Šibenik

Šibenik je zgodovinsko mesto na Hrvaškem z okoli 31.000 prebivalci (popis 2021; mestna občina jih ima 42.600) in pristanišče v severni Dalmaciji, ki je upravno središče Šibeniško-kninske županije in sedež istoimenske rimskokatoliške škofije (ki je del Splitske metropolije), pa tudi Dalmatinske eparhije Srbske pravoslavne cerkve. Geografska lega Šibenika je nedaleč od izliva reke Krke v Šibeniški zaliv. Mesto se razprostira okrog pristanišča in na vzpetinah nad pristaniščem. Prvič je bil omenjen na božič leta 1066 v darovnici Petra Krešimirja IV., zato se imenuje tudi "Krešimirjevo mesto". Do pandemije kuge v 17. stoletju je bilo največje mesto na celotni vzhodni obali Jadrana. Šibenik je bil dejansko glavno mesto Hrvaške od decembra 1944 do maja 1945. Pomemben je tudi kot kraj ustanovitve hrvaške mornarice. Stolnica sv. Jakoba je najpomembnejši arhitekturni dosežek 15. in 16. stoletja na hrvaških tleh. Zaradi svojih izjemnih vrednot je bila leta 2000 uvrščena na seznam svetovne kulturne dediščine UNESCO, na tem seznamu pa se ji je pridružila tudi trdnjava sv. Nikolaja. Zgodovina Etimologija Obstaja več razlag o poimenovanju Šibenik. Giorgio Sisgoreo v svoji knjigi De situ Illiriae et civitate Sibenici iz 15. stoletja opisuje ime in lokacijo Šibenika. Ime mesta pripisuje palisadi iz šibja 'šib'. Nekateri trdijo, da je ime ilirskega izvora ali da izhaja iz družinskega imena Šubić. Druga razlaga je povezana z gozdom prek latinskega toponima Sibinicum, ki je pokrival ožjo mikroregijo znotraj Šibenika na območju trdnjave sv. Mihaela in okoli nje. Prazgodovina Tarion je bilo starodavno mesto na območju med reko Krko na severu in rtom Ploče na jugu, razvejano vzdolž obale. Po Plinijevih zapiskih je bil Tarion dom ljudstva Tariotov, ki je bilo avtohtono ljudstvo. Po Plinijevih zapiskih so prebivalci Tariona živeli predvsem pastirski način življenja, kar je mogoče ugotoviti z arheološkimi ostanki, posvečenimi bogu Silvanu. Seveda jim je poleg pastirske narave geografska lega omogočala tudi povezavo z drugimi pomembnimi mesti tistega časa, kot je bil Danilo, in kakovostno cestno povezavo, zato je bila pomembna tako za same Rimljane kot za ljudi, ki so živeli na tem območju. Ustanovitev in srednji vek Šibenik je eno najstarejših avtohtonih hrvaških mest ob Jadranskem morju. O najzgodnejši zgodovini Šibenika oziroma o natančnem datumu njegove ustanovitve ni veliko znanega. Glede na dosedanja znanstvena odkritja se domneva, da je bil ustanovljen v času vladavine kneza Domagoja v 9. stoletju. Sprva se je razvil kot trdnjava (kastrum) s starejšim predmestjem (suburbium) na območju Dolca in mlajšim na vzhodni strani gradu, kjer je bila v 12. stoletju zgrajena cerkev sv. Krševana, okoli katere se je kasneje razvilo jedro srednjeveškega mesta. Šibenik je spadal v skupino tako imenovanih hrvaških mest in je nastal na hribu 70 m nad morjem (današnja trdnjava sv. Mihaela). Na območju Šibenika do danes niso našli sledi starodavne urbane tradicije, obstajajo pa določeni znaki življenja v pozni antiki. Prvič je bil omenjen za božič leta 1066, ko je kralj Peter Krešimir IV. na srečanju visokih državnih in cerkvenih