NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vila Václava Ulrycha

Vila Václava Ulrycha v Pardubicích vznikla podle projektu architekta Oldřicha Lisky v letech 1923–1924. Zadavatelem všech ostatních realizovaných staveb Oldřicha Lisky v Pardubicích byla městská správa, ale v tomto jediném případě se jednalo o zakázku soukromého stavebníka, velkoobchodníka se střižním zbožím, Václava Ulrycha. Umístění Vila se nachází na Bílém předměstí, východně od historického jádra města, v Gebauerově ulici čp. 10, obklopena rohovou zahradou. Původně velký zahradní pozemek se sadem, patřící k vile, byl ve 2. polovině 20. století rozparcelován a zastavěn okolními domy. Popis a charakter stavby Průčelí dvoupatrové vily s hlavním vchodem je situováno západním směrem a je tvořeno portikem se čtyřmi sloupy, které nesou otevřenou terasu s kovovým zábradlím v 1. patře. Válcové dříky sloupů jsou ozdobené prstenci oboustranně kónického tvaru, čímž vznikl zajímavý plastický dekor. K hlavnímu vchodu vede schodiště, lemované odstupňovanými zídkami. V zadním traktu vily se opakuje motiv zídek a schodiště vedoucího ke vchodu do zimní zahrady, umístěné ve zvýšeném přízemí. Zimní zahradu tvoří prosklená dřevěná konstrukce, postavená na vyvýšeném základu; schodiště ji spojuje s okolní zahradou. Z korpusu přízemí a prvního patra, s pásy vertikálních oken, vystupuje užší středová část druhého patra zakončená klasicistním trojúhelným štítem. Civilní styl stavby s klasicizujícími prvky a jemnou výzdobou štítu a okolí oken ve 2. patře, dotváří jednobarevná šedá omítka. Vila je i v současnosti využívána k bydlení. Galerie Odkazy Reference Literatura PANOCH, Pavel. Vila Václava Ulrycha. In: PANOCH, Pavel. Slavné vily Pardubického kraje. Praha: Foibos, a.s., 2009. Dostupné online. ISBN 978-80-87073-12-4. S. 96–98. Související články Oldřich Liska Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vila Václava Ulrycha na Wikimedia Commons (česky) Vila Václava Ulrycha na stránkách slavnevily.cz
Vila dr. Náhlovského

