Postoloprty

Postoloprty (německy Postelberg) jsou město v okrese Louny v Ústeckém kraji. Nachází se na levém břehu řeky Ohře, přibližně sedm kilometrů západně od okresního města Louny. Leží v úrodné nížinné krajině s dlouhou zemědělskou tradicí, zejména pěstováním chmele. Ve městě a jeho částech žije přibližně 4 700 obyvatel. Název Původ názvu města není zcela jednoznačný a existují k němu dva výklady. První teorii publikoval ve své kronice Václav Hájek z Libočan. Podle jím vymyšlené pověsti přišel v roce 764 ke vsi místě dnešních Postoloprt Vršovec Krotboj a spatřil tam ševce, který na otázku, co činí, odpověděl: „Postoly prtuji“, což znamenalo opravuji boty. A podle toho se Krotboj rozhodl pojmenovat hrad, který tam založil. Humanističtí historikové i zakladatel moderního českého dějepisectví Gelasius Dobner, který Hájkovu kroniku vydal s kritickým komentářem, tuto teorii odmítli. Podle nich měl název vzniknout z latinského označení benediktinského kláštera Porta Apostolorum (česky Brána apoštolů), který byl založen před rokem 1121 a zanikl za husitských válek roku 1420. Jednalo by se tudíž u určitou formu paronyma. Tato interpretace se však považuje za málo pravděpodobnou, neboť samotný název vsi je doložen dříve, než označení kláštera Porta Apostolorum. V Kosmově kronice, která vznikala mezi roky 1119–1125, se píše: …nový hrad Drahúš na břehu řeky Ohře u vsi Postoloprt (v orig. Postolopirth), kde je nyní viděti klášter Panny Marie. Kromě toho se název Porta pro klášter objevuje v písemných pramenech teprve v roce 1210 a celé pojmenování – Porta apostolorum – až roku 1251. Hájkův výklad považují za správný i moderní jazykovědci, např. Antonín Profous nebo Milan Harvalík. Rovněž v publikaci z roku 1982, která se věnuje původu toponym ve státě, se její autoři přiklánějí k „ševcovskému“ původu názvu. Historik umění Martin Šanda ovšem upozorňuje na to, že Kosmas v zásadě nemohl použít jiný název než český, neboť popisoval děj odehrávající se před vznikem kláštera. Český název je tedy skutečně doložen dříve, ovšem není doložen před založením kláštera. Původ českého názvu místa zkomolením názvu latinského tudíž vyloučen není. V 16. století se v pramenech pro pojmenování města používalo i jména Klášter, německý název Postelberg se rozšířil až během postupné germanizace od druhé poloviny 17. století. Historie V okolí Postoloprt se nacházelo neolitické sídliště kultury s lineární keramikou, jejíž nositelé byli prvními zemědělci na českém území. Dějiny Postoloprt v raném středověku začínají vybudováním hradiště Drahúš jižně od dnešního města někdy ve druhé polovině 10. století. Existovalo jen krátce, už v 11. století bylo opuštěno. Na Drahúš situoval kronikář Kosmas pověst o Durynkovi a Neklanovi. Podle ní porazilo české vojsko Lučany a Neklanovi se podařilo zajmout syna luckého knížete Vlastislava. Neklan chlapce spolu s jeho vychovatelem Durynkem umístil na hradiště Drahúš, kde Durynk dítě zavraždil. Do jakési vesnice u Postoloprt umístil setkání knížete Oldřicha a selské ženy Boženy kronikář Dalimil. Prakticky až do vypálení benediktinského kláštera husity v květnu 1420 jsou zprávy o Postoloprtech spojené výhradně s ním. Vesnice byla součástí klášterního panství. Klášter samotný se nacházel v areálu dnešního zámku a děkanství. Po zničení kláštera se většiny jeho pozemkového vlastnictví zmocnily Louny. Kromě Postoloprt to bylo šestnáct vesnic. Tato situace trvala až do roku 1454, kdy v důsledku pozemkové reformy musely všechny