NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dům U Ježíška (Karmelitská)

Dům U Ježíška, někdy zvaný také Šporkovský nebo Malý Musconský dům, je činžovní dům v Praze 1 na Malé Straně, Karmelitská ulice č.p. 382/14. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. Historie a popis Dům vystavěl v letech 1669–1673 Santino de Bossi naproti kostelu Panny Marie Vítězné a svatého Antonína Paduánského, který je známý soškou Pražského Jezulátka. Svou dnešní uliční (západní) fasádu získal dům po úpravách kolem roku 1738, pouze třetí patro bylo pravděpodobně dostavěno až v poslední třetině 18. století. Dům na severní straně sousedí s Musconským palácem, zvaným někdy i Velký Musconský palác. Jako Malý Musconský dům býval ale označován i dům č.p. 479 na Maltézském náměstí, který s Musconským palácem sousedí na jeho východní straně a býval s ním dříve propojen. V roce 1799 zdědila dům Leopoldina (1772–1845), manželka Jana Leopolda Šporka (1758–1841); proto byl označován i jako Šporkovský palác. Na přelomu 19. a 20. století dům vlastnil poslanec Českého zemského sněmu Karel Brand. Průčelí domu obrácené do Karmelitské ulice je pětiosé, střední osa s mělkým rizalitem má sdružená okna a je zakončena nízkým trojúhelným štítem, po jehož obou stranách jsou barokní vikýře. Zadní (východní) dvorní křídlo je z roku 1884, je pouze jednopatrové a v úrovni 2. patra je terasa. Jižní dvorní křídlo bývalo rovněž jednopatrové s pavlačemi, v roce 1920 došlo k jeho zvýšení o patro a k zasklení pavlačí. Severní stranu dvora tvoří vysoká ohradní zeď, která objekt odděluje od Musconského paláce. V průjezdu domu je umístěna kovová pamětní deska, která připomíná, že tu v letech 1920–1974 žila a tvořila Pavla Fořtová (1886–1974), historička umění, malířka, grafička a ilustrátorka. Odkazy Reference Literatura Nemovité kulturní památky hlavního města Prahy. Operativní příruční seznam ke Státnímu seznamu nemovitých kulturních památek. Praha: Pražské středisko státní památkové péče a ochrany přírody, 1976. 332 s. S. 164, 165. POCHE, Emanuel. Prahou krok za krokem. 2. vyd. Praha: Panorama, 1985. 472 s. S. 280. VLČEK, Pavel, et al. Umělecké památky Prahy. Malá Strana. Praha: Academia, 1999. 686 s. ISBN 80-200-0771-7. S. 483–485.
Musconský palác

Musconský palác, nazývaný i Velký Musconský palác a také palác Harbuval-Chamaré, je klasicistní objekt v Karmelitské ulici č. 380/16 v Praze 1-Malé Straně. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. Historie a popis Pozemek objektu vznikl parcelací zahrady maltézských rytířů a samotný objekt prošel postupně několika přestavbami. Roku 1346 byly na pozemku postaveny dvě sladovny a dva domy. Po roce 1611 František Ludvík Muscon postavil nový dům na volné části parcely na místě dnešního paláce. V roce 1637 od zadluženého Františka Ludvíka Muscona převzali nemovitost věřitelé a spravovali ji s maltézskou jurisdikcí. Roku 1682 velkopřevor Ferdinand Ludvík Kolovrat-Libštejnský (1621–1692) vyplatil hlavní věřitelku Marii Cecilii Renatu († 1694), vdovu po Ferdinandu Vilému Slavatovi, a dům ji přenechal k doživotnímu užívání. V letech 1682–1684 zednický mistr Hans Glier dům opravil, ve dvoře strhl a znovu postavil zadní stavení a provedl další menší úpravy. Roku 1694 uvolněný objekt koupil právník, rektor Karlovy univerzity a kancléř maltézského řádu Jan Jindřich Turba (asi 