Vila dr. Náhlovského v Praze se nachází v Suchardově ulici č. 2, čp. 284, v Praze 6 – Bubenči, zahrada u domu je obrácena do ulice U Vorlíků. Rodinnou vilu pro právníka, spoluzakladatele Československého statistického úřadu, JUDr. Jana Náhlovského a jeho ženu Luisu, navrhl slovenský architekt Dušan Jurkovič v roce 1907. Vila se zahradou je zapsána v seznamu kulturních památek ČR a chráněna jako nemovitá památka. Historie Architekt Jurkovič byl známý svou zálibou v lidové architektuře a folklorních motivech, současně byl ale ovlivněn i tradicí anglického rodinného domu. Vzhledem k charakteru navrhované stavby a jejímu umístění v městské čtvrti, se inspiroval tentokrát rezervovaným britským stylem, známým např. z tvorby skotského architekta Charlese Mackintoshe. Vznikla tak modernistická stavba s lidovými prvky, při jejímž vzniku byly použity moderní konstrukční materiály. Stavbu, včetně řemeslných prací a úpravy zahrady, provedl pražský stavitel Jan Pacl v letech 1907–1908. Charakter a popis stavby Půdorys stavby je obdobný jako u vlastní vily Dušana Jurkoviče v Brně. Početné arkýře a lodžie, umístěné po obvodu stavby, dodávají vile romantizující ráz rodinného bydlení. K lidovému stavitelství odkazuje předsunutý vstup a barevné ornamentální detaily. Nad sedlovou střechu vystupuje převýšený střední trakt, zakončený štítem s oblými liniemi. Ústředním prostorem interiéru domu je patrová schodišťová hala s krbem. Přízemí bylo, podle přání stavebníka, vyhrazeno společensko–reprezentativním prostorám, tvořeným vstupní halou s dřevěným kazetovým stropem, salonem, jídelnou a knihovnou. Jídelna s klenbou nad stolem a lavicemi sousedila s kuchyní, umístěnou při severním nároží. V patře byly navrženy soukromé prostory, ložnice a koupelna. Podle požadavků doby byl dům vybaven ústředním topením, teplou a studenou vodou, elektrickým i plynovým světlem. Architekt Jurkovič původně navrhl i vnitřní zařízení vily, včetně nábytku, ale tento projekt nebyl realizován. Současnost Současní majitelé získali vilu v dědickém řízení a užívají ji k bydlení. Vlastními prostředky, ve výši několika miliónů Kč, opravili střechu a fasádu a připravovali opravu oken a dveří. V roce 2009 získali, jako první, prostřednictvím městské části Praha 6, památkový grant s finančním příspěvkem 900 tisíc Kč, určený k motivování vlastníků památkově chráněných objektů k jejich ochraně. Díky tomu se podařilo dokončit vnější opravy domu a úpravu zahrady včetně zahradního altánu, ke spokojenosti majitelů vily i pracovníků památkové péče. Galerie Odkazy Reference Literatura VEVERKA, Přemysl a kol. Slavné pražské vily. Praha: Foibos, 2004. 188 s. ISBN 80-7037-128-5. S. 38–39. Související články Dušan Samo Jurkovič Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vila dr. Náhlovského na Wikimedia Commons (česky) Vila Jana Náhlovského na stránkách slavnevily.cz
Vinařická hora

Vinařická hora (413 m) je kopec jeden kilometr severně od Vinařic v okrese Kladno. Zatímco na východní straně vrchol jen nevýrazně vystupuje z rozsáhlé plošiny zvané Rovina, směrem k západu a severu svahy spadají zhruba o 140 m do údolí Knovízského potoka. Vinařická hora je pozůstatkem třetihorního stratovulkánu. Opuštěné lomy, v nichž probíhala těžba od 19. století do osmdesátých let 20. století, odkrývají pohledy na střídavě uložené vrstvy čediče, vyvrženého popela a utuhlé lávy, které tvoří těleso sopky. Severní, západní a jižní úbočí vrchu je chráněno jaké přírodní památka. Přírodní poměry Geomorfologicky spadá Vinařická hora do celku Pražská plošina, podcelku Kladenská tabule, okrsku Slánská tabule a podokrsku Libušínská tabule, jejíž je samostatnou geomorfologickou částí. Během sopečné aktivity v oligocénu a miocénu vznikla v místě dnešní Vinařické hory puklina hluboká asi 700 m orientovaná v severojižním směru, do které pak napadaly povrchové horniny. Když v minulém století štoly nedalekého kamenouhelného dolu Mayrau zasáhly hluboko pod horu, byly objeveny geologické kuriozity – přirozenou cestou zkoksované uhlí v místech, kde žhavé magma kdysi přišlo do styku s uhelnou slojí, a zmíněné povrchové horniny. Ochrana přírody Západní část Vinařické hory o rozloze 69 ha je od roku 1985 chráněnou přírodní památkou; byla zde zřízena naučná stezka. Účelem přírodní památky je ochrana vrcholu sopky s ohroženými teplomilnými společenstvími. Rozmanitost geologického podloží má za následek přítomnost rozličných typů vegetace, včetně např. vřesovišť. Vyskytuje se zde např. bělozářka liliovitá (Anthericum liliago), čičorka pochvatá (Coronilla vaginalis), zlatovlásek obecný (Aster linosyris), hořeček nahořklý (Gentianella amarella), jeřáb muk (Sorbus aria) aj., z běžných druhů patří k dominantním dřevinám javor babyka (Acer campestre) a hloh obecný (Crataegus laevigata). Turistika Z vrcholu se nabízí daleký kruhový výhled do kraje. Za dobré viditelnosti lze spatřit např. Krušné hory, Říp a četné vrcholy Českého středohoří (Milešovku, Lovoš, Hazmburk), na jihovýchodě pak mimo jiné Ládví a Žižkovský vysílač. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vinařická hora na Wikimedia Commons Vznik Vinařické hory na anamici České geologické služby Pozůstatky sopečné činnosti na území ČR Geologická fotogalerie Vinařické hory (zejména historické snímky z let 1954–1957) Geologické informace Vinařická hora na stezky.info Vinařická hora na stezky.online
Vinice Máchalka