dostojanstvenikov izdal listino, s katero je benediktinskemu samostanu sv. Marije v Zadru podelil kraljevo svobodo in zaščito. V tem času je bil Šibenik okrepljen, kot del kraljevih prizadevanj, da bi s pomočjo hrvaških mest ustvaril protiutež romanskim mestom bizantinske teme Dalmacije. Po bitki z ogrsko vojsko na Petrovi gori leta 1097 in smrti hrvaškega vladarja Petra Snačića je Šibenik leta 1105 priznal oblast hrvaško-ogrskega kralja Kolomana. V obdobju po izgubi državnega vladarja na hrvaškem prestolu so se Benetke, Bizanc in Árpádovci neprekinjeno borili za oblast nad Šibenikom vse do leta 1180. V 12. stoletju je bil v pravnem smislu utrjeno naselje (kastrum, oppidum), ne pa mesto (civitas), zato so bila njegova prihodnja prizadevanja usmerjena v doseganje mestnega statusa, ki bi dosegel tudi druga dalmatinska mesta (kot so Zadar, Trogir in Split). Leta 1169 je Šibenik od ogrskega kralja Štefana III. dobil mestni status in pravico do kovanja kovancev. Vendar pa je Šibeniku šele po hudih sporih in dolgem boju s Trogirjem uspelo dobiti lastno škofijo. Leta 1298 je bila ustanovljena Šibeniška škofija – pravi status mesta v srednjem veku. Šibeniško škofijo je ustanovil papež Bonifacij VIII. z bulo 1. maja 1298. Sam akt o ustanovitvi se je v Šibeniku zgodil 28. junija istega leta, razglašena je bila papeška bula in posvečen je bil prvi škof, oče Martin Rabljanin. Stolnica je bila takratna cerkev sv. Jakoba apostola. Leta 1380 jo je uničil požar. Kmalu so ljudje začeli razmišljati o gradnji nove, večje stolnice. Od konca 13. stoletja je Šibenik priznaval oblast hrvaških knezov, najprej kneza Domalda (1200–1226), nato pa bribirskih knezov Šubićev (do leta 1322). V času vladavine slednjega je Šibenik postal škofovski sedež in dobil status mesta, vendar je zaradi visokih davkov in obveznosti gospodarsko zaostajal. To je bil vzrok za izbruh upora proti bribirski vladi; nato se je mestu s podporo Beneške republike uspelo upreti oblasti Mladena II., a je sčasoma izgubilo avtonomijo in pravico do svobodne izvolitve kneza, ki so ga od takrat naprej volili Benečani. Mesto je po porazu Beneške republike v vojni z Ludvikom I. Anžujskim in podpisu Zadrskega miru (1358) ponovno prišlo pod oblast Anžujcev. Od leta 1390 je skupaj z drugimi mesti v Dalmaciji (razen Zadra) priznavalo oblast bosanskega kralja Tvrtka I. Kotromanića, na začetku 15. stoletja pa še bosanskega vojvode Hrvatinića in kralja Ladislava Neapeljskega. Za razliko od drugih mest ob jadranski obali, ki so jih ustanovili Grki, Iliri in Rimljani, so Šibenik ustanovili Slovani. Pod sedanjim imenom je bil prvič omenjen leta 1066 v listini hrvaškega kralja Petra Krešimirja IV. in je bil nekaj časa sedež tega hrvaškega kralja. Zaradi tega se Šibenik imenuje tudi Krešimirov grad (Krešimirovo mesto). Med 11. in 12. stoletjem je Šibenik premetaval med Benetkami, Bizancem in Ogrsko. Leta 1116 ga je osvojila Beneška republika, ki ga je imela v lasti do leta 1124, ko ga je za kratek čas izgubila v korist Bizantinskega cesarstva, nato pa ga je imela v lasti ponovno do leta 1133, ko ga je zavzelo Ogrsko kraljestvo. Do leta 1180 je še večkrat menjalo lastnike med omenjenimi