stavy králi vrátit nemovitosti, které nabyly po roce 1419 a neměly na jejich legální nabytí doklad. Louny si v polovině 15. století – i později – vedly v účetní knize podrobnou evidenci svého majetku včetně pravidelných poplatků od poddaných. Například v roce 1450 pobíraly Louny dávky od 33 postoloprtských poddaných s někdy dnes kuriózně znějícími jmény jako Vrhcáb, Pizdoch nebo Opilac. Rychtářem byl Hůla, poddaní měli pronajatý přívoz, mlýn a krčmu. Podle počtu poddaných odvádějících dávky lze počet obyvatel v tehdejších Postoloprtech odhadovat na 150–200. V roce 1465 zapsal Jiří z Poděbrad klášterní panství včetně Postoloprt v hodnotě 12 000 kop třem svým synům: Viktorínovi, Jindřichovi a Hynkovi. Bratři postupně prodali své podíly příslušníkům panské rodiny z Veitmile. Do jejich rukou celé Postoloprtsko přešlo v roce 1502. V roce 1510 nebo 1511 pak Postoloprty obdržely od panovníka statut poddanského města a erb. Podoba erbu procházela historickým vývojem. Dnes ho tvoří dvě stříbrné věže nad cimbuřím v modrém štítu, mezi nimiž je na červeném štítku zobrazená ryba. Ta může mít podle heraldika Stanislava Kasíka dva významy: Může symbolizovat Krista, ale také apoštoly, kteří byli rybáři nebo pocházeli z rybářských rodin. Ve druhém případě by se erb vztahoval k bývalému klášteru – Bráně apoštolů. Zřejmě až s nástupem Veitmilů se začal prostor bývalého kláštera přestavovat. V roce 1504 se pořizoval zvon do nového kostela sv. Františka Serafínského, který stál v místech dnešní hospodářské budovy děkanství. Do něj byla zakomponována dodnes dochovaná zeď z kláštera s šestidílným románským oknem. Za Veitmilů byl postaven i nový kostel zasvěcený Nejsvětější Trojici. Prvně se uvádí k roku 1515; až do roku 1792 stál v místech dnešní plavecké haly. Veitmilové si Postoloprty zvolili za jedno z rezidenčních sídel. Šebestián z Veitmile v místech bývalého kláštera postavil tvrz či spíše malý zámek. Poprvé se v pramenech uvádí v roce 1542. S ohledem na dobu, po kterou Šebestián rozsáhlé postoloprtské panství, k němuž patřilo dvacet vesnic, před tím vlastnil, existoval zřejmě už v první třetině 16. století. V roce 1600 zemřel nezletilý Štěpán z Veitmile a jeho majetek zdědila jeho sestra Veronika, provdaná za Štěpána Jiřího ze Šternberka. Veronika manželovi panství za 42 000 míšeňských kop prodala. Šternberk nechal na místě veitmilovské tvrze postavit zámek s čtyřkřídlou dispozicí a nárožními věžemi. Třicetiletá válka přinesla městu mnoho škod a dramatických událostí. Nejprve začátkem listopadu 1618 vtrhla do opuštěného zámku chudina z okolí, vyrabovala ho a zničila vnitřní zařízení. V roce 1636 si majitel panství, Jan Rudolf Šternberk, stěžoval místodržícím, že pluk Poláků v císařských službách způsobil na zámku a ve městě škodu za 1093 zlatých. Zkázu dokonali v roce 1646 Švédové. V té době, od roku 1637, už postoloprtské panství vlastnil Václav Michna z Vacínova, kterému patřilo mj. i Konopiště. Některé základní informace o městě po třicetileté válce poskytuje berní rula z roku 1654, což je první úplný soupis daňových povinností poddaných ve státě. Zdá se, že se Postoloprty po válce vzpamatovaly poměrně rychle. Rula uvádí 47 zdanitelných budov, z nichž bylo jen osm opuštěných nebo ve stavu, kdy se z nich nemohla daň odvádět. Šest z nich patřilo obci. Všichni hospodáři pěstovali obilí a chmel. Berní rula vykazuje pět řezníků, po třech krejčích a ševcích a po jednom pekaři a bednáři. Vrchnostenský pivovar uvařil ročně 55 hektolitrů