Pražská vinice Máchalka o rozloze necelých 2 ha se nachází na území Vysočan v městské části a obvodě Praha 9, na jižním svahu s pomístním názvem Pod Prosekem. Leží v nadmořské výšce 240 metrů a svažitost jejího terénu dosahuje 15 %. V sousedství vinice se nachází bobová dráha Prosek a zastávka autobusu Kelerka v ulici Prosecké. Historie První písemná zmínka o vinicích ve této vysočansko-prosecké lokalitě, zvané „Na nebeských horách“, pochází z počátku 12. století. Během staletí vinice měnily majitele, byly poničeny (v době husitských válek, za třicetileté války) a opět obnovovány. V roce 1725 vlastnil vinici Daniel Antonín Petsch, jehož jméno, totiž Pečova, nesla vinice až do první třetiny 20. století. V pozdějších dobách pak ustupovaly rozvíjejícímu se městu a průmyslu. Definitivní konec zdejší vinice (pojmenované po jejím posledním majiteli Josefu Máchalovi) přineslo dvacáté století, kdy byla nahrazena meruňkovým sadem. Novou kapitolu vinařství ve Vysočanech pak začalo psát Vinařské družstvo sv. Václav, spolek dobrovolníků, jemuž se v letech 1996–2000 podařilo vinici Máchalku za podpory městské části Praha 9 znovu obnovit a které ji vlastními silami spravuje. Geografické zařazení a kategorizace Dle územního členění stanoveného vinařským zákonem a jeho prováděcí vyhláškou spadá vinice Máchalka do vinařské oblasti Čechy, vinařská podoblast Mělnická, vinařská obec Praha, viniční trať Pod Prosekem. Vinice Máchalka patří do první kategorie vinic pro jakostní a přívlastková vína. Pěstované odrůdy vína Na vinici Máchalka se pěstují tyto odrůdy: Rulandské bílé, Ryzlink rýnský, Müller Thurgau, Muškát moravský, Chardonnay, Svatovavřinecké, Rulandské modré, Modrý Portugal. V r. 2000 byl založen na Máchalce genový fond révy vinné. Vinobraní Nejvýznamnější společenskou a kulturní událostí na vinici je Vysočanské vinobraní, které je pořádáno ve spolupráci s městskou částí Praha 9 každoročně vždy kolem svátku sv. Václava (28. 9.), patrona proseckého kostela. Zde je kromě jiného k vidění tradiční vinařský obřad zavírání a otevírání hory. Výhled do okolí Z horní části vinice se naskýtá výhled na Prahu s bobovou dráhou napravo, lesem a sadem nalevo, industriální dominanty Vysočan s O2 arena na obzoru a teplárnou Malešice v pozadí. Kolem vinice vede turistická značená trasa 1105 z Kobylis do Starých Malešic. Galerie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vinice Máchalka na Wikimedia Commons Webová stránka vinice
Vinohradská vodárenská věž

