NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Děvín a Ostrý

Děvín a Ostrý je přírodní památka v okrese Česká Lípa jihovýchodně od obce Hamr na Jezeře na území Ralské pahorkatiny. Zahrnuje i sousední vrchol Schachtstein a společně se jedná o trojici kopců, kde probíhala ve středověku těžba železné rudy. Předmětem ochrany jsou porosty bučin, suťových lesů a borů se světlinami porostlými vřesovištní vegetací. Historie Chráněné území pod názvem Děvín, Ostrý a Schachtstein vyhlásil 20. ledna 1996 okresní úřad Česká Lípa. Spravuje jej Ministerstvo životního prostředí. V roce 2012 došlo k přehlášení chráněného území, které nově pod názvem Děvín a Ostrý vyhlásil Krajský úřad Libereckého kraje k 14. srpnu 2012. V září 2013 převzal do své správy starou štolu na Schachtsteinu Hornicko-historický spolek pod Ralskem se záměrem ji obnovit a zpřístupnit za určitých podmínek veřejnosti. Přírodní poměry Chráněné území s rozlohou 33,72 hektarů se nachází v nadmořské výšce 335–452 metrů v zalesněné východní části okresu Česká Lípa. Tvoří ji trojice kopců Děvín (436 metrů) se zříceninou stejnojmenného hradu, Hamerský Špičák čili Ostrý (452 metrů) a Schachtstein (372 metrů). Všechny kopce jsou v katastrálním území Hamr na Jezeře. Ochrana v přírodní rezervaci se týká vrcholové bučiny, reliktního boru a ukázek středověké těžby železné rudy. Těžba zde probíhala v 17. a 18. století a zůstaly po ní zachovány štoly, studny, vytěžené příkopy. Kopce byly kvůli těžbě odlesněny, dnes jsou již zarostlé, mimo stromů se zde vyskytuje řada chráněných bylin. Žijí zde ve velkém i netopýři (7 druhů) a ptactvo, obojživelníci, měkkýši a mnoho druhů hmyzu. Území bylo mnoho let ve vojenském výcvikovém prostoru Ralsko. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Děvín a Ostrý na Wikimedia Commons Českolipský deník - fotografie štoly na Schachtensteinu a jeho okolí Děvín – Hamerský Špičák – geologický vývoj [online]. Česká geologická služba, 2020-04-23 [cit. 2021-03-23]. Dostupné online.
Děvín a Ostrý

Děvín a Ostrý ist ein Naturdenkmal (Přírodní památka) in Tschechien. Es umfasst auf einer Fläche von 33,72 ha die Berge Děvín (Dewin), Hamerský Špičák (Hammer Spitzberg) und Schachtstein (Schachtenstein) im Ralská pahorkatina in Nordböhmen. Begründet wurde es 1996. Zuständige Naturschutzbehörde ist die Verwaltung des Landschaftsschutzgebietes (ChKO) Kokořínsko. Weblinks Homepage des ChKO Kokořínsko (tschechisch)
Děvín (hrad, okres Česká Lípa)