1650–1704); v té době byl čelní trakt dvoupatrový, dvorní křídla byla jednopatrová a první patro zadního křídla bylo propojeno s domem na Maltézském náměstí (čp. 479, tzv. Malý Musconský dům). V roce 1787 František Xaver Turba zděděný objekt prodal Janu Baptistu Procházkovi a obě stavení byla oddělena. V roce 1800 Velký Musconský dům koupila Rosa kněžna Kinská (1780–1842, vdova po Josefu Arnoštu Kinském) a dům nechala přestavět podle plánů stavitele Josefa Zobela. Dům dostal klasicistní podobu, průčelní stěna byla zvýšena o třetí patro a severní dvorní křídlo o druhé patro, uvnitř byly provedeny další úpravy. V roce 1834 objekt koupil Jan Ludvík hrabě Harbuval-Chamaré a ve vlastnictví jeho rodu dům zůstal do počátku 20. století. Dnes jsou prostory v paláci pronajímány jako byty, kanceláře a obchody. Západní uliční křídlo je třípatrové, severní dvorní křídlo přiléhající k Thun-Hohenštejnskému paláci spolu se zadním stavením a s vysokou ohradní zdí oddělující na jižní straně sousední čp. 382 ohraničují obdélný dvůr. Ohradní zeď je členěna nikami a doplněna klasicistní kašnou. Reference Literatura RUTH, František. Kronika královské Prahy a obcí sousedních. Díl II. 1. vyd. Praha: Pavel Körber, 1904. Dostupné online. S. 557, 712. Nemovité kulturní památky hlavního města Prahy. Operativní příruční seznam ke Státnímu seznamu nemovitých kulturních památek. Praha: Pražské středisko státní památkové péče a ochrany přírody, 1976. 332 s. S. 164. POCHE, Emanuel. Prahou krok za krokem. 2. vyd. Praha: Panorama, 1985. 472 s. S. 280.
Palác Thun-Hohenštejnský

Dům U Černého lva, dům U Tří zlatých ruk nebo palác Thun-Hohenštejnský je třípatrová původně barokní budova v Karmelitské ulici 379/18 na Malé Straně v Praze 1. Od druhé čtvrtiny 19. století sloužila jako šlechtická rezidence Thun-Hohenštejnům. Od roku 1964 je kulturní památkou. Historie V roce 1609 velkopřevor maltézských rytířů Matouš Děpolt Popel z Lobkovic prodal pozemek, na němž nyní stojí Thun-Hohenštejnský palác, Pavlu Sutterovi, který na základě privilegia císaře Matyáše z roku 1614 a se svolením velkopřevora zde postavil míčovnu. Ta více než sto let sloužila pro cvičení a rekreaci šlechtické mládeže. Roku 1741 v dražbě objekt koupil Michael Fissinger s manželkou Evou. Menší obytnou budovu nechal přestavět na třípodlažní palác, kde bylo osmnáct pokojů, čtyři kuchyně a příslušenství, na dvoře byla postavena stáj pro třináct koní, kolny pro pět vozů a studna. Roku 1758 dům zakoupil František Leopold Hanick a zřídil zde známý hostinec U Černého lva, který se časem změnil na hotel. V roce 1800 tu za své cesty po Evropě bydlel admirál Nelson s lady Hamiltonovou. Roku 1801 nový majitel František Brunner dům přejmenoval podle jednoho z hostů na hotel U arcivévody Karla. V roce 1811 tu byl ubytován hudební skladatel Carl Maria Weber. Když sláva hotelu ustoupila, dům byl prodán Bedřichu rytíři z Lichtenfelsu a jeho choti a objekt po nějaké době začal sloužit jako obytný dům později i dalším majitelům, Gabriele hraběnce Buquoyové a Terezii svobodné paní Zesnerové. Dalším majitelem byl František Antonín z Thun-Hohensteinu, který byl po nerovnorodém sňatku vyřazen z rodového majetkového nástupnictví. Palác zůstal v rodinném majetku Thunů do roku 1945. V současné době mají v paláci sídlo různé obchodní firmy. Vstupní portál je ozdoben vavřínem rámovanou kartuší s reliéfem stisku tří rukou a s chronogramem 1745 po stranách. Pamětní deska na budově od Emanuela Kodeta připomíná, že od roku 1841 až do roku 1852 zde vyrůstal Miroslav Tyrš. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům U černého lva na Wikimedia Commons