Vinohradská vodárenská věž je bývalá vodohospodářská stavba, která stojí v Korunní ulici v Praze 10. Od roku 2024 je přestavována na osvětové centrum o vodě Hydropolis, s očekávaným otevřením na podzim roku 2027. Historie Byla postavena v roce 1882 v novorenesančním slohu podle projektu architekta Antonína Turka. Byla součástí systému zásobování vodou města Královské Vinohrady, který sestával z vodárny v Podolí, podzemních vodojemů, čerpací stanice a věžového vodojemu na vinohradské Korunní třídě. Dvoukomorový podzemní vodojem byl dobudován v roce 1891, kdy také přibyla nová kotelna. Původní čerpadla poháněná parními stroji v přečerpávací stanici byla po roce 1914 nahrazena elektrickými. V roce 1962 byla vyřazena z provozu čerpací stanice a věžový vodojem, kam se do té doby přečerpávala voda z podzemních vodojemů, a věž byla přestavěna na byty. V roce 1991 byla stavba prohlášena kulturní památkou. V roce 1993 proběhla rekonstrukce a byla restaurována sochařská výzdoba na věži vodárenské budovy. Budovu v polovině 90. let 20. století předaly Pražské vodárny nynějšímu vlastníku hl. m. Praze. V budově má být koncem roku 2026 otevřeno osvětové centrum o vodě Hydropolis. Architektura a výzdoba Sedmipodlažní hranolová věž vodárenské budovy s novorenesanční fasádou je v posledním patře zdobena sochami troubících andělů na nárožních pylonech. Na atice jsou umístěny hodiny a o poschodí níže se pod nimi nacházejí znaky Královských Vinohrad v kruhových medailonech. V nejvyšším patře, ve výšce 40 m, je vyhlídková terasa, která sloužila jako rozhledna. Z terasy je vidět až do Krkonoš. Budova stojí v Městské památkové zóně Vinohrady, Žižkov, Vršovice. Odkazy Reference Související články Vinohradské vodojemy Literatura JÁSEK, Jaroslav. Pražské vodní věže. Vyd. 1. Praha: VR Atelier, 2000. 104 s. ISBN 80-238-6478-5. S. 18 – 19. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vinohradská vodárenská věž na Wikimedia Commons Společenstvo vodárenských věží: Praha – Vinohrady. Ing. Robert Kořínek, Ph.D. a Mgr. Petra Kořínková. Panoramatický pohled z věže Archivováno 22. 2. 2014 na Wayback Machine. Článek o věži na idnes.cz
Vinohrady Water Tower

Vinohrady Water Tower (Czech: Vinohradská vodárna) is a building in Vinohrady in Prague 10 which was originally built as a water tower. Today its architecture is recognized as culturally important although it is now converted to accommodate offices and apartments. The viewing platform at the top is 40 metres above the street level. Its tourism helps pay for over 20,000 dollars' worth of repairs and maintenance a year. History The Vinohrady water tower building was created in 1882 to house steam engines and an underground reservoir. The engines pumped water up from the reservoir, creating a gravitational feed to nearby homes and businesses. Antonin Turek designed the building while he was the municipal architect. The seventh floor originally contained a tank that could hold 200 cubic metres of water. Initially this was pumped from the River Vltava until 1912, when the water source was switched to a plant at Káraný. The water descended from the tank to supply Strašnice, Žižkov and Vršovice with drinking water. In 1914 the tower's steam engines were replaced with electric motors. The revised system used water that was treated at a plant at Podolí and then stored in water tanks underground before being pumped to the top of this tower for use. Architecture Today its architecture is acknowledged to be of national historical importance, even though the building serves no modern purpose for water supply, as the motors, pumps and pipes have been removed. In 1993, the inside was converted to accommodate offices and apartments. The viewing platform at the top is 40 metres above the street level – once this provided a commanding view of the area, but today it is only slightly taller than the tenements that surround the tower. On each corner there are the statues of angels with clock faces between them. Below the clocks are four medallions celebrating Vinohrady. In 1991 the tower was recognised as being of cultural importance and was listed by the Czech Ministry of Culture. References
Château d'eau de Vinohrady

