vytvořil děj své nejslavnější básně – Máj. Mlýn, zahrnující obytnou budovu, mlýnici s náhonem, pilu a vlastní rybník, sloužil svému původnímu účelu ještě ve 30. letech 20. století, kdy je zde uváděno kolo na svrchní vodu. Tehdy zde fungovala také pro potřeby mlýna malá vodní elektrárna. K roku 1930 se jako majitel uvádí J. Bunzmann. Po roce 1945 areál přestal sloužit původnímu účelu a pouze se zde bydlelo. Tak je tomu dodnes. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šibeniční mlýn na Wikimedia Commons vodnimlyny.cz
Žďárecké jezírko

Žďárecké jezírko (též Žďárské, německy Scheureker Schwelle) je splavovací nádrž, která sloužila ke zlepšení stavu vody pro plavení dřeva z okolních lesů. Nachází se v katastrálním území Horní Světlé Hory, 6 km severozápadně od Strážného v nadmořské výšce 960 m. Rozloha nádrže je 1,57 ha a je největší vodní plochou v povodí Teplé Vltavy. Vodní režim Nádrž byla vybudována na potoku Častá, který je jejím přítokem i odtokem. Náleží do povodí Teplé Vltavy. Přístup Přístup je možný po zelené turistické značce ze Strážného, souběžně vede i cyklostezka. Odkazy Reference Související články Nádrž U Tokaniště Polecká nádrž Knížecí Pláně Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fotografie vodní nádrže na Wikimedia Commons Žďárecké jezírko na Turistika.cz
Obchodní dům Máj

Das Einkaufszentrum Máj, heute My, ist ein im Jahr 1975 erbautes Einkaufszentrum in der Národní třída in Prag. Es ist ein bedeutendes Gebäude der tschechischen Architektur der 1970er-Jahre. Geschichte Die Architekten des Gebäudes waren John Eisler, Miroslav Masák und Martin Rajniš aus dem Atelier SIAL (aus Liberec), das 1968 von Karel Hubáček gegründet wurde. Wie auch bei Karel Hubáčeks Fernsehturm Ještěd konnte man bei dem Gebäude große Begeisterung im Westen bemerken. Nach der Wende kaufte Tesco das Gebäude und nannte es später in My um. 2006 wurde das Gebäude zum Kulturellen Denkmal der tschechischen Republik ernannt. Im Jahr 2009 wurde das Gebäude renoviert. Beschreibung Das Gebäude hat sieben Stockwerke und drei Keller, dabei werden das erste bis vierte Obergeschoss als Verkaufsräume verwendet. Im fünften Stockwerk befindet sich die Verwaltung mit Kantine, im sechsten die Geschäftsführung, im siebten befindet sich die Technik wie Klimaanlagen. Auf dem Dach gibt es die Möglichkeit, sich das Panorama der Stadt Prag anzusehen. Im zweiten Untergeschoss ist ein Lager eingerichtet und im dritten Untergeschoss befindet sich eine Rechenzentrale. Weblinks Obchodní dům Máj/Tesco navržen na kulturní památku (tschechisch) Konec tradice, obchodní dům Máj se zevnitř i zvenčí mění na My (tschechisch)
Židovský hřbitov v Telči

Židovský hřbitov v Telči, založený v roce 1879, leží na jihovýchodním okraji města nedaleko Staroměstského rybníka. Přístup k němu vede kolem jižního břehu rybníka přes železniční trať u zastávky Telč - Staré Město. V jihozápadním rohu areálu stojí obřadní síň využitá jako modlitebna církve adventistů sedmého dne. Ve farním kostele sv. Jakuba jsou umístěny desky se jmény obětí nacistické perzekuce. V Telči se nachází také synagoga. Odkazy Související články Telč synagoga v Telči Seznam židovských památek v Kraji Vysočina Seznam židovských hřbitovů v Česku Židovský způsob pohřbívání Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Židovský hřbitov v Telči na Wikimedia Commons Židovský hřbitov v Telči v dokumentaci náhrobků na webu Židovské obce Brno
Jüdischer Friedhof (Telč)