Děvín je zřícenina hradu na vrcholu stejnojmenného kopce (436 metrů) v Ralské pahorkatině (okres Česká Lípa) ve správním území obce Hamr na Jezeře. Pozůstatky hradu jsou chráněny jako kulturní památka a nachází se na území přírodní památky Děvín a Ostrý. Název Název hradu je odvozen z osobního jména Děva, které má původ ve staročeském slově děva (dívka). Historie Písemné zprávy dokazují existenci hradu v majetku krále Přemysla Otakara II. v 13. století. Byl jedním z hradů postavených na ochranu staré obchodní cesty na sever do Lužice. Král Václav II. hrad roku 1283 postoupil Janovi z Michalovic a od něj jej získal vyšehradský probošt Jan. Dostavbu dříve královského hradu zajistili pozdější vlastníci z rodu Vartenberků v následujícím století. Ti jej drželi do roku 1516. Hrad odolal i nájezdům husitských vojsk. V době panování Vartenberků hrad roku 1444 oblehlo žitavské vojsko, ale dobýt hrad se mu nepodařilo. V roce 1516 se vlastníkem Děvína stali Biberštejnové, ovšem za jejich panství význam hradu klesal, ač i za nich stavební úpravy v renesančním slohu pokračovaly rozšiřováním hradu. V následujících letech se jeho majitelé střídali, během třicetileté války roku 1645 byl pobořený Švédy a pak zcela zpustl. Zdivo si zčásti rozebrali obyvatelé obce. Stavební podoba Hrad prošel složitým stavebním vývojem a jeho pozůstatky jsou silně poškozeny těžbou surovin, skalním řícením a rozebíráním zdiva na stavební kámen. Hradní jádro pravděpodobně patřilo k hradům s obvodovou zástavbou. Z nejstarší stavební fáze zřejmě pochází obvodová hradba jádra s obdélným baštovitým výstupkem na severozápadní straně a spodní úroveň čtverhranné věže ve východním nároží. Vnější opevnění vzniklo nejspíše až během 15. století a při renesančních úpravách. Patří k němu mohutná podkovovitá dělostřelecká bašta na jižní straně hradního areálu a výrazně menší opevnění na protilehlém konci hradu. Ve vnějším opevnění se dochoval obloukovitý portál, který by mohl být pozůstatkem výtahu. S rozvojem dělostřelby se stal hradu nebezpečným vrchol sousedního Hamerského Špičáku. Už na začátku 15. století jej proto zajistila předsunutá bašta tvořená dvojicí příkopů, které obklopovaly dřevěnou podsklepenou budovu. Přístup Zříceniny hradu jsou dostupné po červené turistické značce z Hamru na Jezeře do Chrastné. Děvín v literatuře O zdejší velmi hluboké hradní studni se rozepsal Bohuslav Balbín, popis včetně zmínek o pověstech zanechal historik August Sedláček a jednu z pověstí včlenila Karolina Světlá do povídky Lamač a jeho dítě. Byla o kdysi zlém rytíři, který jako přízrak vyděsil chalupníka z nedalekého městečka Osečná. Jedna z pověstí uváděla existenci tajné podzemní chodby až do kostela v Osečné, vzdálené zhruba šest kilometrů. Odkazy Reference Literatura LAHODA, Ladislav. Tajnostmi podzemí: po stopách legend a příběhů z temnot : podzemím českých zemí : od hradních sklepů až k podzemním továrnám. 1. vyd. Praha: Lubor Kasal, 2004. 166 s. ISBN 80-903465-2-9. Kapitola Tajemství hradní studny, s. 53–57. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Děvín na Wikimedia Commons Podzemí pod středověkým sídlem králů Děvínem na Stream.cz, 19. 11. 2020
Vodní nádrž Újezd

Újezd je přehradní nádrž na Bílině v Mostecké pánvi na severozápadě Čech v okrese Chomutov. Na jejím místě stávala vesnice Újezd, po které je nádrž pojmenovaná. V prostoru pod hrází se v minulosti nacházela vodní nádrž Kyjice a vesnice Kyjice, které také ustoupila výstavbě hráze. Nachází se přibližně na 70. říčním kilometru Bíliny. Byla postavená v letech 1978–1981 a slouží k ochraně před povodněmi, zlepšování průtoku řeky Bíliny, zajištění dodávek vody odběratelům a výrobě elektřiny v malé vodní elektrárně s výkonem 90 kW. Do nádrže ústí Podkrušnohorský přivaděč, který převádí vodu z povodí Ohře do povodí Bíliny. Hráz Přímá zemní hráz je dlouhá 1768 metrů. Její výška dosahuje až 13,9 metru a šířka v koruně je devět metrů. Koruna hráze se nachází v nadmořské výšce 286 metrů. Vypouštění vody umožňuje dvojice spodních výpustí s kapacitou po 12 m³/s. Bezpečnostní přeliv je sto metrů dlouhý a nachází se na jižním konci hráze. Odpadní koryto je dlouhé 300 metrů a není zaústěné do žádné vodoteče. Při naplnění přehrady přeliv odvádí povodňové průtoky bez protipovodňové ochrany území pod hrází, kde je využit bezodtokový prostor zaniklé nádrže Kyjice. Hydrologické údaje Hlavním účelem nádrže je ochrana hnědouhelných lomů před povodněmi. Byla navržena tak, aby zachytila celý 100letý průtok nad povodňovým průtokem 10 m³/s, který je možné bezpečně převést zatrubněným úsekem Bíliny na Ervěnickém koridoru. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní nádrž Újezd na Wikimedia Commons
Stausee Újezd