piva. Jména všech hospodářů znějí česky; zdá se proto, že ke germanizaci Postoloprt došlo až na přelomu 17. a 18. století. Doplňky v textu berní ruly uvádějí, že roku 1664 postihl městečko požár, při němž shořelo čtrnáct domů. V roce 1669 koupil postoloprtské panství říšský hrabě Jiří Ludvík Sinzendorf. K zámku tehdy patřil pivovar, sladovna, hospodářský dvůr, vinopalna, sladovna, vinný lis, kovárna, bažantnice a cihelna. Zámek nechal opravit a do jeho průčelí byla vsazena věž, známá z pozdějších vedut. Ze svého dolnorakouského panství Sitzendorf an der Schmida přivedl hrabě do Postoloprt početnou židovskou komunitu, pro kterou zřídil ghetto v dnešní Mánesově ulici. Dochovala se z něj jen studna, atypicky umístěná uprostřed ulice, a dům čp. 276, postavený původně v roce 1817 jako škola. Synagoga byla postavena v roce 1722 podle plánů Pavla Ignáce Bayera. Roku 1867 ji nahradila nová stavba, zbořená někdy po roce 1980. Stávala na volné ploše za garážemi. Z místní židovské komunity pocházela řada významných osobností, mj. duchovní Benno Löbl, právník Julius Glaser nebo novinář Eduard Bacher. Z Postoloprt pocházeli i předkové Karla Marxe. Sinzendorf ale postoloprtské panství zadlužil. V květnu 1692 je proto jeho syn Filip Ludvík prodal říšskému knížeti Ferdinandu Schwarzenbergovi za 600 000 zlatých rýnských, z toho 500 000 zlatých bylo použito na zaplacení Sinzendorfových dluhů. Až do konce vrchnostenské správy v polovině 19. století patřilo do panství 34 vesnic. Podle tereziánského katastru z roku 1757 provozovala vrchnost ve městě kovárnu, cihelnu a lázeň, asi sto zlatých vynášelo clo vybírané na mostě přes Ohři. Mlýn měl tři kola a dvě stoupy. Ve městě byla škola, při kostele růžencové bratrstvo. Katastr dále vypočítává po šesti řeznících, ševcích a krejčích, čtyři krčmy, dvě lázně a mnoho dalších řemesel. V důsledku válek o rakouské dědictví se ve snaze zlepšit kvalitu komunikací stavěla v letech 1753–1757 Lipská silnice, procházející centrem Postoloprt. Schwarzenbergové se pokoušeli obnovit místní vinařství. Severně od města, po pravé straně silnice na Vrbku, byla na třinácti hektarech obnovena předbělohorská vinice a v roce 1694 na ní bylo vysázeno několik tisíc sazenic tokajských odrůd z Horních Uher a místních odrůd z Litoměřicka a Mělnicka. Révě se však nedařilo, především chyběli zkušení vinaři. Poslední vinobraní proběhlo v roce 1764. Daleko úspěšnější byla těžba hnědého uhlí. V roce 1719 vydal Adam František Schwarzenberg dekret, v němž nařídil na Postoloprtsku vyhledávat uhelná ložiska. Od ojedinělých pokusů se v roce 1793 přešlo k dolování ve velkém a v Postoloprtech byl v rámci správy velkostatku zřízen báňský úřad. V polovině 19. století bylo na postoloprtském katastru osm dolových polí. Nejpozději v polovině 16. století se v prostoru dnešní bažantnice rozkládala obora se zvěří zvaná Šárka. V blízkosti Postoloprt bylo několik loveckých revírů, mj. u Levonic, Března a Skupic. V revírech se objevovala zvěř, která se v Čechách v současnosti vyskytuje výjimečně nebo vůbec: medvědi, vlci a rysové. Je to dloženo z ceníku ze sedmdesátých let 17. století, podle něhož byli myslivci odměňováni za odstřel těchto zvířat. Stav zvěře dosáhl vrcholu na začátku 19. století. V roce 1819 bylo v postoloprtském revíru zastřeleno 5077 zajíců, 6269 koroptví a 4170 bažantů. Postoloprty byly od konce 17. století vyhledávaným místem, kam jezdila šlechta z Čech i z ciziny na hony. Roku 1833 přijel do Postoloprt na hon i bývalý francouzský