Der Jüdische Friedhof in Telč (deutsch Teltsch), einer tschechischen Stadt im Okres Jihlava in der Kraj Vysočina, wurde 1879 angelegt. Zuvor wurden die Toten auf dem jüdischen Friedhof im Wald bei Zadní Vydří, etwa fünf Kilometer südlich von Telč, bestattet. Auf dem 2733 Quadratmeter großen jüdischen Friedhof in Telč befinden sich heute noch circa 200 Grabsteine. Das Taharahaus ist erhalten. Siehe auch Jüdische Gemeinde Telč Literatur Josef Hrdlička, Markéta Hrdličková, Antonín Bína: Telč. Sehenswürdigkeiten in Stadt und Umgebung. Dobrý důvod, Telč 2007, S. 33, ISBN 978-80-903546-4-7. Klaus-Dieter Alicke: Lexikon der jüdischen Gemeinden im deutschen Sprachraum. Band 2: Großbock – Ochtendung. Gütersloher Verlagshaus, Gütersloh 2008, ISBN 978-3-579-08078-9 (Online-Ausgabe). Weblinks Beschreibung (tschechisch, abgerufen am 19. Februar 2015)
Židovský hřbitov v Prčici

Židovský hřbitov leží v polích asi 500 metrů severně od intravilánu Prčice nedaleko rybníka Pabiánek, při polní cestě na níž se odbočuje ze silnice II/121. Čtyřúhlý prostor hřbitova obehnaný nevysokou zdí má výměr asi 1 575 metrů², je volně přístupný a chráněný jako kulturní památka. Do roku 1942, kdy byla prčická židovská obec vyhlazena v koncentračních táborech, zde bylo pohřbeno asi 170 osob, na jejichž hrobech se dochovalo přibližně 50 stél či macev. Historie a popis Židé jsou v Prčici připomínáni již v 17. století, roku 1689 je zmiňována rodina Salomona Cantora, rodáka z Nalžovic, a modlitebna ve vinopalně čp. 109. Teprve v letech 1852–1854 získala místní židovská náboženská obec vlastní synagogu, když pro ni Moises Strauss zakoupil dům čp. 68 na Vítkově náměstí, na jehož dvoře byla vystavěna. V této době byli místní Židé pohřbíváni na židovských hřbitovech v Kosově Hoře, Jistebnici, Prudicích či Voticích, než náboženská obec roku 1865 zakoupila kus pole severně od města, na němž byl zřízen hřbitov. První zde pohřbenou byla roku 1867 Josefa Mautnerová ze Sedlce. Za druhé světové války, 4. září 1942, bylo všech 31 místních obyvatel židovského původu převezeno do KT Terezín a odtud dále na východ do KT Osvětim, KT Malý Trostinec a KT Treblinka. Po válce hřbitov postupně chátral i přesto, že byl roku 1974 zapsán do státního seznamu kulturních památek, roku 1988 se Rada židovských náboženských obcí ČSR neúspěšně pokusila požádat o upuštění od památkové ochrany. Teprve v 90. letech 20. století byl hřbitov revitalizován, v letech 2000–2002 byla opravena márnice. Hřbitov je přístupný kovanou branou s hexagramy severně od márnice, zapuštěné na východě do ohradní zdi. Klasicistní zděná márnice má sedlovou střechu a segmentem zaklenutý vstup. Dochované stély jsou hodnotné zejména z pohledu epigrafického, většina epitafů je v němčině, německo-hebrejsky, česko-hebrejsky či česky, jen jeden je pouze v hebrejštině. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Židovský hřbitov v Prčici na Wikimedia Commons
Jüdischer Friedhof (Prčice)

Der Jüdische Friedhof in Prčice (deutsch Pertschitz), einem Stadtteil von Sedlec-Prčice im tschechischen Okres Příbram der Region Středočeský kraj (deutsch Mittelböhmische Region), wurde vermutlich Anfang des 18. Jahrhunderts angelegt. Der jüdische Friedhof ist seit 1988 ein geschütztes Kulturdenkmal. Die ältesten Grabsteine auf dem Friedhof stammen aus der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts. Weblinks Einzelnachweise
St. Nepomuk (Mílov)

