NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Свети Никола (крепост)

Свети Никола (на хърватски: Utvrda sv. Nikole) е крепост на източния бряг на Адриатическо море, в един от най-старите хърватски градове - Шибеник в Централна Далмация. През 2017 г. крепостта е включена в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО, в раздела „Отбранителни венециански съоръжения от XVI и XVII век“. Укреплението Свети Никола е изградено в морето върху остров Люлевац на входа на пристанището на Шибеник, откъм лявата страна на канала Свети Антоан. Дължи името си на бенедиктинския манастир Св. Никола, който се намирал на острова преди да бъде разрушен, за да се освободи място за крепостта. Самата крепост е издигната по молба на местното население до венецианската управа на града за защита от османските кораби, които от 1522 г. след превземането на Скрадин, започват често да навлизат в пристанището на Шибеник. Със своите 32 оръдия, с големината и внушителния си вид, Свети Никола наистина изглежда респектиращо. История Независимо че решението за строежа е взето от венецианския капитан Алойзио де Канал още на 30 април 1525 г., самият строеж започва чак през 1540 г., тъй като се наложило да се изчака да пристигнат на място военните инженери Микеле Санмикели и неговият племенник Джангироламо, за да положат основите, но най-вече да изготвят цялостен план за отбраната на града. Строителството започва през същата 1540 г. и приключва през 1547 г. Крепостта Свети Никола е изградена в ренесансов стил, с триъгълна форма и е един от най-добре запазените към днешно време образци на далматинската архитектура. Построена е от тухли, които са смятани за най-устойчиви при обстрел с гюлета, а основите ѝ са от камък. С нейното изграждане се затваря достъпа откъм морето за вражески морски съдове. Шибеник е отбраняван от общо четири крепости: Свети Миховил, най-старата, разрушена през 1221 г. и изградена впоследствие наново под името Св. Ана; Свети Иван, построена също от венецианците през 1646 г.; Шубишевач (или Барон по името на барон Кристоф Мартин фон Гегенфелд) от 1646 г.; Свети Никола, единствената от четирите построена в морето. Крепостта Свети Никола е изоставена от военните окончателно през 1979 г. Днес туристите имат възможност да я посещават само отвън, тъй като вътрешността ѝ все още се ремонтира като се очаква до края на 2018 г. възстановителните работи да приключат. Галерия Източници
Pevnost sv. Mikuláše

Pevnost svatého Mikuláše (chorvatsky Tvrđava svetog Nikole, italsky dříve Castel de S. Nicholo) je námořní pevnost, která se nachází u vstupu do kanálu sv. Antonína, nedaleko města Šibenik ve střední Dalmácii v Chorvatsku. Od roku 2017 je pevnost zařazena na seznam světového dědictví UNESCO jako součást „Benátských obranných staveb ze 16. a 17. století“. V červenci 2019 byla pevnost dvou letech rekonstrukčních prací, otevřena pro návštěvníky. Historie Město Šibenik má opevnění sestávající ze čtyř pevností: Pevnost sv. Mikuláše (Tvrđava sv. Nikole) Pevnost sv. Michala (Tvrđava sv. Mihovila) Pevnost sv. Jana (Tvrđava sv. Ivana) Pevnost Barone (Tvrđava Barone) Jediná pevnosti sv. Mikuláše je na moři u vstupu do šibenického přístavu, zbývající tři jsou na pevnině. Pevnost sv. Mikuláše byla postavena na levé straně u vstupu do kanálu sv. Antonína na ostrově Ljuljevac. Ostrov se nachází u vstupu do Šibenického kanálu přes plážový maják Jadrija. Pevnost sv. Mikuláše získala svůj název podle benediktinského kláštera sv. Mikuláše, který se původně na ostrově nacházel, kvůli výstavbě obranné pevnosti však musel být zbořen. Na žádost chorvatských obyvatel Šibeniku rozhodl 30. dubna 1525 benátský kapitán Alvise Canal o výstavbě pevnosti na ostrově Ljuljevac. Pevnost v 16. století navrhl a postavil slavný benátský architekt a stavitel Giangirolamo Sanmicheli (synovec Michele Sanmicheliho), aby zabránil tureckým lodím dostat se do přístavu. Tvrz sv. Mikuláše byla vyzbrojena 32 děly. Jeho impozantní vzhled a velikost však byly pro nepřítele větší hrozbou, než samotná děla. Architektura Pevnost je jedním z nejcennějších a nejlépe zachovaných příkladů obranné architektury v Dalmácii. Zatímco základy pevnosti jsou kamenné, ostatní části byly vystavěny z cihel, neboť ty byly považován za nejodolnější proti dělovým koulím. Ačkoli obranné schopnosti pevnosti nebyly nikdy testovány ve vojenských operacích, struktura se osvědčila při ochraně města před útoky nepřátel na moři. Během staletí používání sloužila stavba různým armádám a prošla řadou rekonstrukcí, z nichž některé byly nutné jen kvůli vývoji zbraní. V roce 1979 objekt armáda zcela opustila a od té doby prochází renovací. Poznámky Ve Středomoří jsou dvě podobné pevnosti: jedna na Maltě a druhá v Benátkách, Forte di Sant'Andrea. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku St. Nicholas Fortress na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pevnost sv. Mikuláše na Wikimedia Commons Oficiální stránky kanálu sv. Antonína Pevnost svatého Mikuláše ve sbírce UNESCO na Google Arts and Culture
St. Nicholas Fortress