král Karel X. V roce 1850 vstoupilo v platnost nové obecní zřízení. Prvním starostou v Postoloprtech se stal August Saitz, členem zastupitelstva byl i Jan Adolf Schwarzenberg. Postoloprty se také staly sídlem okresního úřadu, okresního soudu a okresního berního úřadu. Okresní úřad zanikl roku 1868 a jeho kompetence převzal Okresní úřad v Žatci. Dva nejstarší místní spolky byly založeny v roce 1861: byl to střelecký spolek a mužský pěvecký spolek, který sídlil v čp. 96. V roce 1872 byl zahájen provoz na trati Žatec–Postoloprty–Obrnice, 1895 pak Louny–Postoloprty. V roce 1886 byla otevřena škola v dnešní ulici Boženy Němcové. Výstavba kanalizace byla dokončena roku 1889, 1900 zřízena veřejná telefonní stanice. Dne 29. října 1918 se postoloprtské městské zastupitelstvo, ve kterém byla německá většina, přihlásilo k plánované provincii Deutschböhmen, která měla být součástí Rakouska. Dva dny nato převzal správu města čtrnáctičlenný národní výbor složený z Němců. Dne 1. listopadu opustila armáda kasárna. Československá armáda obsadila Postoloprty 20. listopadu 1918. Válečné násilí Dne 10. listopadu 1938 byla vypálena chomutovská synagoga. Židé, kteří nestačili utéci, byli za bití sudetskými Němci hnáni po čtyřech do zbytku ČSR právě přes Postoloprty na Louny (ty nebyly odstoupeny). Později Němci zřízený koncentrační tábor v bažantnici byl v roce 1943 vyhrazen pro mužské židovské míšence a manžele židovek z celého protektorátního území. Spolu s válečnými (Francie, Itálie, Velká Británie) zajatci pracovali nejen na stavbě letiště Žatec. Tábor fungoval až do dubna 1945, kdy řada vězňů začala utíkat. Průměrně zde bylo internováno 1200 lidí. Z později známých osobností zde byl vězněn lingvista Petr Sgall, plzeňský malíř František Zuvač (1905–1970), swingový skladatel Alexej Fried (1922–2011), literární vědec a jazykovědec Pavel Trost či sociolog Richard Jung (1926–2014). Masakr Sudetských Němců V pohnutých časech po konci druhé světové války se v obci udál jeden z největších masakrů Sudetských Němců. V červnu 1945 byli v Postoloprtech shromážděni Němci z obce i okolí. Muži a chlapci od třinácti let byli internování do kasáren, ostatní byli poslání do lágru v místní bažantnici. Velká část z Němců včetně několika dětí byla popravena. V roce 1947 bylo exhumováno 763 těl, odhady počtu obětí se ale liší. Někteří historici udávají 800–1 000 obětí, nejvyšší odhady hovoří o 2 000–3 000 mrtvých. Po únoru 1948 byla celá událost ututlána. V Evropě co do rozsahu a počtu obětí masakr v Postoloprtech překonal až Srebrenický masakr v roce 1995. Jedním z organizátorů masakru byl i účastník protinacistického odboje Vojtěch Černý. Obyvatelstvo Části města Město Postoloprty se skládá z více částí, které mají charakter samostaných sídel. Většina z nich má katastrální území a historicky existovala i jako samostatné obce, jež byly postupně administrativně připojeny k Postoloprtům. Toto územní uspořádání souvisí se správním postavením města jako pověřené obce. Mezi části města patří: Postoloprty Březno Dolejší Hůrky (tato část je územní exklávou města) Hradiště Levonice Malnice Mradice Rvenice Seletice Seménkovice Skupice Strkovice Vrbka Od 1. ledna 1981 do 23. listopadu 1990 k městu patřily i Lišany. Školství Ve městě se nachází mateřská škola, základní škola se střediskem volného času a základní umělecká škola. Školská zařízení jsou zřizována městem. Střední škola se ve městě nenachází; žáci a studenti navštěvují střední školy v okolních městech, zejména