Die Sankt-Nepomuk-Kapelle in Mílov (deutsch Halbmeil), früher auch als Rozhraní bezeichnet, ist eine Wegekapelle im böhmischen Teil des Erzgebirges. Sie entstand 2013 an der Stelle eines Vorgängerbaues, der um 1830 von Christoph Glaser aus Halbmeil unweit der Joachimsthaler Straße dort errichtet wurde, wo diese die Fahrstraße von Zwittermühl nach Halbemeile kreuzt. Die alte Kapelle wurde 1953 im Zuge des Abrisses des gesamten Grenzortes Halbmeil eingeebnet. Die an Ort und Stelle liegengebliebenen Mauersteine wurden für den Wiederaufbau der Kapelle von September bis Oktober 2013 wiederverwendet. Literatur St. Nepomuk Kapelle auf Halbmeil. Gemeinde Breitenbrunn / Infozentrum Bozi Dar o. J. (Faltblatt) Weblinks Jaroslav Vyčichlo: Rozhraní - kaple sv. Jana Nepomuckého (tschechisch)
Карловарский фуникулёр «Диана»

Карловарский фуникулёр «Диана» (чеш. Lanová dráha Diana) — фуникулёр в южной части Карловых Вар. Путь проложен по дуге. Три станции, остановка на промежуточной по предварительному уведомлению машиниста. Нижняя станция, «Старый луг» (чеш. Stará Louka), находится в конце Марианской улицы, около гостиницы «Гранд-отель Пупп» (Grandhotel Pupp). Промежуточная станция, «Олений прыжок» (чеш. Jelení skok), находится на середине пути, на разъезде. На вершине холма, рядом с верхней станцией «Холм дружбы» (чеш. Výšina přátelství) находятся обзорная башня «Диана» и одноимённый ресторан. Характеристики Система: Маятниковая, наземная, канатная дорога с неотделимыми вагонами, передвигающимися по однопутной дороге со стрелкой Абта, для перевозки пассажиров. Путь: Дугообразный в открытой местности. Полезная длина пути: 437 метров. Строительная длина пути: 452,6 метра. Предельный уклон пути: 432,3 ‰. Средний уклон пути: 399,1 ‰. Приводная станция находится на 555,6 метрах над уровнем моря. Центральная станция находится на 473 метрах над уровнем моря. Исходная станция находится на 389,09 метрах над уровнем моря. Разность высот станций: 166,51 метра. Тип рельсов: «А». Ширина колеи: 1 метр. Число вагонов: 2. Скорость поезда: 2,04 м/с. Ревизионная скорость: 0,3 м/с. Длительность пути: 394,5 с. Провозная способность: 365 человек в час. Вместимость 1 вагона: 49+1 человек. Вес пустого вагона: 7900 кг. Канат: диаметр 28 мм, площадь поперечного сечения: 6,19 Ao. Напряжение: 380/220 В, 50 Гц. Мощность двигателя: 51 кВт. Регулирование привода: тиристорное. Минимальная скорость вращения двигателя: 10 об/мин. Стоимость проезда (на декабрь 2012): до средней станции — 20 крон, до верхней станции — 40 крон, до верхней станции и обратно — 70 крон. Примечания
Burg Libštejn

