Místodržitelský letohrádek

Místodržitelský letohrádek je původně pozdně gotická stavba z konce 15. století nacházející se v pražské Královské oboře – Stromovce v Praze-Bubenči, v jihozápadní části obory na okraji území bývalé osady Ovenec. V současné době budova slouží jako vědecké pracoviště, depozitář a studovna oddělení novin a časopisů Knihovny Národního muzea v Praze. Historie Vznik letohrádku Královská obora v tehdejším Ovenci vznikla pravděpodobně po roce 1261 z iniciativy Přemysla Otakara II., který patrně v její jižní části zařídil výstavbu malého hradu. Do roku 1319 však jakékoliv literární zdroje o oboře, potažmo o státním hradu, mlčí. Absenci informací o této stavbě je možné odůvodnit napojením na samotný Pražský hrad. Lze předpokládat, že objekt nevystupoval jako samostatný, ale sloužil jako funkční doplněk sídla králů. Z původního středověkého sídla se do dnešní doby zachovalo pouze obdélníkové založení stavby, věž a přízemní sály, které mají čtvercový a obdélníkový půdorys. Areál byl chráněný hradební zdí, která se na jižní straně vedlejší budovy dále napojovala na ohradní zeď samotné obory. Výhodou objektu bylo jeho umístění, jelikož se tyčil na hraně strmého svahu nad loveckým revírem, což zajišťovalo v té době velmi důležitou vizuální kontrolu nad celou kotlinou. Konec 15. století V Královské oboře probíhaly od roku 1486 rozsáhlé úpravy, které byly financovány z výnosů kutnohorské mincovny. Zásadní obnovu samotného objektu inicioval v letech 1495–1496 král Vladislav II. Jagellonský, který tou dobou sídlil již v Budíně. Na poměrně radikální přestavbě v duchu vladislavské gotiky se podílela velmi známá jména umělců královské huti, kterou v té době vedl Benedikt Rejt a architektonický návrh spolu s ním vypracoval i Hans Spiess. Stavba se v tomto období dočkala jak navýšení o druhé patro, tak i vysokého zastřešení. Výrazným prvkem jagellonské fáze se staly přízemní arkády s cihlovými pilíři lemující budovu, které vytvořily základ pro horní vyhlídkovou terasu. Ta sloužila jako ochoz určený k promenádě a dodala stavbě na reprezentativnosti. Jako propojení mezi prostorem terasy a exteriérem sloužila schodišťová věž s vřetenovým schodištěm, která byla diagonálně přisazená k západnímu nároží. Kromě této hlavní věže byla do objektu vložena další dvě točitá schodiště, a to do východního nároží a jihozápadní stěny. Už zde se projevuje také nastupující vliv renesance a důkazem toho jsou vnější okna, jejichž provedení je připisováno kamenickému mistrovi, kterého přivedl Vladislav II. Jagellonský z Budína. Kamenické značky dokládají, že na stavbě Místodržitelského letohrádku se podíleli ti stejní řemeslníci, kteří pracovali na Vladislavském sále. V souvislosti s četnými úpravami během vlády panovníka z rodu Jagellonců se pro objekt v dobových pramenech i odborné literatuře vžila označení jako lovecký hrádek (Hunting Lodge) nebo letohrádek (Lustschloss). Tato označení mají faktický základ, jelikož budova nebyla určena k trvalému pobytu panovníka. Měla sloužit převážně jako místo k odpočinku, lovu či slavnostem. Z let 1498–1502 existují také zmínky o malíři Romanu Vlachovi, který v letohrádku měl malovat pokoje. Druhá polovina 16. století Nástup Habsburků na český trůn nepřinesl pro Místodržitelský letohrádek mnoho nového, jelikož byla stavba v Královské oboře ve stínu nově založené obory Hvězda. Další zásadní úpravy letohrádku pak přineslo až období vlády Rudolfa II., a to konkrétně po roce 1578. Pravděpodobně se na úpravách za jeho vlády podílel také italský stavitel Ulrico Aostalli, ale žádný přímý důkaz, který by tuto skutečnost potvrzoval, nebyl nikdy nalezen. Oba sály v přízemí i arkádový ochoz byly nově zaklenuty a důležitou úpravou bylo také zvýšení schodišťové věže. Dále přibyla valbová střecha, která měla přímo zastřešit prostor nového ochozu nacházejícího se pod uzavřenými arkádami. 