v Lounech, Žatci, Mostě a Chomutově. Doprava Postoloprty prochází silnice II. třídy (II/607 a II/255) a silnice III. třídy (III/22539, III/2501, III/2508), které spojují město s okolními regionálními centry a zajišťují spojení mezi jednotlivými částmi města a přilehlými obcemi. Ze severu město obchází silnice I/7 (budoucí úsek dálnice D7), hlavní tah spojující Prahu s Chomutovem a dalšími městy severozápadních Čech. Železniční dopravu zajišťují tratě Lovosice–Postoloprty a Žatec–Obrnice, na nichž stojí stanice Postoloprty. Město je rovněž napojeno na regionální autobusovou síť, která zajišťuje spojení s okolními obcemi a většími městy. Pamětihodnosti Na jižní straně Mírového náměstí stojí postoloprtský zámek postavený v první čtvrtině sedmnáctého století. Dochovaná podoba je výsledkem přestavby podle projektu architekta Pavla Ignáce Bayera z let 1706–1718 a výrazných úprav ze druhé poloviny osmnáctého století. Záplavový most přes Ohři jižně od náměstí Kostel Nanebevzetí Panny Marie – Mírové náměstí Bývalý panský pivovar – dům čp. 659 na ulici Wolkerova Vodní mlýn Fara Socha svatého Jana Nepomuckého u hřbitova Sloup se sochou svatého Václava u hřbitova Sloup se sousoším Piety na náměstí Kašna na náměstí Hřbitovní kaple – stojí na severozápadním okraji města Hradiště Drahúš – vyvýšené opevněné hradiště, archeologické stopy Úřednická budova – Mírové náměstí čp. 3 Městský dům Mírové náměstí čp. 9 Městský dům ulice Alšova čp. 40 Městský dům ulice Alšova čp. 43 Bývalá radnice ulice 5. května čp. 102 Zemědělský dvůr čp. 109 Fara, ulice Husova čp. 124 Zájezdní hostinec čp. 125 stojí mezi Mírovým náměstím a ulicí Husova Archeologický skanzen Březno Osobnosti Rodáci Eduard Bacher (1846–1908), rakouský novinář, stenograf a spisovatel Jan Burka (1924–2009), český malíř, grafik, sochař a básník Adolf Dobrovolný (1864–1934), herec, divadelní režisér a hlasatel československého Radiojournalu Jaromír Fiala (1892–1967), pedagog, hudební skladatel, muzikolog a překladatel Ludwig Freund (1878–1953), přírodovědec, čestný občan Postoloprt Julius Anton Glaser (1831–1885), právník, politik, pedagog, rakousko-uherský ministr spravedlnosti Předlitavska František Hájek (1920–1993), sociolog, pedagog Vladimír Hašek (1892–1968), archivář a muzikolog Mordechai Hirsch (1743–1804), rabín, učenec a děd Karla Marxe Johann Hrabar (1851–1916), polní podmaršálek rakousko-uherské armády Antonín Langweil (1791–1837), český malíř a modelář, tvůrce papírového modelu Prahy Benno Löbl (1688–1751), opat břevnovského kláštera Václav Nasvětil (*1948), malíř Isabella Nováková-Pruszyńská (1901–1967), muzikoložka, herečka, tanečnice Norbert Josef Pitrof (1907–1995), německý malíř a modelář železnic Jan Nepomuk I. ze Schwarzenbergu (1742–1789), zemědělský podnikatel Adolf Vratislav ze Šternberka (1627–1703), státník, diplomat Ernst Zenker (1865–1946), rakouský politik, novinář, spisovatel a poslanec Říšské rady Osobnosti se vztahem k Postoloprtům Andreas Altomonte (1699?–1780), rakouský architekt, projektant kostela Nanebevzetí Panny Marie Pavel Ignác Bayer (po 1656–1733), architekt a stavitel, autor přestavby zámku, projektu třípodlažní sýpky v hospodářském dvoře a synagogy zbořené roku 1980 Berthold, 1237–1262 opat kláštera, přední osobnost duchovního stavu v Čechách, iniciátor stavby kostela v Lenešicích Alois Daut (1854–1917), architekt, autor projektu radnice a hřbitovní kaple Karl Kraus (1833?