Le Château d'eau de Vinohrady est un ancien bâtiment de gestion de l'eau situé à Prague 10 dans le quartier de Vinohrady. Il abrite actuellement des bureaux. Histoire Il a été construit en 1882 en style néo-Renaissance selon le projet de l'architecte Antonín Turk. Il faisait partie du système d'approvisionnement en eau de la ville de Vinohrady, qui comprenait la Station d'épuration de Podolí, des réservoirs souterrains, une station de pompage et une tour de réservoir à Vinohrady. Le réservoir souterrain a été achevé en 1891, lorsqu'une nouvelle chaufferie a également été ajoutée. Les pompes originales entraînées par des machines à vapeur dans la station de transfert ont été remplacées par des pompes électriques après 1914. En 1962, la station de pompage et le réservoir d'eau de la tour, où l'eau était jusqu'alors pompée à partir de réservoirs souterrains, ont été mis hors service et la tour a été transformée en appartements. En 1991, le bâtiment a été déclaré monument culturel. En 1993, une reconstruction a eu lieu et la décoration sculpturale de la tour du bâtiment des eaux a été restaurée. Au dernier étage, à 40 m de hauteur, se trouve une terrasse panoramique qui servait de tour d'observation. Articles liés Station d'épuration de Podoli Château d'eau de Liben Château d'eau de la Vieille Ville Château d'eau de Malà Strana Notes et références (cz) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en tchèque intitulé « Vinohradská vodárenská věž » (voir la liste des auteurs). JÁSEK, Jaroslav. Châteaux d'eau de Prague. Éd. 1. Prague : VR Atelier, 2000. 104 pages. Pages 18-19. (ISBN 80-238-6478-5) Ressource relative à l'architecture : MonumNet Société des Châteaux d'Eau : Prague – Vinohrady. Ing. Robert Kořínek, Ph.D. a Mgr. Petra Kořínková. Vue panoramique depuis la tour Článek o věži na idnes.cz Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Prague Portail de l’eau
Vitčický les

Vitčický les je přírodní rezervace poblíž obce Vitčice v okrese Prostějov. Území je ve správě Krajského úřadu Olomouckého kraje. Předmět ochrany Důvodem ochrany je lesní porost složením velmi blízký lesním porostům tohoto vegetačního stupně. Cenné je i bylinné patro se zastoupením brčálu menšího (Vinca minor), konvalinky vonné (Convallaria majalis), kokoříku mnohokvětého (Polygonatum multiflorum) a dalších. Fotogalerie Panorama Odkazy Literatura KINCL, Lubomír; KINCL, Martin. Chráněná území Prostějovska. Prostějov: Český svaz ochránců přírody, Regionální sdružení Iris, 2012. 111 s. ISBN 978-80-904928-1-3. S. 40–41. Související články Seznam chráněných území v okrese Prostějov Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vitčický les na Wikimedia Commons
Vlasatice (zámek)