17. a 18. století V období třicetileté války bylo velké množství staveb poškozeno, ale Místodržitelský letohrádek vyvázl bez větších škod. Po skončení války se mu však velké pozornosti nedostávalo. Během švédského obléhání v roce 1648 využíval letohrádek jako příbytek švédský hrabě a pozdější polní maršál Arvid Wittenberg. Za další příčinu odlivu pozornosti lze označit vybudování letohrádku, který se nacházel pod svahem v Královské oboře. Ten byl dříve známý pod názvem Dolní letohrádek či později jako Šlechtova restaurace. Koncem 18. století se letohrádek dal označit dokonce za opuštěný a ponurý, a to i přes občasné návštěvy Karla VI. či jeho bratra Josefa I. Roku 1792 byla v Královské oboře pořádaná slavnost u příležitosti korunovace Františka II. českým králem, a proto byla narychlo opravena fasáda; naopak samotný interiér opraven ani využit nebyl. Tristní stav stavby dokládá i skutečnost, že do střechy letohrádku zatékalo a některé z kleneb se dokonce zřítily. Stavba tedy již nesloužila jako obytná a byla po nějakou dobu využívána dokonce jako sýpka. 19. století Zlom přichází počátkem 19. století, když se nejvyšší purkrabí Jan Rudolf Chotek rozhodne zkultivovat zanedbanou oboru v prostředí přístupné široké veřejnosti. O Janu Rudolfu Chotkovi se mluvilo jako o člověku s velkým zájmem o moderní architektonické styly, přičemž úpravy zahrad patřily mezi jeho nejoblíbenější. Toto potvrzuje i jím iniciované zřízení anglických zahrad na zámcích ve Veltrusích či Nových Dvorech. V roce 1804 bylo navrženo, aby byl letohrádek upraven na letní sídlo, které mohou využívat nejvyšší purkrabí. Hmota hlavní budovy prakticky změněna nebyla, ale fasáda byla přestavěna do neogotického slohu. Práce na stavbě, které začaly roku 1803, měl řídit a dozorovat profesor Georg Fischer, ale není jasné, jestli byl autorem architektonického řešení přestavby on, či zda to byl dvorní stavitel Ignác Alois Palliardi. Situační zpráva G. Fischera dokazuje, že v obou podlažích letohrádku byly vyzděny příčky v obytných místnostech a také zkonstruovány rákosové stropy. Nebyl opomenut ani sklep, který byl vyhlouben a zpřístupněn, a dále byly nově omítnuty jak vnitřní, tak i vnější zdi. Nástup nového nejvyššího purkrabí hraběte Josefa Wallise či úmrtí již jmenovaného stavitele Aloise Ignáce Palliardiho mělo za následek zpomalení dokončovacích prací na letohrádku, potažmo činností v celé oboře. Přeměna Místodržitelského letohrádku v rozmezí let 1803–1821 je pokládána za jeden z prvních projevů architektonického romantismu na území českých zemí. Sama stavba byla dokončena v roce 1821, ale o 7 let později byl objekt patrně doplněn o dobové vytápěcí zařízení instalované českým stavitelem Karlem Pollakem. 20. století S jistou odmlkou byl letohrádek v roce 1913 vybaven elektrickým osvětlením a roku 1916 proběhla instalace výtahu. Novogotickou mříž, která měla za úkol chránit výtahovou šachtu, navrhl český architekt a restaurátor Ludvík Lábler. Letohrádek byl v meziválečném období, konkrétně v letech 1919–1921, využíván americkou delegací spolku YWCA. V letech 1921–1928 pak sloužil jako internát Vyšší školy sociální péče, pro který byla dispozice objektu lehce přizpůsobena. Až rok 1948 znamenal převzetí objektu Národním muzeem, které do letohrádku přemístilo oddělení časopisů. Urbanistický kontext a architektonický popis exteriéru