Dům U Černého Noha

Dům U Černého Noha, nebo také U černého gryfa, někdy zvaný také Jägrův dům, je původně měšťanský dům v Praze 1 na Malé Straně, Maltézské náměstí č.p. 475/5. Od roku 1964 je chráněn jako kulturní památka. Historie a popis Dům byl zmiňován v 16. století, v roce 1576 se mu říkalo Na korábě. Po renesanční přestavbě byl ve druhé polovině 17. století označován jako dům U černého noha (také U černého gryfa, protože pojmy "pták Noh" a "gryf" bývaly ztotožňovány). Nynější podobu získal při pozdně barokní přestavbě z let 1767–1770, provedenou podle Josefa Jägera, který byl tehdy i majitelelem a v domě pak bydlel (ve stejné době vystavěl i sousední palác Turbů). Původně bylo v přízemí domu podloubí, které bylo později přestavěno na krámky. Dvoupatrová budova výrazně vystupuje do prostoru Maltézského náměstí. Uliční průčelí se štukovou výzdobou je šestiosé, první osy na obou bočních fasádách jsou řešeny obdobně. Dvorní křídlo domu je pozdější, až z druhé čtvrtiny 19. století. Dům byl využíván jako obytný. Je v soukromém vlastnictví a sídlí v něm velvyslanectví Dánského království. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dům U černého Noha na Wikimedia Commons Literatura RUTH, František. Kronika královské Prahy a obcí sousedních. Díl II. 1. vyd. Praha: Pavel Körber, 1904. Dostupné online. S. 711, 712. Nemovité kulturní památky hlavního města Prahy. Operativní příruční seznam ke Státnímu seznamu nemovitých kulturních památek. Praha: Pražské středisko státní památkové péče a ochrany přírody, 1976. 332 s. S. 173. POCHE, Emanuel. Prahou krok za krokem. 2. vyd. Praha: Panorama, 1985. 472 s. S. 276.
Větrný mlýn (Janov)

Větrný mlýn holandského typu se nachází v obci Janov v okrese Děčín v Ústeckém kraji. Mlýn je zapsán v Ústředním seznamu nemovitých kulturních památek České republiky. Historie Zděný větrný mlýn byl postaven v roce 1844. Provoz byl ukončen ve dvacátých letech 20. století, pak byl rekonstruován k obytným účelům. Poslední obyvatelé byli odsunuti v roce 1946 a objekt začal chátrat. V šedesátých letech 20. století byl objekt rekonstruován a začal sloužit jako rekreační objekt. Popis Větrný mlýn je třípodlažní kuželová neomítaná zděná stavba holandského typu postavená z kvádrového pískovcového zdiva na kruhovém půdorysu. Nesymetricky rozmístěná okna s obloukovým záklenkem mají dřevěné okenice. Kuželová lepenková střecha byla původně pokryta břidlicí. Ve mlýně se dochovalo původní kamenné schodiště a mlýnské kameny, které jsou uložené v podlaze. Dostup Větrný mlýn se nachází asi 300 m od středu obce v nadmořské výšce 320 metrů, vede k němu žlutá turistická značka. Je jedním z trojice mlýnů (další jsou v Arnolticích a v Růžové), které jsou od sebe vzdáleny 2 až 3 kilometry. Odkazy Reference Související články Seznam kulturních památek v okrese Děčín Seznam větrných mlýnů v Česku Literatura JANOŠKA, Martin. Větrné mlýny v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. 1. vyd. Praha: Libri, 2003. 179 s. ISBN 8072771531. S. 89. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu větrný mlýn v Janově na Wikimedia Commons