Die Burgruine Libštejn (deutsch Liebstein, älter Liebenstein) liegt über der Berounka südlich von Liblín im Bezirk Rokycany, Tschechien. Die Burg wurde vom königlichen Bauleiter Ulrich Tista von Liebstein als Privatsitz erbaut und wurde 1361 erstmals schriftlich erwähnt. Am Ende des 14. Jahrhunderts kam die Burg in den Besitz der Herren von Kolowrat. In den Hussitenkriegen gehörte Libštejn Bedřich von Kolowrat, welcher zusammen mit seinem Bruder Hanuš bedeutender Gegner der Hussiten war. 1425 wurde die Burg von den Hussiten belagert und von den umliegenden Hügeln beschossen. Nach siebenwöchiger Belagerung unterzeichneten die beiden Brüder mit den Hussiten ein Abkommen und wechselten auf deren Seite. Im 16. Jahrhundert war Libštejn im Eigentum der Herren aus Valdštejn, nach und nach verfiel die Burganlage. Im Jahre 1590 wurde die Burg bereits als wüst erwähnt. Das definitive Ende brachte der Dreißigjährige Krieg. Die Hauptgebäude der Burg waren zwei nebeneinander stehende Palasbauten, welche in der Mitte einen kleinen länglichen Hof bildeten. An den Kurzseiten war der Hof je von einem viereckigen Wohnturm erschlossen. Ursprünglich gab es in Libštejn zwei Türme. Vom zweiten Turm gibt es nur noch einen hohen Mauersplitter. Von der herrschaftlichen Burganlage und den übrigen Gebäuden der Burg sind bis heute noch eingestürzte Mauern zu sehen, die ursprüngliche Größe der Burg erahnen lässt. Die Höhenburg wurde zwischen drei weiteren höheren Gipfeln angelegt. Diese militärisch ungünstige Wahl des Standortes ist auf die ruhige und stabile Zeit Karls IV. zurückzuführen. Die Burgruine ist frei zugänglich. Einzelnachweise Literatur Zdeněk Fiala (Red.): Hrady, zámky a tvrze v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. Band 4: Miloslav Bělohlávek: Západní Čechy. Svoboda, Praha 1985, S. 187–188. Dobroslava Menclová: České hrady. Band 2. Odeon, Praha, 1972, S. 91–95. Weblinks Beschreibung der Burg mit Bildern und Plänen (tschechisch)
Castello di Libštejn

Il castello di Libštejn (in ceco Zámek Libštejn) si trova a Liblín comune nel Distretto di Rokycany, Regione di Plzeň in Repubblica Ceca. Si tratta di un edificio edificato nel XIV secolo, ridotto in rovine e considerato monumento culturale nazionale. Storia La prima menzione del castello risale al 1361 quando il signore che ne decise la costruzione fu Oldřich Tista z Hedčan. Dalla fine del XIV secolo appartenne all'importante famiglia comitale boema dei Kolowrat. Nel 1430 gli hussiti assediarono il castello e in parte lo espugnarono. Nel 1540 Jan Libštehnský von Kolowrat vendette il castello alla famiglia Valdštejn che provvide a restaurarlo e rafforzarlo. Alla fine del XVI secolo entrò in possesso della famiglia Gryspek di Kaceřov ma i proprietari non abitarono nel castello e questo cominciò a deperire. I danni peggiori vennero procurati durante la guerra dei trent'anni perché nel 1639 fu saccheggiato e dato alle fiamme. In breve il castello cominciò a cadere in rovina e già nel 1590 era considerato abbandonato e la sua funzione di centro della tenuta fu assunta dal comune di Liblín. Le murature del castello vennero in parte demolite e utilizzate per la costruzione di numerose abitazioni nelle zone vicine. Nonostante lo stato nel quale si trova è diventato oggetto di visite anche per il fatto di essere considerato monumento culturale nazionale. Descrizione Le rovine del castello di Libštejn si trovano a sud di Liblín, comune nella Regione di Plzeň in Repubblica Ceca. Posta in posizione elevata, su una collina rocciosa al centro della conca sopra la riva destra del Berounka, la struttura è formata principalmente dall'alta torre a base quadrangolare e dai resti di edifici residenziali con altre due torri di dimensioni molto minori. La torre che ci è pervenuta era considerata all'epoca, prima dell'avvento delle artiglierie, particolarmente rinforzata. I resti degli edifici che sono rimasti occupano una superficie notevole e delimitano piccoli cortili. Sul lato a sud si trova un ingresso con arco a tutto sesto. Ci sono pervenuti anche i resti della cappella gentilizia, sul lato sud ovest. Sui lati est ed ovest sono ancora visibili i resti del fossato. Monumento culturale della Repubblica Ceca La tutela dei monumenti della Repubblica Ceca considera il complesso quasi diroccato del castello di Libštejn coi diversi edifici che ne fanno parte un monumento culturale nazionale tutelato col numero di catalogo 1000158462. Note Bibliografia (CS) Jaroslav Sklenář, Václav Šafr, Krašov a Libštejn: hrady bratrů Kolovratů, Čistá, J. Sklenář, 2014, OCLC 897868927. Voci correlate Liblín Distretto di Rokycany Regione di Plzeň Castello di Rychnov nad Kněžnou Municipio di Horšovský Týn Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Castello di Libštejn Collegamenti esterni (EN) Castle Libštejn - Zřícenina hradu Libštejn, su en.mapy.cz. URL consultato il 31 maggio 2024. (CS) Libštejn (hrad), su ipac.svkkl.cz. URL consultato il 31 maggio 2024.
Kościół Wniebowzięcia Maryi Panny w Moście