St. Nicholas Fortress (Croatian: Tvrđava sv. Nikole) is a fortress located at the entrance to St. Anthony Channel, near the town of Šibenik in central Dalmatia, Croatia. It was included in UNESCO's World Heritage Site list as part of "Venetian Works of Defence between 16th and 17th centuries: Stato da Terra – western Stato da mar" in 2017. After reconstruction work that lasted for two years, the fortress was open to visitors in July 2019. History The town of Šibenik has a fortification system consisting of four fortresses: St. Nicholas Fortress (Tvrđava sv. Nikole) St. Michael's Fortress (Tvrđava sv. Mihovila) St. John's Fortress (Tvrđava sv. Ivana) Barone Fortress (Tvrđava Barone) Only St. Nicholas Fortress is at sea, at the entrance to the Šibenik port, and the remaining three are on land. St. Nicholas Fortress was built on the left side at the entrance to St. Anthony Channel, on the island called Ljuljevac. The island is situated at the entrance to the Šibenik channel across the Jadrija beach lighthouse. St. Nicholas Fortress got its name from the Benedictine Monastery of St. Nicholas, which was originally on the island, but due to the construction of the fortress, it had to be demolished. At the request of domestic Croat population of Šibenik, the Venetian captain Alvise Canal decided to build a fort on the island of Ljuljevac on 30 April 1525. The fortress was designed and built by the famous Venetian architect and builder Giangirolamo Sanmicheli (nephew of Michele Sanmicheli). It was built by in the 16th century to prevent Turkish boats from reaching the port. St. Nicholas Fortress was armed with 32 cannons. Architecture The fortress is one of the most valuable and best preserved examples of defense architecture in Dalmatia. It is made of brick because that material was considered to be most resistant to cannonballs, while the foundations are made of stone. Although defense capabilities of the fortress have never been tested in military operations, the structure still proved successful in protecting the city from sea-bound enemy attacks. During the centuries of use, the structure served to various armies and has undergone a number of renovations, some of them necessary only because of the development of arms. It was completely abandoned by the military in 1979 and has been undergoing renovation ever since. Notes In the Mediterranean, there are two similar forts: one on the island of Malta, and the other is in Venice, named Forte di Sant'Andrea. Image gallery References External links St. Anthony's channel official website Explore St Nicholas’ Fortress in the UNESCO collection on Google Arts and Culture
Fortaleza de San Nicolás