–1903), pětinásobný starosta Postoloprt Ladislav Machoň (1888–1973), architekt, autor projektu základní školy otevřené roku 1926 Anton Erhard Martinelli (1684–1747), rakouský architekt, autor přestavby zámku a hospodářských budov statku Emil Mendl, od 1902 advokát v Postoloprtech, autor německých dějin města o rozsahu 1374 stran uložených ve Státním oékresním archivu v Lounech Samuel Mühsam (1837–1907), rabín v Postoloprtech, autor několika monografií o dějinách židovství a talmudu. Partnerské město Wolkenstein Galerie Odkazy Reference Literatura 50 let českých škol v Lounech, Louny 1934. Der Fasangarten in Postelberg, Žatecký adresář 1908, s. 90–91. Freund, Jan Ludwig, Chronik der Juden in Sitzendorf und Postelberg, Mainz 2002. Die Friedhofkapelle in Postlberg, Podbořansko-jesenický kalendář 1906, s. 79. Ivanega, Jan, Schwarzenberská zámecká kaple v Postoloprtech ve víru barokního století, Dějiny a současnost 7, 2014, s. 26–27. Ivanega, Jan, "Wohl, tüchtig und tauerhaft". Stavební aktivity na schwarzenberských panstvích za knížete Adama Františka (1703–1732), disertační práce na Filosofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně, 2015. JANÁČ, Marek; TUMLÍŘ, Pavel; HARVALÍK, Milan. Divnopis. Praha: Radioservis, 2006. 214 s. ISBN 80-86212-47-5. Kapitola Postoloprty, s. 156–157. Legnerová, Hana, Formování samosprávy židovské obce Postoloprty na sklonku 17. století, in: Židé v Čechách. Sborník ze semináře konaného 24. a 25. října 2006 v Liberci, Praha 2007, s. 105–112. Mendl, Emil, Über Handwerke und Zünfte im alten Postelberg, Die Heimat 1936, č. 1. Müttermüller, Vl., Dějiny města Postoloprt, Krajem Lučanů 1, 1927, s. 45. Novák, Petr, Hroby kultury zvoncovitých poihárů u Postoloprt, Sborník k 125. výročí založení Oblastního muzea v Lounech, Louny 2014, s. 24–39. Postelberg als Kurort, Žatecký adresář 1913, s. 157–160. Der postelberger Massenmord 1945 im Spiegel tschechischer Regierungsakten, Heimatbrief Saazerland – Sonderausgabe, Roth 2004. Postoloprty, Louny 1978. Postoloprty – historie a současnost, Postoloprty 2011. Poštová, Dana a kol., Postoloprty – Volkenstein, Postoloprty 2011 Smrž, Sdeněk – Hluštík Antonín, Polní opevnění z roku 1813 mezi Postoloprty a Budyní nad Ohří: výsledky letecké prospekce a historického bádání, Archeologické rozhledy 59, 2007, s. 713–746. Spatzal, Johann, Das Postelberger Stadtbad, Podbořansko-jes Šanda, Martin, Antonio Ehorto Martinelli jako schwarzenberský knížecí architekt a stavitel, diplomová práce na Ústavu pro dějiny umění Filosofické fakulty Univerzity Karlovy, 2001. Týřl František, Z dějin dolování uhlí na Postoloprtsku, Krajem Lučanů 11, 1937, s. 83–88. Vinšová, Jana, Hospodářská a sociální struktura Postoloprt v polovině 17. století na základě rozboru berní ruly, diplomová práce na Pedagogické fakultě Jana Evangelisty Purkyně, Ústí nad Labem 1995. Votava, Ivan, Železniční trať Postoloprty–Louny, Louny 2005. Die Wasserversorgung und das Stadtbad in Postelberg, Žatecký adresář 1912, s. 76–84. Záloha, Jiří, Po stopách Marxových předků z Čech, Teorie socialismu 3, 1988. Zelenka, Rudolf, Kamenné památníky germanizace v Postoloprtech, Krajem Lučanů 5, 1931, s. 56–58. Zelenka, Rudolf, Postoloprty a okolí, Krajem Lučanů 8, 1934, s. 61–68. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Postoloprty na Wikimedia Commons Seznam prací o Postoloprtech v Bibliografii dějin českých zemí (Historický ústav AV ČR) Slovníkové heslo Postoloprty ve Wikislovníku Oficiální stránky Postoloprty v Registru územní identifikace, adres a nemovitostí (RÚIAN)