Kościół Wniebowzięcia Maryi Panny (cz. Kostel Nanebevzetí Panny Marie) – rzymskokatolicka świątynia znajdująca się w czeskim mieście Most. Historia Budowa kościoła Kościół powstał po pożarze miasta w 1515. Budowę rozpoczęto w 1517, w tym samym miejscu, co stała poprzednia świątynia. Projekt kościoła sporządził Jakub Heilmann ze Schweinfurtu. Prace trwały do początku XVII wieku. W drugiej ćwierci XVIII wieku w prezbiterium zainstalowano monumentalny ołtarz główny. Proces przeniesienia kościoła Z powodu potrzeby zwiększenia obszaru kopalnianego, podjęto decyzję o likwidacji Starego Miasta, na którego terenie znajdował się kościół. W 1975 kościół przeniesiono na teren obok barokowego szpitala z gotyckim kościołem św. Ducha. Przemieszczenie odbyło się poprzez podłożenie pod posadzkę kościoła szyn, a następnie przesunięcie go na nich z prędkością 2,16 centymetra na minutę. Transport trwał 646 godzin, kościół przemieszczono o 841,1 metra i usadowiono na nowych fundamentach. Proces przeniesienia kościoła figuruje w księdze rekordów Guinnessa jako najcięższa rzecz przemieszczona koleją (waga kościoła wynosiła wtedy 12 000 ton). Po przenosinach Po przemieszczeniu świątyni trwały prace konserwatorskie, wzniesiono wieżę, której nie udało się przetransportować. Kościół otwarto 4 listopada 1988, a uroczysta konsekracja odbyła się w dniach 19 i 20 czerwca 1993 roku. 1 lipca 2010 kościół wpisano na listę zabytków. Architektura i wyposażenie Świątynia gotycka, trójnawowa. W północną fasadę wbudowana jest wieża. Barokowy ołtarz główny pochodzi z II ćwierci XVIII wieku. Emporę nad wejściem głównym zdobią organy. Dzwony Na wieży kościoła zawieszone są 2 dzwony: mniejszy z 1586 i większy z 1593, ważący 3,2 tony. Prócz tego znajdują się tam dwa dzwony cymbałowe, przy czym jeden z nich pochodzi z 1596 roku. Ze względu na stan techniczny wieży dzwony używane są jedynie w większe uroczystości. Przypisy
Ветеринар

Ветеринар или ветеринарен лекар е лице, което притежава образователно-квалификационната степен „Магистър по ветеринарна медицина“ и има право да упражнява ветеринарно-медицинска дейност. В националната класификация на професиите и длъжностите (НКПД), ветеринарните лекари са класифицирани в Клас 2 (Аналитични специалисти), Подклас 22 (Природонаучни и здравни специалисти), Група 222 (Здравни специалисти), Единична група 2223 (Ветеринари), със следните позиции: 2223 – 7001 Ветеринар 2223 2223 – 7002 Ветеринар, акушер-гинеколог 2223 2223 – 7003 Ветеринар, ветеринарно-санитарен инспектор 2223 2223 – 7004 Ветеринар, епидемиолог 2223 2223 – 7005 Ветеринар, интернист 2223 2223 – 7006 Ветеринар, паразитолог 2223 2223 – 7007 Ветеринар, патолог 2223 2223 – 7008 Ветеринар, фармаколог и токсиколог 2223 2223 – 7009 Ветеринар, физиолог 2223 2223 – 7010 Ветеринар, хирург 2223 2223 – 7011 Епизоотолог 2223 2223 – 7012 Ветеринарен лекар, лабораторен Според НКПД, ветеринарите провеждат изследвания; усъвършенстват или разработват теории и оперативни методи; провеждат медицински прегледи, диагностика и лечение на заболявания или травми у животните; прилагат медицински знания в областта на ветеринарната медицина. Източници
Veterinární lékař