La fortaleza de San Nicolás (en croata: Tvrđava Sv. Nikole) es una fortaleza situada en la ciudad de Šibenik, una de las ciudades croatas más antiguas de las costas orientales del Adriático, en el centro de Dalmacia, Croacia. Se encuentra incluida en la lista de patrimonio de la UNESCO como parte de obras venecianas de defensa de los siglos XV al XVII.​ Historia En la ciudad de Šibenik hay cuatro fortalezas: Fortaleza de San Nicolás (Tvrđava Sv. Nikole) Fortaleza de San Miguel (Tvrđava Sv. Mihovila) Fortaleza de San Juan (Tvrđava Sv. Ivana) Fortaleza de Šubićevac Solamente la fortaleza de San Nicolás está en el mar, a la entrada del puerto de Šibenik, las otras tres están en tierra firme. La fortaleza de San Nicolás fue construida en el lateral izquierdo de la entrada del canal de San Antonio, en la isla Ljuljevac. Que está a la entrada del canal de Šibenik a través del faro de la playa de Jadrija. El nombre de la fortaleza de San Nicolás deriva del antiguo monasterio benedictino de San Nicolás, que estaba en la isla, el cual fue demolido para construir la fortaleza. Diseñada y construida por el famoso arquitecto veneciano y constructor Hyeronimus di San Michaela. En el siglo XVI para evitar que los barcos de la armada otomana llegaran al puerto. Armada con 32 cañones. Sin embargo, el aspecto y tamaño imponente de la fortaleza eran una amenaza más grande para el enemigo que los mismos cañones. Arquitectura La fortaleza es uno de los ejemplos más valiosos y mejor conservados de la arquitectura de defensa en Dalmacia. Está hecha de ladrillo porque este material era considerado el más resistente frente a las balas de cañón, mientras que los cimientos son de piedra. Aunque las capacidades de defensa de la fortaleza nunca han sido probadas en operaciones militares, la estructura tuvo éxito en la protección de la ciudad de los ataques enemigos del mar. Durante los siglos de uso, la estructura sirvió a varios ejércitos y ha sufrido una serie de renovaciones, algunas de ellas necesarias debido al desarrollo de las armas. Fue completamente abandonada por los militares en 1979 y ha estado en renovación desde entonces. Galería Notas En el Mediterráneo hay dos fortalezas similares: una en la isla de Malta y otra en Venecia. Véase también Patrimonio de la Humanidad en Croacia Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fortaleza de San Nicolás. Šibenik — Spomenici fortifikacijskog graditeljstva en Wayback Machine (archivado el 20 de febrero de 2009). "PROJEKT ŠIBENIK" - Tvrđava Sv. Nikole en Wayback Machine (archivado el 26 de abril de 2011).
Крепость Святого Николая

Крепость Святого Николая (хорв. Tvrđava sv. Nikole, итал. Fortezza di San Nicolò) — крепость, расположенная у входа в канал Святого Антония, недалеко от Шибеника (Центральная Далмация, Хорватия). Входит в состав Всемирного наследия ЮНЕСКО как часть Венецианских оборонительных сооружений XVI—XVII веков с 2017 года. Крепость была открыта для посещения туристами с июля 2019 года после двухлетних реставрационных работ. История Основу укреплений Шибеника составляли крепости Святого Николая, Святого Михаила, Святого Иоанна и крепость Барона. Крепость Святого Николая была единственной, находившейся в море (у входа в порт), остальные были на суше. Крепость возвели на левой стороне канала Святого Антония на острове Люлевац (хорв. Ljuljevac), расположенном у входа в Шибеникский канал напротив маяка на пляже Ядрия. Крепость была названа по имени монастыря бенедиктинцев, находившемся ранее на острове, но позже снесённом. По просьбе хорватских жителей Шибеника венецианским капитаном Альвизе Каналом было принято решение построить форт на острове Люлевац 30 апреля 1525 года, архитектором стал Джанджироламо Санмикели (итал. Giangirolamo Sanmicheli), племянник Микеле Санмикели. Крепость должна была предотвратить прорыв кораблей флота Османской империи в порт Шибеника; арсенал крепости насчитывал 32 орудия. Однако сам внешний вид был куда более угрожающим для противника, нежели орудия. Архитектура Крепость представляет собой один из наиболее ценных образцов фортификации в Далмации: она выстроена из кирпичей, которые могли выдержать лучше всех попадания пушечных ядер; фундамент был сделан из известняка. Хотя оборонительные способности крепости в ходе военных операций не проверялись, она во многом помогала городу во время нападений с моря. За минувшие века здесь несли службу разные гарнизоны, преимущественно складировавшие оружие. В 1979 году от услуг крепости окончательно отказалась Югославская народная армия, и началась реконструкция и реновация крепости. Галерея Примечания Ссылки Официальный сайт канала Святого Антония (англ.)
Sankt Nikolaus fästning