Der Stausee Újezd, auch Stausee Kyjice (tschechisch Vodní nádrž Újezd), ist ein Brauchwasserreservoir in Tschechien. Er befindet sich zwei Kilometer östlich der Stadt Jirkov in 285 m ü. M. im Nordböhmischen Becken auf dem Gebiet der Gemeinde Vrskmaň. Südlich liegt der Stausee Zaječice. Gestaute Gewässer sind die Bílina und der aus dem Stausee Zaječice zufließende Hutní potok. Ein weiterer Zufluss erfolgt durch den Kanal Podkrušnohorský přivaděč. Abflussgewässer ist die Bílina. Der Stausee wird im Westen und Norden von der Bahnstrecke Ústí nad Labem–Chomutov und der Fernstraße Silnice I/13 berührt. Die Bahnstrecke Ústí nad Labem–Chomutov überquert das Gewässer dabei auf einem Viadukt. Nordwestlich in Höhe des Bahnhofes Kyjice beginnt der Ervěnický koridor. Die Anlage wurde in den Jahren 1978 bis 1981 durch das Unternehmen Wasserbau Chomutov als Ersatzbau für den Stausee Dřínov errichtet und ging 1981 in Betrieb. Zugleich erfolgte eine Verlegung des Flussbettes der Bílina. Mit dem Stausee wurde das Dorf Újezd (Ojes) überflutet. Ebenfalls abgetragen wurde das Dorf Kyjice (deutsch Kaitz), an dessen Stelle der am östlichen Ufer des Sees gelegene 13,9 m hohe Damm entstand. Die Dammkrone hat eine Länge von 1,76 km und 9 m Breite; darüber führt die Ortsverbindungsstraße von Vrskmaň nach Vysoká Pec. Der Stausee mit einer Wasserfläche von 152,1 ha dient primär dem Ausgleich des Wasserzuflusses der Bílina vor deren Durchleitung durch den Ervěnický koridor. Daneben gibt es ein Kleinkraftwerk mit einer Kaplanturbine von 94 kW Leistung und es wird auch Sportfischerei betrieben. Das Gewässer hat ein maximales Fassungsvermögen von 8,4 Mio. m³ Wasser. Weblinks Wasserwerk Újezd
Barrage d'Újezd

Le barrage d’Újezd, ou barrage de Kyjice est un réservoir d'eau douce de la Tchéquie, qui s'étend à 2 km à l'est de Jirkov, dans le bassin de Bohême septentrionale, sur la commune de Vrskmaň. Il régule le débit de la Bílina et de son affluent, l'Hutní potok. Plus au sud, il y a le lac de retenue de Zaječice. La ligne de chemin de fer Ústí nad Labem–Chomutov ainsi que la route européenne 462 (entre Jirkov et Most) longent le lac à l'ouest et au Nord. La trouée d’Ervěnice part de la gare de Kyjice, un peu au nord-ouest du lac. Le site a été aménagé entre 1978 et 1981 par la Compagnie des Eaux de Chomutov pour remplacer le barrage de Dřínov. Ces travaux ont permis de rectifier le lit de la Bílina. La retenue a englouti le village d’Ojes et affecté la localité de Kyjice (anciennement appelée Kaitz), à l'est du lac, sur laquelle s'est édifié le barrage, haut de 13,90 m. La longueur du barrage au couronnement est de 1,76 km, pour une largeur au couronnement de 9 m ; La route de Vrskmaň à Vysoká Pec emprunte la crête de l'ouvrage. Avec une superficie de 152,1 ha et un volume de pointe de 8 400 000 m3, la retenue permet d'assurer le maintien du niveau de la Bílina avant le franchissement de la trouée d’Ervěnice ; elle est fréquentée par de nombreux pêcheurs. L'ouvrage est en outre équipé d'une micro-centrale, exploitant une turbine Kaplan d'une puissance de 94 kW. Voir également (cs) La micro-centrale hydroélectrique d’Újezd Notes et références Portail de la Tchéquie Portail des barrages Portail des lacs et cours d'eau
Drietomica (přírodní památka)