Windmühle (Janov u Hřenska)

Die Windmühle in Janov u Hřenska (deutsch Jonsdorf), einer tschechischen Gemeinde im Okres Děčín in der Region Ústecký kraj, wurde 1844 errichtet. Die Windmühle südwestlich des Ortes ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Die ehemalige Holländerwindmühle aus Bruchsteinquadern des heimischen Sandsteins wurde zu einem Wohnhaus umgebaut. Weblinks Einzelnachweise
Zlomkovský mlýn

Zlomkovský mlýn (Maltézský, Wendlingerovský) je bývalý vodní mlýn v Praze na Malé Straně, který stojí na levém břehu Čertovky. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Vodní mlýn zde stál již před rokem 1400 a byl poplatný johanitské komendě u Panny Marie pod řetězem. Během husitské revoluce byl vypálen, je zmíněn jako „spálený a konečně skažený“. Poté se jeho zbytky dostaly do dědičného nájmu s podmínkou na opětné vystavění. Patřila k němu zahrada, ohrada a ulice, která směla být přehrazena. Název Zlomkovský se poprvé uvádí v roce 1532, kdy jej koupil mlynář Pavel Zlomek. V roce 1583 se dostal jako poničený do majetku Viléma z Rožmberka; poté se majitelé střídali. Roku 1639 byl prodán spolu se dvěma sousedními domy, prádlem a haltýřem na ryby. Roku 1684 zdědil mlýn baron Jan Jiří Wendlinger. Za jeho vlastnictví pravděpodobně došlo k přestavbě na šlechtické sídlo; takto je stavba popisována roku 1723, kdy byla v majetku Wendlingerových dědiců. V letech 1765–1766 došlo k zásadní přestavbě, při které hrabě Nostic v domě zřídil prádelnu včetně mandlů, přenesenou sem z objektu čp. 470/III. Byly vybourány dělicí příčky a nahrazeny pasy. K roku 1782 měla prádelna 10 měděných kotlů, jeden kotel železný a 43 žlaby na praní prádla, mandlovna měla 10 mandlů. V roce 1810 Nostitzové připojili dům ke komplexu užitkových budov paláce. V roce 1834 požádal Ervín Nostitz město o povolení k přestavbě a zrušení prádelny; plány přestavby vypracoval K. Pollak. Roku 1924 přešel objekt do majetku státu pod ministerstvo školství. Popis Původní mlýnice a dům byly pod jednou střechou, ale dispozičně oddělené. Mlýn byl zděný, jednopatrový a voda k němu vedla náhonem. Z technologie mlýna se dochoval zbytek lednice. Odkazy Reference Literatura KLEMPERA, Josef. Vodní mlýny v Čechách. III., Praha a okolí. 1. vyd. Praha: Libri, 2001. 263 s. ISBN 80-7277-051-9. Kapitola Zlomkovský mlýn. S. 30–31 Související články Seznam mlýnů v Praze Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nosticova 6 na Wikimedia Commons
Pfarrhaus (Hostouň)

Das Pfarrhaus in Hostouň (deutsch Hostau), einer tschechischen Stadt im Okres Domažlice in der Region Plzeňský kraj, wurde 1729 errichtet und 1877 nach einem Brand wieder aufgebaut. Das ehemalige Pfarrhaus neben der Kirche ist ein geschütztes Kulturdenkmal. Der zweigeschossige Walmdachbau im Stil des Barocks steht leer und verfällt. Weblinks Einzelnachweise
Slatinné lázně (Františkovy Lázně)