Letohrádek se nachází na jihozápadním okraji Královské obory a lze ho bezpochyby v kontextu svého blízkého okolí označit za prvek dominantní, potažmo za prvek utvářející krajinu. Ke stavbě patří i přízemní stavení na západní straně a také novogotická vstupní brána do Královské obory. Schodišťová věž a její detaily Dominantní částí letohrádku je schodišťová věž, která převyšuje hlavní část stavby a vytváří tak velmi autentickou siluetu. Věž v úrovni přízemí má sedlový portál, který je zřejmě gotický (je možné, že je to kopie) a má sešikmené hrany. Horní rohy tohoto portálu jsou zdobeny kamennými konzolami s volutovým reliéfem listu. Prakticky stejný portál se nachází také ve směru z věže do přízemního ochozu. Existuje teoretická a pravděpodobně i reálná souvislost mezi listy na konzolách v letohrádku a mezi listy parapetních konzol Vladislavského sálu na Pražském hradě. Tyto dvě stavby byly v minulosti spjaty jak autorsky, tak i výtvarně. Terasa schodišťové věže je po obvodu olemována gotizujícím prolamovaným zábradlím, které má formu protínajících se trojlistů. Nynější mřížovina je však novodobá kopie z betonu. Zábradlí je sevřeno pilířky, na které pak navazují fiály. Ty završují stavbu a definují finální výšku objektu. Členění fasády a systém přípor Fasáda je členěná válcovými příporami s kalichovitými hlavicemi, které mají formu polosloupů. Členění fasády letohrádku je definováno osami, které jak v přízemí, tak v patře rozdělují shodné přípory. Jižní průčelí je rozděleno na 8 polí a východní na 4. Přípora vždy sahá až k lunetě u korunní římsy letohrádku a mimo čistě estetickou funkci má také funkci praktickou, neboť jsou v nich skryty starší konstrukční prvky. V každé ose se nachází dvojice sdružených gotizujících oken. Sdružená okna jsou pak doplněna v pomyslném vrcholu o slepé okno, které má tvar sférického čtverce umístěného nakoso. Přípory jsou také v nároží letohrádku. Setkávají se zdvojeně z obou stran, tudíž vzniká nároží se 4 příporami v bezprostřední blízkosti. Korunní římsa, střešní atika a východní průčelí Horizontálním prvkem je neogotická střešní atika, která probíhá po obvodu hlavní části letohrádku. Kružbový dekor na atice tvoří lomené oblouky se sférickými čtverci nakoso. Z atiky pak vybíhají svislým směrem stejné fiály jako na ochozu věže. Ztrojené jsou pak fiály nacházející se na nárožích. Pod atikou je dobře zřejmá cihlová korunní římsa obsahující obloučky, které vytvářejí imitaci neorenesanční římsy lunetové. K té sahají vždy již zmíněné přípory vynesené na fasádě. Východní průčelí letohrádku je o poznání členitější, jelikož zde jsou okna mezi příporami v obou patrech lemována samostatným rámem. Okna v dolní části stavby mají ve vrcholu čtyřlist a pod ním jsou čtyři lomené oblouky. V patře se pod okny nachází reliéf s čtyřlisty. V přízemí východního průčelí jsou místo dvojice oken zasklené arkády. Architektonický popis interiéru Dispoziční řešení a vnitřní uspořádání Dispozice letohrádku je tvořena středním traktem, podél kterého vede chodba. Tímto uspořádáním nepatrně připomíná typově řecké chrámy peripteriálního typu. Neobvyklý je však počet sloupů, který je zde v poměru 5:9. Klenby středního traktu a bočních ochozů Ve střední části přízemí se nachází prostor čtvercový a prostor podélný, přičemž oba jsou zaklenuty renesančními klenbami datujícími se do doby vlády Rudolfa II. Čtvercový prostor je zaklenut klenbou neckovou, jejíž hrany jsou zdůrazněny širokými páskami. Naopak sál s obdélným půdorysem má klenbu valenou, jenž obsahuje síť křížících se hřebínků. Valené klenby se styčnými výsečemi z dob renesance se nachází v