Sankt Nikolaus fästning (kroatiska: Tvrđava Sv. Nikole) är en fästning som ligger i staden Šibenik, som är en av de äldsta inhemska kroatiska städerna på de östra kusterna av Adriatiska havet, i centrala Dalmatien, Kroatien. Fästningen blev ett av UNESCOS världsarv som en del av Venetianskt försvarsverk mellan 1400- och 1600-talen: Stato da Terra – västra Stato da mar år 2017. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, St. Nicholas Fortress, 19 juli 2017.
Фортеця Святого Миколая

Фортеця Святого Миколая (хорв. Tvrđava sv. Nikole) — фортеця, розташована біля входу в канал Святого Антонія, поблизу міста Шибеник у центральній Далмації, Хорватія. Фортеця була включена до списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО як частина «Венеціайських оборонних споруд між XVI і XVII століттями: Stato da Terra — західний Stato da mar» у 2017 році. Після реконструкції, яка тривала два роки, у липні 2019 року фортеця була відкрита для відвідувачів. Історія Місто Шибеник має фортифікаційну систему, що складається з чотирьох фортець: Фортеця Святого Миколая (Tvrđava sv. Nikole) Михайлівська фортеця (Tvrđava sv. Mihovila) Фортеця Святого Івана (Tvrđava sv. Ivana) Фортеця Бароне (Tvrđava Barone) Тільки фортеця Святого Миколая знаходиться на морі, біля входу в порт Шибеник, а решта три знаходяться на суші. Фортеця Святого Миколая була побудована з лівого боку біля входу в канал Святого Антонія, на острові під назвою Люльєвац . Острів розташований біля входу в Шибеницький канал навпроти пляжного маяка Ядрія. Свою назву фортеця Святого Миколая отримала від бенедиктинського монастиря Святого Миколая, який раніше був на острові, але через будівництво фортеці його довелося знести. На прохання місцевого хорватського населення Шибеника 30 квітня 1525 року венеційський капітан Альвізе Канал вирішив на острові Люльєвац побудувати форт. Фортеця була спроєктована і побудована відомим венеціанським архітектором і будівельником Джанджироламо Санмікелі (племінником Мікеле Санмікелі). Вона була побудована в XVI столітті, щоб запобігти турецьким човнам дістатися до порту. Фортеця Святого Миколая була озброєна 32 гарматами. Однак його вражаючий вигляд і розміри становили більшу загрозу для ворога, ніж гармати. Архітектура Фортеця є одним з найцінніших і найкраще збережених зразків оборонної архітектури в Далмації. Вона побудована з цегли, тому що цей матеріал вважався найбільш стійким до гарматних ядер, тоді як фундаменти зроблені з каменю. Хоча обороноздатність фортеці ніколи не перевірялася у військових діях, споруда все ж успішно захищала місто від атак ворога з моря. Протягом століть використання споруда служила різним арміям і зазнала ряд реконструкцій, деякі з яких були необхідні лише через розвиток озброєння. Вона була повністю покинута військовими в 1979 році і з тих пір перебуває на реконструкції. Примітки У Середземномор'ї є два подібних форти: один на острові Мальта, а інший у Венеції під назвою Форте ді Сант'Андреа. Галерея зображень Примітки Посилання Офіційний сайт каналу Святого Антонія Дослідіть фортецю Святого Миколая в колекції ЮНЕСКО в Google Arts and Culture
Crkva sv. Petke u Banovcima