Zámek Vlasatice se nachází v prostoru bývalého dvora v obci Vlasatice v okrese Brno-venkov. Je chráněn jako kulturní památka. Historie Možná již na konci středověku se zde v rámci dvora nacházelo sídlo nižší šlechty. Asi ve druhé čtvrtině 16. století zde bylo postaveno nové, snad lehce opevněné raně renesanční obytné stavení, které bylo ve třetí čtvrtině téhož století doplněno o severně postavenou schodišťovou hranolovou věž. Nedlouho poté, na konci třetí čtvrtiny 16. století, nechal Albrecht z Boskovic nebo Jan Šembera z Boskovic severovýchodně od věže vybudovat nový patrový renesanční zámeček ve stylu italské vily. Od roku 1574, kdy se místní sídlo objevuje poprvé v pramenech, drželi Vlasatice Thurnové, kteří zde snad plánovali realizovat rodové sídlo. Bratři Jindřich Matyáš a Jeroným Václav společně vlastnili Vlasatice. Obě poloviny panství pak Jindřich Matyáš později od bratra odkoupil. Po Thurnech následovali od začátku třicetileté války Ditrichštejnové. Při válečných událostech byl zámek výrazně poškozen a opraven byl až ve druhé polovině 17. století. Někdy ve druhé třetině 18. století byl barokně přestavěn, na původní budovu navázala západní polovina dnešní stavby, která také byla průchozím můstkem spojena se schodišťovou věží. Snad nejpozději v této době bylo zbořeno nejstarší stavení jižně od věže. Za Ditrichštejnů význam vlasatického zámku upadl, byl využíván jako kanceláře a byty personálu dvora. Od roku 1864 patřil objekt Herberštejnům, po druhé světové válce byl znárodněn a spravován místním národním výborem. Stal se součástí místního statku JZD, po roce 1989 se dostal do vlastnictví firmy Granero Vlasatice. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Vlasatice na Wikimedia Commons Vlasatice na hrady.cz ELIÁŠ, Jan. Zámek Vlasatice (okr. Břeclav) – Stavebně historický průzkum [online]. Shpelias.cz, 2009 [cit. 2013-02-17]. Dostupné online. [nedostupný zdroj]
Vlkovská pískovna

Vlkovská pískovna je nádrž a rekreační vodní plocha, která se nachází u obce Vlkov, asi dva kilometry jižně od Veselí nad Lužnicí v okrese Tábor. Historie Vznikla v letech 1952–1986 jako pozůstatek po těžbě písku. Ve stejném období vznikly v blízkém okolí další čtyři vodní plochy – Jezero Veselí, Jezero Veselí I., Jezero Horusice a Jezero Horusice I. V současné době patří Vlkovská pískovna mezi nejoblíbenější jihočeské vodní plochy pro letní rekreaci a provozování vodních sportů. Na východním břehu jsou rozsáhlé písečné pláže, je zde vyhrazený prostor pro windsurfing a funguje tu několik stánků s občerstvením. Na západním břehu jsou malé travnaté pláže, na severním parkoviště a letní restaurace. Související články Naučná stezka Veselské pískovny Písečný přesyp u Vlkova Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vlkovská pískovna na Wikimedia Commons Spolek pro popularizaci jižních Čech, Veselské pískovny Veselské pískovny nabízejí skvělé koupání
Vlčovka

Vlčovka je venkovská usedlost nacházející se v Praze-Dejvicích, Na Vlčovce 120/6. Historie Usedlost nechal postavit Jan Wiltsch roku 1855. Wilsch byl původně majitelem přilehlé usedlosti Hercovka, tu ale prodal a ponechal si jen část pozemků. Na nich postavil usedlost, tehdy nazývanou podle jeho jména Vilčovka. Na prodaných pozemcích pak byla postavena usedlost Karlovka. Usedlost byla roku 1958 zapsána na seznam kulturních památek. Dnes slouží k obytným účelům. Odkazy Reference Literatura LAŠTOVKOVÁ, Barbora. Pražské usedlosti. Praha: Libri, 2001. ISBN 80-7277-057-8. S. 320–321. Související články Seznam pražských usedlostí Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vlčovka na Wikimedia Commons
Vlčí louka