Slatinné lázně (původně Lázně Cartellieri, později Lázně císaře Františka Josefa a následně Lázně III) jsou památkově chráněná budova ve Františkových Lázních (čp. 77), umístěná jižně od kolonády Solného a Lučního pramene v parku Solného a Lučního pramene. Historie Stavebníkem těchto lázní byl lázeňský lékař dr. Paul Cartellieri. Lázně chtěl vybudovat už v roce 1860, ale tento jeho první pokus nebyl úspěšný kvůli nepochopení městské rady, která zamítla jeho žádost využívat vody z Lučního pramene. Cartellieri se však nevzdal a zakoupil pozemky za Slatinným potokem, kde nalezl dva prameny, které byly později pojmenovány Cartellieriho a Železitý, což mu umožnilo postavit si vlastní lázně. Budova ve stylu romantického historismu byla vybudována v letech 1863–1864 podle projektu Karla Wiedermanna a Gustava Wiedermanna. Lázně byly otevřeny dne 4. června 1864 a o pět let později/v roce 1865 rozšířeny. Cartellieri je vybavil nejmodernější technikou, zavedl tzv. Schwarzovy vany s dvojitým dnem. Velkou pozornost věnoval slatinným koupelím a tehdy oblíbeným železitým koupelím. V letech 1903 a 1904 postupně odkoupilo město Františkovy Lázně všechny veřejné lázně spolu s dalšími lázeňskými provozními budovami, prameny, slatiništi i parky a začalo podnikat ve vlastní režii. To se týkalo i těchto lázní. Budova původně pojmenovaná podle svého zakladatele dr. Cartellieriho byla u té příležitosti přejmenována na Lázně císaře Františka Josefa. V roce 1924 tyto lázně obsahovaly 56 kabin pro uhličité a ocelité koupele a 27 pro koupele rašelinové. V roce 1966 objekt prošel nákladnou rekonstrukcí. Dnes (2026) se zde podávají především slatinné koupele. Z původního vybavení se zachovaly unikátní měděné ohřívače vody (Enterocleaner original Doc. Brosch) pražské firmy Waldek & Wagner. V těsné blízkosti lázní se nachází mechanizovaná skládka slatiny, kde se slatina připravuje ke koupelím. Je zde možné vidět úzkokolejnou železnici, po níž malá drezína přiváží ve výklopných vozících slatinu k použití v lázních. Popis Jedná se o patrovou budovu s dvojicí kolmých křídel na půdorysu otevřeného písmene V. Hlavní vstup s vestibulem a schodišťovou halou byl situovaný ve styku obou křídel. Ke dvornímu průčelí se přimykal přístavek pro drcení a mletí slatiny. Už roku 1865 musela být lázeňská budova rozšířena přístavbou do dvora. Lázně byly vybaveny nejmodernějším lázeňským zařízením, byly zde např. Schwarzovy vany s dvojitým dnem, podávaly se slatinné a železité koupele. V přízemí se nacházelo 23 koupelen pro železité a 31 koupelen pro slatinné lázně, v prvním patře to potom bylo 15 pokojů pro minerální lázně a 6 pokojů pro solné lázně podle nauheimerské metody. K dispozici byla i čekárna a odpočinkový sál. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lázně III. / Slatinné na Wikimedia Commons Související články Seznam kulturních památek ve Františkových Lázních Kolonáda Solného a Lučního pramene Císařské lázně
Reitingerův mlýn

Reitingerův mlýn ve Strýčicích u Radošovic v okrese České Budějovice je vodní mlýn, který stojí na Babickém potoce. Je chráněn jako nemovitá kulturní památka České republiky. Historie Mlýn je ve Strýčicích doložen již ve 14. století. Je zakreslen na mapě Císařských povinných otisků z roku 1827. Po tři staletí patřil rodině Reitingerů, například v roce 1827 je uváděn jako vlastník Georg Reitinger. Mlýn měl původně 1 české složení. Roku 1870 bylo zřízeno druhé složení s možností pohonu mlátičky umístěné ve dvoře. V roce 1872 bylo vystavěno jihovýchodní křídlo stájí s výměnkem, v roce 1888 severovýchodní křídlo se stodolou a kolnou. V roce 1889 byla budova s obytnou částí a mlýnicí zvýšena o patro a po roce 1890 byla instalována další mlýnská zařízení – stolice a výtah ke druhému složení. V roce 1904 bylo nahrazeno původní dřevěné