ochozech. V přízemním ochozu se nacházejí lomené oblouky doplněné o vnitřní půlkruhové oblouky, které konstrukčně navazují na klenby. Je možné, že lomené oblouky v ochozu jsou zbytkem, který zbyl po ochozu zkonstruovaném koncem 15. století. Původně klenutý strop ochozu v patře je v současnosti plochý, stejně jako stropy v ostatních místnostech téhož podlaží. Ačkoliv střed stavby v patře dříve tvořil jednotný sál, dnes je rozdělen do tří místností a několika komor. Raně renesanční okna a vazba na Pražský hrad Důležitým prvkem, nyní interiérovým, je v přízemí trojice raně renesančních oken z doby výstavby Místodržitelského letohrádku. Sdružená okna se dají označit za edikulová, jelikož je římsa vynesena dórskými pilastry. Kamenické značky, které se objevují nejméně na jednom z oken, jsou identické jako ty, co se nachází ve Vladislavském sále. Popis zařízení v interiéru objektu V obytných prostorách letohrádku se nacházejí ocelové konstrukce sloužící k archivaci knih a časopisů a mimo jiné také zázemí pracovníků Národního muzea. Stoupání ve schodišťové věži je zakončeno plastikou, která se dochovala z období pozdní gotiky. Jedná se konkrétně o plastiku lva přidržujícího erb s iniciálou Vladislava II. Jagellonského. V interiéru jsou dva dochované krby, zřejmě dodané kameníkem Janem Ludvíkem Krannerem. Zajímavost V exteriérech letohrádku bylo díky novogotické architektuře budovy natočeno také několik audiovizuálních děl z prostředí staré Anglie; odehrávají se zde například některé scény z českého filmu Fantom Morrisvillu. Vstupní brána Neogotická vstupní brána na jihozápadě Královské obory byla postavena v roce 1814 podle architektonického návrhu Georga Fischera, který byl zároveň autorem návrhu rekonstrukce Místodržitelského letohrádku. Cílem bylo vytvořit reprezentativní vstup do areálu.Dominantou celé brány jsou dva lomené oblouky s gotizujícími ornamenty, které sloužily jako prostor pro dopravní komunikaci. Ve vrcholu těchto lomených oblouků dominuje velký čtyřlist, který v dolní části doplňuje dvojice trojlistů a navazující hrotité kružbové motivy. Tyto zmíněné ornamenty lze považovat za pojící prvky celého komplexu letohrádku. Na jihu je horní část brány zdobena souvislým reliéfním vlysem, který má podobu slepé kružby. Jednotlivá pole jsou zakončena lomeným obloukem s vloženým motivem gotické jeptišky. Na severní straně brány je ve stejné výšce slepý reliéfní vlys složený z lomených oblouků. Vertikální pilíře na severní straně jsou zdobeny slepými kružbovými panely, v jejichž polích je vytesán motiv sférického trojlistu, který je vepsaný do lomeného oblouku. Po obou stranách se nacházejí menší lomené oblouky, které měly sloužit jako průchody pro pěší. Vstupní brány jsou vyplněny mřížemi, na kterých se opět opakují čtyřlisty a slepá okna s jeptiškami. Kvůli špatnému technickému stavu musela být brána v roce 2016 zrekonstruována. Odkazy Literatura BERÁNEK, Bohumil, TRYML, Michal (ed.). Kniha o Bubenči. Praha: Městská část Praha 6, 2004. ISBN 80-239-3888-6. BERAN, Lukáš, KRAJČI, Petr (ed.). Slavné stavby Prahy 7. Slavné stavby. Praha: Foibos Books, 2011. ISBN 978-80-87073-38-4. VLČEK, Pavel. Umělecké památky Prahy. A-L, Velká Praha. Praha: Academia, 2012. ISBN 978-80-200-2107-6. LANCINGER, Luboš a Jan MUK. Místodržitelský letohrádek čp. 56 Praha 6 Bubeneč: Stavebně historický průzkum. Praha, 1991. Stavebně historický průzkum. BRONCOVÁ, Dagmar (ed.). Praha 7 křížem krážem. Knihy o Praze. Praha: Milpo, 2004. ISBN 80-903481-1-4. BAŽANT, Jan a LEGGATT-HOFER, Renate. The Prague Belvedere: Imperial Lusthaus of Ferdinand I. 2025. ISBN 978-80-200-3636-0.