državami. Mesto je leta 1167 od Štefana III. Ogrskega dobilo status mesta. Leta 1298 je dobilo svojo škofijo. Pod Benetkami Mesto se je, tako kot preostala Dalmacija, sprva upiralo Beneški republiki, a ga je po triletni vojni leta 1412 prevzela. Pod beneško oblastjo je Šibenik leta 1412 postal sedež glavne carine in sedež urada za porabnike soli z monopolom nad trgovino s soljo v Chioggii in po celotnem Jadranskem morju. Avgusta 1417 so beneške oblasti začeli skrbeti Morlaki in drugi Slovani iz zaledja, ki so ogrožali varnost Šibenika. Osmansko cesarstvo je začelo ogrožati Šibenik (znan kot Sebenico) v okviru svojega boja proti Benetkam konec 15. stoletja, vendar ga nikoli niso uspeli osvojiti. V 16. stoletju je bila zgrajena trdnjava sv. Nikolaja, do 17. stoletja pa so njene utrdbe ponovno izboljšali s trdnjavama sv. Ivana (Tanaja) in Šubićevac (Barone). Morlaki so začeli naseljevati Šibenik med kandijsko vojno (1645–69). Padec Beneške republike leta 1797 je Šebenik prišel pod oblast Habsburške monarhije. Mesto, ki ga je med napoleonskimi vojnami priključilo Francoskemu cesarstvu in ga vključilo v svoje Ilirske province, je po Dunajskem kongresu (ponovno) postalo del avstrijske monarhije. Avstro-Ogrski kompromis iz leta 1867 ga je pripeljal na avstrijsko stran Avstro-Ogrske, kjer je deloval vse do leta 1918. V tem avstrijskem obdobju je bil glavno mesto istoimenskega okrožja, enega od 13 Bezirkshauptmannschaften v Kraljevini Dalmaciji. Italijansko ime Sebenico se je uporabljalo samo do približno leta 1871. Leta 1872, takrat v Kraljevini Dalmaciji, je Ante Šupuk postal prvi hrvaški župan mesta, izvoljen na splošnih volitvah. Imel je ključno vlogo pri procesu modernizacije mesta in se ga še posebej spominjamo po projektu iz leta 1895, s katerim so zagotovili ulično razsvetljavo, ki jo je napajala zgodnja hidroelektrarna Jaruga. 28. avgusta 1895 je Šibenik postal prvo mesto na svetu z ulično razsvetljavo na izmenični električni tok. Habsburška monarhija Z razpadom beneške države je Šibenik leta 1797 prišel pod oblast Avstrije. Pričeli so se ljudski nemiri, ki jih je vodila proavstrijska duhovščina, ki se je bala sekularistov in meščanske revolucije, ki jo je povzročila francoska okupacija Beneške republike in je vse nekdanje beneške uradnike videla kot sovražnike. V teh nemirih v Šibeniku je bila usmrčena celotna družina častnega francoskega konzula, večina drugih plemičev pa je pobegnilo na sosednje otoke. V začetku leta 1806 je v mesto vstopila francoska vojska in Šibenik je postal del Francoskega cesarstva, od leta 1810 pa del avtonomnih Ilirskih provinc, ko je po mnogih stoletjih 'ilirski' za kratek čas postal uradni jezik. Na začetku stoletja se je začela gradnja ceste do Knina preko Konjevrat in Drniša, ki je bila končana leta 1802, po prihodu Francozov pa se je izboljšalo cestno omrežje proti Splitu, Zadru in Reki. Francoski guvernerji so bili zgroženi nad zaostalostjo beneške Dalmacije, zato so poskušali posodobiti kmetijstvo v njej, vzpostaviti šolski sistem, zgraditi prvo bolnišnico, sirotišnico, izvajati protiepidemiološko zaščito prebivalstva ter posodobiti upravo in sodstvo. Po porazu Napoleona