Drietomica je přírodní památka v katastrálním území obce Drietoma v okrese Trenčín v Trenčínském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1997 a jeho rozloha je 15,72 hektaru. Předmětem ochrany je zachovalý podhorský tok s bohatými břehovými porosty, které jsou hnízdištěm řady druhů ptáků. Reference
Čertov (přírodní rezervace)

Čertov je přírodní rezervace v katastrálním území obce Lazy pod Makytou v okrese Púchov v Trenčínském kraji na Slovensku. Území bylo vyhlášeno v roce 1993 a jeho rozloha je 84,62 hektarů. Předmětem ochrany jsou přirozená lesní společenstva na flyši ve středních horských polohách Javorníků. Rezervace je součástí chráněné krajinné oblasti Kysuce. Reference
Fleißenbachtalbrücke

Die Fleißenbachtalbrücke ist eine 159 m lange Straßenbrücke, die im Zuge der Ortsumgehung der B 92 nahe Bad Brambach den Fleißenbach überspannt. Hintergrund Der Grenzübergang der B 92 in Schönberg war bis zum 21. Dezember 2007 neben den Übergängen an der A17 in Breitenau und der S 148 in Neugersdorf der einzige für LKW ohne Beschränkungen nutzbare Grenzübergang zwischen Sachsen und Tschechien. Als Teil der E 49 besitzt die B 92 eine wichtige Verbindungsfunktion zwischen der A 72 bzw. dem Oberzentrum Plauen und der nordwestböhmischen Region um Cheb (Eger). Nach 1990 stieg der Schwerlastverkehrsanteil auf dieser Strecke stark an. Der Grenzübergang Schönberg wurde 2007 durchschnittlich von 3.750 PKW und 600 LKW passiert. Die hohe Verkehrsbelastung machte den Bau der 3,9 km langen Ortsumgehung Bad Brambach notwendig, in deren Zug 2000/2001 die Fleißenbachtalbrücke errichtet wurde. Konstruktion Bei der Fleißenbachtalbrücke handelt es sich um eine Stahlbetonkonstruktion mit aufgeständerter Fahrbahn. Sie weist einen bogenförmigen Verlauf mit einem Krümmungsradius von 270 m auf. Aufgrund der Enge des Radius wurde das Bogentragwerk aufgespreizt. Die Stützweiten der 13-feldrigen Konstruktion betragen 4 × 13,0 m + 2 × 12,0 m + 3 × 11,0 m + 2 × 12,0 m + 2 × 13,0 m, was eine Gesamtstützweite von 159 m ergibt. Die Bogenspannweite beläuft sich auf 72,3 m. Zitat Ein besonderes Augenmerk wurde auf die Querung des Fleißenbachtales gelegt. Um den Charakter des Tales zu erhalten, wurde eine im Bogen verlaufende Stahlbetonbrücke mit aufgeständerter Fahrbahn gewählt. (...) Die Linienführung (der Ortsumgehung) fügt sich hervorragend in die Landschaft des Vogtlandes ein. Neben den Wirtschaftswegbrücken und der Eisenbahnbrücke lässt insbesondere die Fleißenbachtalbrücke mit ihrem beherrschenden Bogen die Trasse elegant, aber auch maßstabsgerecht zu den Proportionen der Umgebung erscheinen. Literatur Sächsischer Staatspreis für Baukultur. (PDF) Sächsisches Staatsministerium des Innern, Dresden, Dezember 2005, archiviert vom Original (nicht mehr online verfügbar) am 8. September 2016; abgerufen am 13. Februar 2008 (1,4 MB). Weblinks Fleißenbachtalbrücke. In: Structurae Einzelnachweise
Veleposlaništvo Republike Slovenije na Češkem