Veterinární lékař (veterinář, zvěrolékař) je absolvent šestiletého studijního programu veterinární lékařství na Fakultě veterinárního lékařství nebo šestiletého programu veterinární hygiena a ekologie na Fakultě veterinární hygieny a ekologie Veterinární univerzity Brno, má titul „doktor veterinární medicíny“ (ve zkratce MVDr., lat. medicinae veterinariae doctor, v anglosaských zemích ve zkratce DVM). Úkolem veterináře je pečovat o zdraví a pohodu zvířat, ale také chránit zdraví člověka kontrolováním výroby a distribuce potravin živočišného původu. Stavovské organizace V Česku veterinární lékaře sdružuje Komora veterinárních lékařů České republiky, přičemž členství je zákonnou povinností pro všechny veterinární lékaře, kteří provádějí veterinární terapeutickou a diagnostickou praxi. Zákonná povinnost vychází z ustanovení zákona 381/1991 Sb., O Komoře veterinárních lékařů. Mezi další, menší sdružení se řadí například Česká společnost veterinárních stomatologů , Česká asociace veterinárních lékařů malých zvířat nebo Česká asociace veterinářů zoozvířat a volně žijících zvířat. Členství v menších sdruženích je dobrovolné. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu veterinární lékař na Wikimedia Commons Slovníkové heslo veterinář ve Wikislovníku
Veterinar

Veterinar ili doktor veterinarske medicine (dr.med.vet. ili DVM) je stručnjak iz područja biomedicinskih znanosti. Veterinarska medicina se studira 6 godina (12 semestara) na Veterinarskom fakultetu (u Hrvatskoj), nakon kojih je veterinar izučen za: rad u primarnoj veterinarskoj medicini, rješavanje problematike veterinarskog javnog zdravstva, zaštitu čovjekova okoliša, terensku, kliničku i laboratorijsku dijagnostiku, preventivno suzbijanje zaraznih bolesti i zoonoza, projektiranje i sudjelovanje u izradbi programa za razvijanje i unapređivanje djelatnosti stočarske proizvodnje animalnih namirnica i animalnih proizvoda, razvijanje svih oblika zaštite životinja i okoliša, njegovanje etike humanih odnosa spram životinja. Upravo su laboratorijski veterinari prvi izolirali onkoviruse, salmonelu, brucelu i razne druge patogene. Također su pomogli u borbi protiv malarije, žute groznice i botulizma, proizveli su antikoagulans za liječenje srčanih bolesti kod ljudi, te su definirali i razradili neke kirurške tehnike za ljude. No, u današnje vrijeme ekspanzije ljudske populacije, doktor vetrinarske medinicine obavlja uz zaštitu zdravlja ljudi (posredno) i životinja (neposredno) još jedan jednako vrijedan zadatak - proizvodnja što više i kvalitetnije namirnice animalnog podrijetla (posredno i neposredno, kroz biotehnološke postupke i inspekcijski nadzor). Poput svih liječnika, veterinari moraju donositi etičke sudove. U svijetu se vodi rasprava koliko su etični postupci kao što su vađenje kandža mačkama i rezanje (kupiranje) ušiju i repova psima. U nekim su zemljama ti postupci nezakoniti. Vanjske poveznice Mrežna mjesta veterina portal, specijalizirani veterinarski informacijski portal