Bonaparteja je avstrijska vojska osvojila Dalmacijo in konec leta 1813 vstopila v Šibenik. Šibenik je ostal del habsburške monarhije do leta 1918, prav tako preostanek Kraljevine Dalmacije. Začetek drugega dela avstrijske absolutistične vladavine je predstavljal obdobje stagnacije na vseh področjih življenja. Avstrija je vzpostavila močan mejni nadzor proti Bosni in branila karavansko trgovino, pomorska trgovina pa je upadla tudi zaradi izgube jadrnic, pa tudi zaradi pomanjkanja avstrijske pomorske strategije, kar je povzročilo ponovno stagnacijo Šibenika. Leta 1839 so se pojavili prvi znaki narodnega prebujenja, natančneje Ilirsko gibanje, dveh šibeniških Srbov, Božidarja Petranovića in Špira Popovića, ki sta ustvarila skupno hrvaško-srbsko fronto proti italijanizaciji Dalmacije. Leta 1841 sta ju dvakrat obiskala Gaj in Mažuranić. Hkrati je bila med izobraženimi državljani še močnejša in bolj razširjena avtonomistična in italijanska struja, ki je svojega idola videla v šibeniškem domačinu Nicoliju Tommaseju, ki je postal tudi minister v vladi na kratko obnovljene Beneške republike. Šele leta 1848/49 se je politična aktivnost Šibenika pod avstrijsko oblastjo močneje pokazala, ko je bila po prepričljivi zmagi nad avtonomisti na kratko izvoljena ljudska občinska skupščina. Hrvaški narodni preporod v mestu se je okrepil in leta 1851 ga je obiskal ban Josip Jelačić, v katerega so ljudje polagali upe, da bo združil Dalmacijo, Hrvaško in Slavonijo, mesto pa mu je priredilo večji sprejem kot ob obisku cesarja Franca leta 1818, vendar Jelačić na predvečer Bachovega absolutizma v svojem pozdravnem govoru ni omenil združitve. Med diktaturo je za celo desetletje zamrlo vse politično življenje in vse proslovanske ideje so bile prepovedane, kar je omogočilo ponovno okrepitev avtonomistov, ki so zmagali na prvih volitvah leta 1865. Posebej pomemben dogodek za nadaljnji razvoj ljudske reprodukcije se je zgodil leta 1866, ko je bila ustanovljena Narodna slovanska čitalnica, za razliko od drugih mest pa so Šibeničani leta 1870 sami zgradili gledališče brez pomoči vlade in občine. Prelomnica se je zgodila na volitvah za Dalmatinski sabor leta 1870, ko je Ljudska stranka v Šibeniku in okolici dosegla prepričljivo zmago. Leta 1872 so nacionalisti zmagali na občinskih volitvah in naslednje leto ustanovili prvo hrvaško občinsko upravo z županom Antejem Šupukom, ki je močno prispeval k gospodarskemu in komunalnemu napredku mesta, ki je bilo do takrat največje delavsko mesto na Jadranu. V njegovem mandatu je bil v občinski upravi uveden hrvaški jezik kot uradni jezik. 19. in 20. stoletje Na začetku 19. stoletja je šibeniška družba veljala za razredno. Prehranjevali so se predvsem z ječmenovimi izdelki in različno zelenjavo. Do prihoda francoske vlade so revni ljudje v Šibeniku živeli v težkih življenjskih razmerah. S prihodom francoske vlade na ozemlje Šibenika se je začela modernizacija, ki je prinesla tudi nov sistem družbenih vrednot in poskušala odpraviti neenakost med šibeniškimi državljani, ki so pripadali različnim slojem. Bolnišnica je bila obnovljena, državljani pa so jo lahko uporabljali brezplačno. V 1870-ih je Šibenik