Veleposlaništvo Republike Slovenije na Češkem (uradni naziv Veleposlaništvo Republike Slovenije Praga, Češka) je diplomatsko-konzularno predstavništvo (veleposlaništvo) Republike Slovenije s sedežem v Pragi (Češka). Trenutna veleposlanica je Tanja Strniša. Veleposlaniki Aleš Baluta (julij 2024–) Tanja Strniša (2019–31. julij 2024) Leon Marc (2015–2019) Smiljana Knez (2011–2015) Franc But (2007–2010) Drago Mirošič (2002–2006) Damjan Prelovšek (1998–2002) Sklici Glej tudi seznam veleposlaništev Republike Slovenije Zunanje povezave Uradno spletno mesto Uradna predstavitvena stran Arhivirano 2006-10-06 na Wayback Machine.
Žinkovy (zámek)

Žinkovy jsou hrad přestavěný na zámek ve stejnojmenném městečku, sedm kilometrů západně od města Nepomuku v okrese Plzeň-jih v Plzeňském kraji. Od roku 1963 je chráněn jako kulturní památka. Historie Předchůdcem zámku byl hrad postavený nejspíše ve druhé polovině 15. století. První písemná zmínka o něm pochází z roku 1525. Od poloviny 15. století jej vlastnili páni z Klenové. V 18. století byl hrad za Jana Františka ze Steinau přestavěn v barokním slohu a další úpravy prováděli páni z Vrtby, kterým patřil až do roku 1830. Dále se jako majitelé vystřídali přes Lobkovice a Harrachy až po architekta rytíře Karla Wesselého, který zámek v roce 1897 přestavěl do pseudorenesanční podoby. Tuto přestavbu provedli vídeňští architekti Ferdinand Fellner a Hermann Helmer za účasti prostějovského architekta Fišera. Roku 1916 zakoupil zámek průmyslník Karel Škoda. Po druhé světové válce byl zámek zestátněn, a od roku 1950 sloužil jako rekreační zařízení ROH. Roku 1999 zámek zakoupila společnost Crown Estates. V roce 2008 byla zahájena jeho rekonstrukce a přestavba na kongresové centrum. V současnosti zámek slouží jako kongresový a hotelový komplex se zázemím pro rekreaci. Do roku 2015 zde příležitostně probíhaly kulturní akce, jako například koncerty v zámecké kapli. V roce 2025 areál zámku koupila společnost Lázně Poděbrady. V roce 1952 zde režisér Bořivoj Zeman natočil některé scény filmu Pyšná princezna. Stavební podoba Podle popisu z roku 1542 byl hrad dvoudílný a obehnaný vodními příkopy. Do předhradí s patrovou budovou konírny a srubem se vstupovalo čtverhrannou věží. V jádře se nacházel tzv. mnichovský dům s velkým sálem a dvěma pavlačemi, ze kterého se vcházelo také do věže. Jiná obytná budova stála naproti němu. V jednom z nároží v předhradí nebo jádře stávala další velká věž. Dochované gotické zdivo se nachází nejspíše ve zdech severní a západní fasády a snad také v jihovýchodním nároží. Trojkřídlý, dvoupatrový zámek má fasády upravené podle různých předloh od italské renesance po německou středověkou architekturu. Galerie Odkazy Reference Související články Hrad Potštejn Seznam hradů v Plzeňském kraji Seznam zámků v Plzeňském kraji Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Žinkovy na Wikimedia Commons Oficiální stránky Seznam prací o zámku Žinkovech v Bibliografii dějin českých zemí (Historický ústav AV ČR)
Schloss Žinkovy