obložení mlýnského náhonu kamenem a o rok později došlo k velké přestavbě celého pohonného systému na benzín. Roku 1911 nahradila spirální Francisova turbína vodní kolo. Roku 1930 byl do mlýna zaveden elektrický proud a osazen elektromotor. O pět let později byla k zařízení mlýnice přidána loupačka. V roce 1940 došlo k další rekonstrukci mlýnského zařízení – bylo zrušeno české složení, postavena druhá stolice a výtahy. V roce 1947 prošel celkovou rekonstrukcí a modernizací celého zařízení včetně dřevěných podlah. Byl při tom zničen na trámu vytesaný letopočet 1842, rok výstavby budovy. V roce 1951 byl zestátněn, mlel ale až do roku 1976. Popis Mlýn je funkční, jeho turbína pohání malou vodní elektrárnu. Odtokový kanál za turbínovým domkem až k objektu stodoly je od roku 1990 zatrubněn, vtéká otvorem pod stodolu a za ní pokračuje opět kratším zatrubněným úsekem do přírodního toku potoka. Voda na vodní kolo vedla 100 metrů dlouhým náhonem z rybníka. Dochovala se spirální Francisova turbína od výrobce J. C. Bernard, Karlínská továrna na stroje, Praha z roku 1911. Odkazy Poznámky Reference Související články Seznam vodních mlýnů v Česku Externí odkazy Záboří na webu ČÚZK, Archivní mapy (1827)
Bílovice (zámek)

Zámek Bílovice se nachází ve stejnojmenné obci, ležící asi 7 km severovýchodně od centra Uherského Hradiště. Klasicistní stavba je v majetku obce Bílovice, která objekt využívá coby obecní úřad. Od prosince 1968 je zámek spolu s přilehlým anglickým parkem chráněn jako kulturní památka. Historie Předchůdcem zámku byla tvrz, poprvé zmiňovaná v roce 1592, avšak její umístění dnes není známo. Nynější zámek byl patrně zbudován na sklonku 18. století za Ignáce Kajetána Beviera von Freiried, tehdejšího držitele biskupského lenního statku Bílovice, čemuž napovídá zmínka o existenci zámku v díle Topographie vom Markgrafthum Mähren (1793) autora Františka Josefa Schwoye (1742–1806). Za stavitele sídla však rovněž bývá označován Ferdinand hrabě Laurencin d’Armond, jemuž lenní statek patřil v letech 1809–1831. Podle soupisu z roku 1820 budova disponovala dvěma podlažími, 17 místnostmi a čtyřmi komorami. Od roku 1831 se bílovické léno nacházelo v rukách původem řecké šlechtické rodiny Logothettiů, kteří drželi také nedaleký statek Březolupy. Za jejich působení se zámek stal kulturním a společenským centrem, v roce 1854 zde např. Hugo I. Logothetti (1801–1861) hostil malíře Josefa Mánese (1820–1871), jenž na zámku vytvořil několik kreseb. Hugův syn Vladimír Emanuel hrabě Logothetti (1822–1892), zakladatel bílovického hasičského sboru, dal zámek rozšířit přístavbou západního křídla s tanečním sálem a na počátku 70. let 19. století se po zrušení lenního systému stal dědičným majitelem bílovického velkostatku. Ve stavebních úpravách pak pokračoval i jeho syn Hugo II. (1852–1918), který na počátku 20. století nechal obnovit fasády a hodiny, umístěné v tympanonu vstupního průčelí, dal nahradit rodovým erbem. V téže době bylo severozápadní nároží zámku ozdobeno sochou svatého Václava. Po Hugově náhlé smrti v perském Teheránu se majitelkou velkostatku stala jeho manželka Frieda Barbara, rozená svobodná paní Zwiedinek von Südenhorst (1866–1945). Protože se hlásila k německé národnosti, byl zámek po druhé světové válce zkonfiskován a roku 1947 předán do vlastnictví obce. Po rodině Logothetti zůstala na zámku