začel doživljati še večjo blaginjo, to obdobje šibeniške zgodovine pa se imenuje Šupukova doba. Takrat je bila Šibeniku obljubljena železnica, ki bi Šibenik povezala z drugimi mesti in tako olajšala trgovino. Ena najpomembnejših značilnosti razvoja Šibenika v 19. stoletju velja za izgradnjo hidroelektrarne na reki Krki 28. avgusta 1895. Posest večje količine električne energije je pomenila le pospešen razvoj Šibenika in omogočila razvoj različnih proizvodnih in obrtnih obratov. Med prvo svetovno vojno je avstro-ogrska mornarica uporabljala pristaniške objekte Šibenika, lahke križarke in rušilci, ki so po bitki pri rtu Rodoni (ali Gargano) ubežali zavezniškim silam, pa so se vrnili na varno v mesto, kjer so imele bazo nekatere bojne ladje. Po vojni je Šibenik v okviru okupacije vzhodnega Jadrana do 12. junija 1921 okupirala Kraljevina Italija. Zaradi Rapalske pogodbe so se Italijani odpovedali svojim zahtevam po mestu in mesto je postalo del Kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev. Po prvi svetovni vojni se je začel eksodus dalmatinskih Italijanov iz mesta. Med drugo svetovno vojno je Šibenik priključila Italija in je bil od leta 1941 do 1943 del italijanske gubernije Dalmacija, kot del province Zara. Komunistični partizani so Šibenik osvobodili 3. novembra 1944. Po drugi svetovni vojni je postal del SFR Jugoslavije, dokler Hrvaška ni leta 1991 razglasila neodvisnosti. Med hrvaško vojno za neodvisnost (1991–95) je bil Šibenik močno napaden s strani Jugoslovanske ljudske armade in srbskih paravojaških enot. Čeprav premalo oborožena, so nastajajoča hrvaška vojska in prebivalci Šibenika uspelo ubraniti mesto. Bitka je trajala šest dni (16.–22. septembra) in jo pogosto imenujejo septembrska bitka. Bombardiranje je poškodovalo številne stavbe in spomenike, vključno s kupolo šibeniške stolnice sv. Jakoba in gledališko stavbo, zgrajeno leta 1870. V vojaški operaciji avgusta 1995 je hrvaška vojska premagala srbske sile in ponovno osvojila zasedena območja, kar je regiji omogočilo, da si je opomogla od vojne in se še naprej razvijala kot središče Šibensko-kninske županije. Od takrat so bila poškodovana območja mesta v celoti obnovljena. Geografija Šibenik leži na 43˚44' severne zemljepisne širine in 15˚55' vzhodne zemljepisne dolžine. Geografska lega mesta je amfiteatralno razprostrta okoli Šibeniškega zaliva (enega najboljših naravnih pristanišč na Jadranu), na hribih Trtar (496 m), nedaleč od ustja reke Krke v morje. Z Zadrom na severozahodu (79 km oddaljen) in Splitom na jugovzhodu (80 km) je povezan z Jadransko magistralo, avtocesto in železnico. S Šibeniškimi otoki (Prvić, Zlarin, Žirje, Kaprije, Obonjan) je povezan s trajektnimi povezavami. Relief zaznamuje zelo razčlenjena obala, širok pas zaledja obalno-dinarskega krasa Zagore, v zaledju pa gričevnato območje. Pokrajina je raznolika, morje pa je največje bogastvo in osnovni naravni vir, ki določa gospodarsko osnovo. Zračna dolžina obale je 56,2 km, dejanska dolžina pa kar 805,9 km. V županiji sta dva narodna parka, Krka in Narodni park Kornati, ter jugovzhodni (manjši) del naravnega parka Vransko jezero. Povprečna gostota prebivalstva je 