Das Schloss Žinkovy liegt im Dorf Žinkovy (deutsch: Zinkau, Schinkau) in Westböhmen im Okres Plzeň-jih (Region Plzeň) in Tschechien. Geschichte Die Geschichte des Schlosses Žinkovy geht zurück auf das Jahr 1559, als Šebastián von Klenová eine Festung am Teich „Labuť“ (deutsch Schwan) erbauen ließ. Das Gebäude war mit einem Wassergraben umgeben, der aus ebendiesem Teich mit Wasser versorgt wurde. Die Festung war durch eine Zugbrücke mit der Vorburg verbunden. 1624 bis 1642 wurde an Stelle der Festung ein neues Schloss gebaut, das fortschreitend zu einem dreiflügeligen Barockgebäude im Stil des Klassizismus ausgebaut wurde. Johann Nepomuk von Harrach (1828–1909) kaufte 1883 das Schloss und renovierte es bei teilweisem Umbau. Die größten Änderungen wurden nach 1897 vorgenommen, als der Großgrundbesitzer und k.k. Baurat Karl Ritter von Wessely († 1912, Alter: 71) das Schloss erwarb und es nach den Plänen von Hermann Helmer (1849–1919), nach dessen Entwurf das Palais Wessely (Allee-Gasse 23, heute: Argentinierstraße 23, Wien-Wieden) 1892 vollendet worden war, mit Anleihen an die Romantik umbauen ließ. Der alte Graben wurde zugeschüttet, und hinter dem Anwesen entstand eine große Parkanlage. 1916 kam das Schloss ins Eigentum des Großindustriellen Karl von Škoda (1878–1929). Im Januar 1918 wurden Teile des hinteren Trakts des Schlosses durch Feuer zerstört. Im Sommer 1920 verstarb im Schloss Robert von Škoda (Alter: 68), Bruder des Emil. 1925 verkaufte Karl von Škoda, seit 1919 in Österreich, über 230 Hektar zugehörigen Grundes. Nach dem Zweiten Weltkrieg ging es an die ROH (Staatliche Arbeitergewerkschaft) über und wurde fortan zur Erholung für Arbeiter genutzt. Diese Zeit, in der Žinkovy in der ganzen ČSSR bekannt war, hat an der Inneneinrichtung ihre Spuren hinterlassen. Seit 1999 ist das Schloss im Besitz eines ausländischen Investors. Weblinks Fotogalerie Schloss Žinkovy Offizielle Homepage der Gemeinde Žinkovy, tschechisch Einzelnachweise
Perlík

Perlík je umělá vodní plocha zbudovaná na počátku dvacátých let 21. století na severu České republiky, ve Frýdlantském výběžku u tamního Nového Města pod Smrkem. Poloha Nádrž se nachází jižně od Nového Města pod Smrkem, ve vzdálenosti cca 250 metrů od lokality U Spálené hospody, což je jedno z nástupních míst Singltreku pod Smrkem. Zvolená lokalita byla pro zřízení vybrána kvůli toku dostatečně kapacitního Ztraceného potoka, jenž Perlík obtéká a zároveň jej speciálním potrubím i napájí. Historie a parametry Vybudování Perlíku trvalo čtyři roky, a to od roku 2020 do dubna 2024. Realizován byl v rámci projektu Vracíme vodu do lesů, jehož součástí se do té doby ve Frýdlantském výběžku staly nově zřízené tůně v lesích okolo vrchů Kukačka či Kamenný vrch u Jindřichovic pod Smrkem. Svým názvem vodní plocha odkazuje k hornickému obouručnímu kladivu, které se ve zdejší lokalitě při důlní činnosti během těžby mědi využívalo. Rybník má rozlohu 4320 metrů čtverečních s hlavní a boční hrází o délce více než 160 metrů. Podloží je kamenité a propustné. Při jeho budování a rovněž tak při opevňování koryta Ztraceného potoka a výstavbě bezpečnostního přelivu Perlíka se využilo kamene, jenž se v této lokalitě nacházel, vlivem čehož vybudované dílo vhodně zapadlo do krajiny. Finanční náklady na stavbu celého vodního díla dosáhly téměř osmi milionů korun českých. Participovaly na ni jak Lesy České republiky, tak finančním příspěvkem též Ministerstvo zemědělství České republiky. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Perlík na Wikimedia Commons
Palais Lobkowicz