rozsáhlá knihovna, jejíž část byla předána do sbírek muzea v Uherském Hradišti a část byla kolem roku 1948 rozkradena. Zámek poté sloužil bytovým účelům, od roku 1952 byl sídlem bílovického MNV a své místo v něm našla rovněž obecní knihovna, lékařská ordinace, mateřská škola či okrsek SNB. Koncem 40. let 20. století bylo k zámku přistavěno moderní východní křídlo, využívané jako kulturní sál. V letech 2005–2006 byl zámek rekonstruován a i v současnosti slouží potřebám obce a místní samosprávy. Architektura Zámek má podobu volně stojící patrové budovy o třech křídlech, kryté valbovou střechou. Osu vstupního průčelí zvýrazňuje rizalit završený tympanonem s erbem Logothettiů. Přízemí je od patra odděleno kordonovou římsou. Okna jsou obdélníková se šambránami, pouze okna v rizalitu jsou zakončena půlkruhovým záklenkem. Místnosti i chodby v interiéru jsou plochostropé. Objekt je obklopen památkově chráněným anglickým parkem. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Bílovice na Wikimedia Commons
Palác Podstatských z Prusinovic

Palác Podstatských z Prusinovic je výstavný, barokně přestavěný dům v historickém centru Olomouce na nároží Ztracené a Michalské ulice, který je zapsán na seznamu nemovitých kulturních památek. Historie Dům leží na dvou středověkých parcelách na rozcestí mezi hlavním náměstím s areálem fojtství (dnešní Mahlerova ulice) a Michalským návrším. Původně existovaly dva domy se samostatnými vstupy, jeden z Michalské, druhý ze Ztracené ulice. První známý majitel domu v roce 1443 se jmenoval Mikuláš Zews (Sews) a dům zůstal v držení rodiny dlouhá léta. Od poloviny 16. století byl dům převážně majetkem šlechtických rodin, jako byli Šlechtové z Mitenperka, Nekšové z Landeka a Říkovští z Dobrčic. Během pobělohorských konfiskancí se v roce 1635 dostal do rukou Podstatských z Prusinovic, kteří ho vlastnili až do roku 1794. Za jejich působení byl přestavěn v barokním slohu. Potom se vystřídalo několik majitelů, od roku 1827 se připomíná jako majitel Vavřinec Padovec, který zde otevřel vinárnu. Restaurační provoz v přízemí domu zůstal zachován do současnosti. Dům prošel zásadní úpravou počátkem 20. století. Bylo přistavěno třetí patro a upraven interiér pro bytové účely. Během komunistického režimu byl dům ve vlastnictví města. Z rozhodnutí olomouckého magistrátu byl v roce 2010 prodán soukromému subjektu. V roce 2017 byla provedena rekonstrukce čelní fasády. Popis Tři křídla domu obklopují malý dvůr. Hlavní křídlo je obráceno do Ztracené ulice čtyřpodlažní pětiosou fasádou, do ulice Michalské pak vede delší trakt s devíti okenními osami. Ze středověku se dochovaly valeně klenuté sklepy. Dům prošel renesanční a počátkem 18. století barokní přestavbou, která je patrná především na průčelí do Ztracené ulice. Fasáda je členěna pilastry, linie oken v prvním patře zvýrazněna trojúhelníkovými a obloukovými frontony. Vchod do domu je přes kamenný portál s erbovním štítem rodu Podstatských. Boční průčelí je jednoduché s profilovaným klasicistními šambránami. Přízemí, ve kterém je umístěna restaurace, má velká okna s půlkruhovými záklenky, od horních pater je odděleno výraznou římsou. Dvorní fasáda je hladká, v rohu vnitřního dvora zůstaly zachovány dřevěné patrové uzavřené balkony. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palác Podstatských z Prusinovic na Wikimedia Commons