51,5 prebivalcev na km2. Podnebje Šibenik ima sredozemsko podnebje (Csa) z blagimi, vlažnimi zimami in vročimi, suhimi poletji. Januar in februar sta najhladnejša meseca, julij in avgust pa najbolj vroča. Julija je povprečna najvišja temperatura okoli 30 °C. Podtip Köppnove podnebne klasifikacije za to podnebje je "Csa" (sredozemsko podnebje). Od začetka meritev leta 1949 je bila najvišja temperatura, zabeležena na lokalni vremenski postaji na nadmorski višini 77 metrov, 39,4 °C, 10. avgusta 2017. Najnižja temperatura je bila −11,0 °C 10. februarja 1956. Demografija V hrvaškem popisu prebivalstva leta 2021 je Šibenik imel skupno 42.599 prebivalcev, kar ga uvršča na enajsto največje mesto na Hrvaškem, saj jih je 31.115 živelo v mestnem naselju. Od prebivalcev Šibenika je bilo 94,19 % etničnih Hrvatov. Upravni deli mesta so: Skozi zgodovino je v Šibeniku obstajala pomembna italijansko govoreča skupnost. Po avstrijskih popisih prebivalstva je bilo leta 1890 v osrednjem naselju 1018 prebivalcev, ki so italijanščino uporabljali kot svoj običajni jezik (14,5 % celotnega prebivalstva), leta 1910 pa 810 (6,4 %). Občina kot celota je imela leta 1890 1090 (5,3 %) italijansko govorečih, leta 1910 pa 836 (2,8 %). Leta 2011 se je za Italijane opredelilo le 16 ljudi, kar ustreza 0,03 % celotnega prebivalstva. Glavne znamenitosti Šibenik je mesto s 24 cerkvami, 6 samostani, 4 trdnjavami in 2851 mestnimi stopnicami, pa tudi z največjim številom baročnih orgel. Ena glavnih znamenitosti je naravni park Vransko jezero, ki je največje naravno jezero na Hrvaškem z 256 vrstami ptic. Največja cerkev in najpomembnejši spomenik Šibenika je šibeniška stolnica. Stolnica sv. Jakoba v Šibeniku je na Unescovem seznamu svetovne dediščine in eden najpomembnejših spomenikov renesančne arhitekture na Hrvaškem. Zgrajena med letoma 1431 in 1536 v celoti iz kamna, brez uporabe malte ali lesa, predstavlja edinstven strukturni in umetniški dosežek. Stolnico je zasnovalo in zgradilo več uglednih mojstrov, med katerimi sta najbolj znana Juraj Dalmatinac (Giorgio da Sebenico) in Nikola Firentinac, ki sta gotske in zgodnjerenesančne elemente združila v harmonično celoto. Med njene najbolj značilne značilnosti spadajo kiparski friz z 71 človeškimi glavami, ki obkrožajo zunanjo apsido, monumentalna kamnita kupola in bogato členjena notranjost z banjastim obokom. Stolnica je izjemno pričevanje o izmenjavi umetniških vplivov med severno Italijo, Dalmacijo in jadransko kulturno sfero v 15. in 16. stoletju. Več zaporednih arhitektov jo je med letoma 1431 in 1536 v celoti zgradilo iz kamna, tako v gotskem kot renesančnem slogu. Prepletene kamnite plošče strehe so bile poškodovane, ko so leta 1991 jugoslovanske sile obstreljevale mesto. Škoda je bila od takrat popravljena. Trdnjave v Šibeniku Šibenik je od 11. do 17. stoletja razvil obsežen sistem utrdb kot odgovor na svoj strateški položaj na Jadranu in grožnjo osmanske širitve. Stoletja sta bila rast in urbana oblika Šibenika močno odvisna od njegove geopolitične lege – leži na strateški obalni vstopni točki, izpostavljeni tako pomorskim silam kot celinskim grožnjam. Posledično je mesto postalo središče