Le palais Lobkowicz, autrefois aussi appelé palais de Kvasejovic est un bâtiment baroque situé dans le quartier historique de Mala Strana, à Prague. L'ensemble, ainsi que le jardin Lobkowicz, est protégé en tant que monument culturel de la République tchèque. Le palais a été construit selon les plans du célèbre architecte baroque tchèque d'origine italienne Giovanni Battista Alliprandi. Historique Le palais baroque a été construit après 1702 et ses jardins aménagés par le comte Přehořovský de Kvasejovic, qui, cependant, en raison de ses dettes, le vend bientôt. La façade sur la rue présente une longue façade presque rectiligne, alors que celle sur le jardin, toute en courbes, présente un avant-corps central convexe et deux ailes concaves. Une grille ornée de sculptures la sépare des jardins. En 1717, le palais et ses jardins passent au comte Franz Karl de Kolowrat-Liebsteinsky. En 1753, il entre dans la famille Lobkowicz, qui le conserve durant plus d'un siècle et demi. A cette époque, il accueille des concerts de Ludwig van Beethoven et Carl Maria von Weber. En 1790 les jardins de style baroque sont transformés en parc à l'anglaise. En 1927, les Lobkowicz vendent le bâtiment à l’État tchécoslovaque, qui l’acheta pour les besoins du ministère de l’Éducation Nationale. Plus tard, ce fut le siège du bureau des monuments, de l’Institut slave, de l’Institut d’archéologie, de l’Institut oriental, de l’Académie Masaryk du travail. Après la prise du pouvoir par les communistes en février 1948, l’ambassade de Chine s’y installe. Depuis 1974, le palais est le siège de l'ambassade de l'Allemagne de l'Ouest, puis de l'ambassade de l'Allemagne réunifiée à Prague. Événements de 1989 En 1989, des dizaines de milliers de citoyens de la République démocratique allemande sont arrivés à Prague. Ils ont décidé de se porter candidat pour voyager librement en Allemagne de l'Ouest, et se sont réfugiés dans l'ambassade d'Allemagne de l'Ouest. Ils ont été logés dans des tentes dans le jardin de l'ambassade. Le 30 septembre 1989, le ministre fédéral des Affaires étrangères Hans-Dietrich Genscher a dit aux réfugiés qu'ils seraient autorisés à se rendre à l'Ouest en toute liberté. Ces événements de 1989 sont rappelés par la sculpture « Quo vadis » (Trabant) de David Černý, dont l’original est conservé dans la collection du Forum de l’histoire contemporaine de Leipzig. Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie Lubomir, Porizka, J. Pesek, Z. Hojda, Les Palais de Prague, 1994, Paris, éditions Mengès, 216 pages, pages 108-111 (ISBN 2-8562-0356-6) Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : MonumNet Site de l'ambassade d'Allemagne (palais de Lobkowicz) Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du baroque Portail de Prague Portail de la protection du patrimoine
Paleis Lobkowicz (Praag)

Paleis Lobkowicz is een paleis in Praag, Tsjechië, dat dienst doet als de ambassade van Duitsland. Het moet niet verward worden met het Paleis Lobkowicz in de Praagse burcht. Geschiedenis In opdracht van Franz Karl Graf Přehořovský werd het paleis tussen 1703 en 1707 gebouwd door Giovanni Battista Alliprandi (architect) en Giovanni Pietro della Torre. Sinds 1753 was het barokke paleis in eigendom van de familie Lobkowicz. In de loop van de geschiedenis werden er concerten gegeven door onder meer Ludwig van Beethoven en Carl Maria von Weber. De familie verkocht het in 1927 aan de staat Tsjecho-Slowakije. Het paleis diende enkele jaren als ambassade voor de Volksrepubliek China. Nadat de diplomatieke betrekkingen in 1973 werden aangehaald met de Bondsrepubliek Duitsland, werd het de ambassade voor dit land vanaf 1974. In de late zomer van 1989 kwam deze ambassade wereldwijd in het nieuws, toen in de aanloop naar de Val van de Berlijnse Muur duizenden burgers uit de Duitse Democratische Republiek er hun toevlucht zochten en het terrein wekenlang bezetten.