Přírodní památka Vlčí louka byla vyhlášena roku 1965 na rozloze 5,87 ha k ochraně jednoho z nejvýše položených vrchovišť v Jizerských horách. Chráněné území leží na jižním svahu Smědavské hory v nadmořské výšce 1020 až 1025 m v katastru města Hejnice v okrese Liberec, v jižním směru od obce. Lokalita je porostlá klečovými porosty. Roste zde rosnatka okrouhlolistá (Drosera rotundifolia), kyhanka sivolistá (Andromeda polifolia), klikva bahenní (Vaccinium oxycoccos), ostřice chudokvětá (Carex pauciflora), sítina kostrbatá (Juncus squarrosus) a šicha černá (Empetrum nigrum). Žije zde tetřívek obecný (Lyrurus tetrix) a zmije obecná (Vipera berus). Nedaleko památky na jihu se nachází další přírodní památky U posedu, Klečové louky, Na kneipě (přírodní památka) a přírodní rezervace Prales Jizera. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vlčí louka na Wikimedia Commons Dvojstrana o maloplošných chráněných územích Libereckého kraje Archivováno 28. 9. 2007 na Wayback Machine.
Vodní elektrárna Komín

Vodní elektrárna Komín je vodní elektrárna společnosti ČEZ. Nachází se na řece Svratce v městské části Brno-Komín a do provozu byla uvedena v roce 1923. V současné době slouží jako vyrovnávací elektrárna pro vodní elektrárnu Kníničky. Elektrárna byla původně osazena dvěma Kaplanovými turbínami po 100 kW, s návrhovým průtokem jedné turbíny 4,7 m³/s a spádem 3,2 m. V roce 2007 došlo k nahrazení druhého soustrojí za nové o výkonu 140 kW. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vodní elektrárna Komín na Wikimedia Commons Stránky elektrárny na webu ČEZu
Vodní elektrárna Lipno I

Vodní elektrárna Lipno I byla uvedena do provozu roku 1959 a nachází se v podzemí v blízkosti hráze vodní nádrže Lipno na Vltavě v Jihočeském kraji. Je vybavena dvěma Francisovými turbínami o výkonu po 60 MW. Energie je vedena kabely na povrch do transformátoru a rozvodny. Popis Průtok vody není dostatečný, aby bylo možné dlouhodobě udržovat vysokou výrobu energie, a proto je elektrárna používána jako špičková, která pracuje hlavně v čase elektrické špičky, kdy se dobře uplatní její schopnost rychle (během 226 sekund) rozběhnout produkci energie a dodat krátkodobě vysoký výkon. Její nedílnou součástí je vodní elektrárna Lipno II. Vlastní elektrárna je umístěna v podzemní kaverně v hloubce 160 m pod povrchem. Kaverna má rozměry 65 × 22 × 37 m, přístupná je šikmým tunelem o délce 200 m. Voda vtéká do vtokového objektu a dvěma 160m šachtami je přiváděna do elektrárny, kde proudí přes kulové uzávěry na turbíny. Odtud pokračuje do odpadního tunelu o šířce 8,4 m a výšce 7,8 m, který je dlouhý 3,6 km a ústí na začátku vyrovnávací nádrže Lipno II. Historie Tato elektrárna byla uvedena do provozu poprvé 15. června 1959, kdy v 17:55 poprvé voda roztočila turbíny elektrárny. Po více než 50 letech mezi roky 2012 až 2014 získala elektrárna obě nové turbíny. Jedna vyšla na 220 milionů korun. Od roku 2016 probíhá historicky největší modernizace vodní elektrárny, která zvýší její účinnost o přibližně 4 %. Návrhy na rozšíření V 90. letech 20. století bylo uvažováno vybudovat přečerpávací elektrárnu s názvem Lipno III. Jako horní nádrž bylo navrhováno Lipno I a jako dolní Lipno II, alternativa počítala s Lipnem I jako dolní nádrží a nově zřízenou nádrží Kapličky. Jiným návrhem bylo vytvoření přečerpávací elektrárny Lipno–Dunaj tím, že by byly asi 27km tunelem propojeny stávající nádrže Lipno I a rakouský Aschach na Dunaji, který by byl dolní nádrží. Výkon takové elektrárny by byl 1000 MW. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu vodní elektrárna Lipno I na Wikimedia Commons Stránka elektráren ČEZ