srednjeveške obrambe, beneškega vojaškega inženiringa, osmanskih pohodov ter kasneje habsburške in sodobne vojaške uporabe. Mesto Šibenik ima štiri trdnjave, od katerih ima vsaka razgled na mesto, morje in bližnje otoke. Trdnjave so danes turistične znamenitosti. Srednjeveška trdnjava sv. Mihaela (hrvaško Tvrđava Sv. Mihovila) Najstarejša mestna trdnjava je pomemben kulturni in zgodovinski spomenik v Šibeniku. Ta srednjeveška trdnjava predstavlja rojstni kraj mesta, ki je bilo v zgodovinskih zapisih prvič omenjeno leta 1066, in je bila zgrajena za nadzor in obrambo Šibeniške lagune in ustja reke Krke. Impresiven obseg in moč utrjene štirikotne zasnove sta trdnjavo naredili za dominantnega varuha okolice. Danes je trdnjava znana po odprtem odru s 1077 sedeži, ki je v izjemno kratkem času postal eno najprestižnejših prizorišč za nastope v regiji in je bila uporabljena za predstave, kot so: Lorde, Gregory Porter, Michael Kiwanuka, The National, Maksim Mrvica, Neno Belan in mnogi drugi. Trdnjava sv. Nikole (hrvaško Tvrđava Sv. Nikole) je trdnjava na otoku Ljuljevac, ob vhodu v kanal sv. Antuna, nasproti svetilnika na plaži Jadrija. Gradnja trdnjave je bila velik podvig, pomemben ne le za meščane Šibenika, temveč tudi za njegove vladarje, saj je bila zgrajena za obrambo mesta pred osmanskimi napadi z morja. Trdnjava, zgrajena na vhodu v ozek kanal, dolg približno 1500 metrov, je postala ključna strateška obrambna struktura, ki je odločilno prispevala k nedotakljivosti šibeniškega pristanišča in samega mesta. Ker je kanal predstavljal edini možen dostop do Šibeniškega zaliva, je trdnjava omogočala učinkovito obrambo in popoln nadzor nad vsem pomorskim prometom, ki je vstopal na območje. Uvrščena je na seznam svetovne dediščine UNESCO kot del Beneška obrambna dela med 16. in 17. stoletjem: Stato da Terra - zahodni Stato da mar leta 2017. Trdnjava sv. Ivana (hrvaško Tvrđava sv. Ivana) – Trdnjava sv. Ivana stoji nad zgodovinskim starim mestnim jedrom Šibenika, na nadmorski višini 115 metrov. Zgrajena je bila avgusta in septembra 1646, v 58 dneh, kot osrednji element novo vzpostavljenega obrambnega sistema, zgrajenega v pričakovanju večjega osmanskega vojaškega napada. Trdnjavo so postavili Šibeničani z lastnim delom in viri po načrtih genovskega inženirja Fra Antonia Lenija. Zasnovana kot utrdba v obliki zvezde, je bila zgradba skozi svojo zgodovino večkrat obnovljena in okrepljena. V zadnjem času je pridobila tudi mednarodno priznanje kot snemalna lokacija za svetovno priljubljeno televizijsko serijo Igra prestolov. Trdnjava Barone (hrvaško Tvrđava Barone) - Trdnjava Barone, ki leži na 90 m nadmorske višine na hribu, prej znanem kot Vidakuša, je ena od treh kopenskih utrdb, ki so Šibenik varovale pred sovražnikovimi napadi. ​​Sredi 17. stoletja so poslabšanje odnosov med Osmanskim cesarstvom in Benetkami, skupaj z izbruhom kretske vojne, sovražne sile približale Šibeniku. V odgovor so državljani – združeni v solidarnosti – zgradili to trdnjavo v 58 dneh. Kmalu po dokončanju se je mesto soočilo z največjim napadom v svoji zgodovini, ko je bosanski paša Tekijeli prispel z vojsko od 25.000 do 30.000 vojakov. Šibeniški državljani so mesto uspešno branili, trdnjava Barone pa je odigrala ključno vlogo pri tej zgodovinski zmagi. Naravna dediščina Približno 18 kilometrov severno od mesta je Narodni park Krka, podoben Narodnemu parku Plitviška jezera, znan po številnih slapovih, flori, favni ter zgodovinskih in arheoloških ostankih. Kornatski arhipelag, zahodno od Šibenika, sestavlja 150 otokov na morskem območju približno 320 km², zaradi česar je najgostejše otočje v Sredozemskem morju. Kultura Skladatelj Jakov Gotovac je leta 1922 ustanovil mestno »Filharmonično društvo«. Skladatelj iz 19. stoletja Franz von Suppé je bil del mestne kulturne strukture, saj je bil doma iz bližnjega Splita. Vsako poletje se v mestu odvijajo številni koncerti in dogodki, mnogi od njih v trdnjavi sv. Mihaela. Od leta 2016 dalje na bližnjem otoku Obonjan (6 kilometrov jugozahodno od mesta) poteka tudi letni festival glasbe, umetnosti, zdravja in delavnic. Vsako poletje poteka letni mednarodni otroški festival v Šibeniku (Međunarodni Dječji Festival) in gosti otroške delavnice, predstave in druge dejavnosti. Od leta 2011 do 2013 je bil avgusta vsako leto na nekdanjem vojaškem območju v Šibeniku festival Terraneo, od leta 2014 pa je Šibenik (in druga bližnja mesta) dom njegovega duhovnega naslednika, festivala Super Uho. Šibenik gosti festival Večeri dalmatinskega šansona, ki poteka v drugi polovici avgusta. Gospodarstvo Sredi 19. in v začetku 20. stoletja je bil Šibenik eno najpomembnejših gospodarskih središč južne Hrvaške, gospodarsko pomemben pa je bil tudi v trgovini, obrti in industriji Dalmacije. V veliko pomoč mu je bila prometna povezava z Liko in delom Bosne in Hercegovine, zaradi omenjene prometne povezave pa je bil glavno izvozno pristanišče za les in rude. Čeprav je bil del prebivalstva zaposlen v omenjenih gospodarskih panogah, je bilo kmetijstvo še vedno glavna gospodarska panoga. Ukvarjali so se predvsem z vinogradništvom, oljkarstvom in vrtnarjenjem. Po podatkih Hrvaške gospodarske zbornice je bilo v mestu Šibenik leta 2010 registriranih skupno 838 podjetij, od tega 3 velika, 12 srednje velikih in 823 malih. Od skupnega števila jih je bilo 799 družb z omejeno odgovornostjo, 16 delniških družb, 14 zavodov, 8 javnih podjetij in 1 podjetje s tujim ustanoviteljem. Po podatkih Centralnega obrtnega registra je bilo leta 2010 v Šibeniku registriranih 1321 obrtnikov. Po podatkih Registra združenj je bilo leta 2010 registriranih 445 združenj s sedežem v mestu Šibenik. Danes je Šibenik glavno mesto, kulturno, izobraževalno, upravno in gospodarsko središče Šibensko-kninske županije, ki ima 46.332 prebivalcev (2011, vključno s primestnimi naselji). Do osemdesetih let prejšnjega stoletja je bil Šibenik močno industrijsko središče (tovarni "TEF" in "TLM"), šibeniško pristanišče je bilo med največjimi v nekdanji Jugoslaviji, vendar je prišlo do gospodarskega upada, v devetdesetih letih prejšnjega stoletja je TEF prenehal delovati (tovarna je bila odstranjena), TLM, ki je bil v velikosrbski agresiji znatno poškodovan, pa je znatno zmanjšal proizvodne zmogljivosti. Sklici Glej tudi seznam naselij na Hrvaškem seznam mest na Hrvaškem Zunanje povezave