Crkva prepodobne majke Paraskeve u Banovcima u Vukovarsko-srijemskoj županiji središnja i jedina crkva pravoslavne Crkvene općine Banovačke. Izgrađena je 1819. godine u neoklasicističkom stilu i posvećena je sv. Paraskevi. Pripada Eparhiji srijemskoj, čije je sjedište u Srijemskim Karlovcima. Zbog nedostatka parohijskog ureda u Banovcima, većina svećenika koji služe u ovoj parohiji stanuje u Šidu. Povijest Crkva svete prepodobne majke Paraskeve izgrađena je 1818. godine i zajedno s parohijama u Tovarniku i Iloku spada među rijetke srpske pravoslavne crkve u Hrvatskoj pod jurisdikcijom pravoslavne eparhije srijemske. Evidencije krštenja, vjenčanja i smrti čuvale su se od 1761. godine, dok su se domovni protokoli vodili od 1846. godine. Ikonostas crkve izrađen je između 1836. i 1840. godine. 1859. godine prvi protestantski podanubački Švabe naselili su se u Banovce gdje su u početnom razdoblju u znatnoj mjeri ovisili i o podršci lokalnog srpskog pravoslavnog svećenika Uroša. Kako u Banovcima u početnom razdoblju nije bilo luteranske crkve, tražili su od pravoslavnog svećenika da održi božićnu misu prema istočnom pravoslavnom obredu, što je on odbio, ali ih je pozvao da sami organizuju proslavu u crkvi svete Petke. U međuratnom razdoblju, nakon uspostave Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, crkva u Šidskim Banovcima pokrivala je pravoslavne zajednice u Vinkovačkim Banovcima, Ilači, Ivancima i Đeletovcima. Jedan od svećenika koji su služili u Banovcima bio je Ivan J. Lubarski, rođen 16. siječnja 1896. u Rudovki u Rusiji. Lubarski je službu započeo 23. listopada 1934. godine. Tijekom Drugog svjetskog rata, pravoslavna zajednica suočila se s vjerskom progonima i politikama prisilnog pokrštavanja na rimokatolicizam. Odaziv pravoslavnog stanovništva u Banovcima na pokrst bio je minimalan. Dana 25. veljače 1946. održan je sastanak vezan uz agrarnu reformu za crkvenu zajednicu u Šidskim Banovcima, na kojem su sudjelovali članovi lokalnog komiteta, poljoprivrednici i predsjednik crkvene zajednice.. Okružna komisija za agrarnu reformu i kolonizaciju u Slavonskom Brodu dodijelila je 17 hektara crkvenoj općini, dok je oduzela 37 hektara. Još jedna zgrada povezana u vlasništvu crkve nacionalizirana je krajem 1959. godine. U novijoj povijesti, 2019. godine obnovljen je zvonik, a oštećena zvona su popravljena i elektrificirana. Crkva je u istoj godini proslavila svoju 200. godišnjicu s liturgijom koju je vodio episkop Vasilije. The restoration received support from the local administration in Nijemci Municipality, which funded moisture protection in the church. Obnova je dobila podršku lokalne uprave Općine Nijemci, dok je dodatna financijska potpora osigurana od Ureda za vjerske zajednice u Srbiji. Crkva je pretrpjela oštećenja tijekom olujnog nevremena 19. i 21. srpnja 2023. godine. Galerija Izvori
Gradski stadion Lapad

Gradski stadion Lapad je nogometni stadion u Dubrovniku. Može primiti oko 3000 gledatelja. Bio je zajedničko igralište do ujedinjenja nogometnih klubova GOŠK i HNK Dubrovnik 1919. Lapadski se stadion nalazi u dubrovačkom gradskom kotaru Lapad. Izgrađen je 1919. godine. U prizemlju zapadnog dijela su 2 svlačionice.
Lapadstadion

Lapadstadion (kroatiska: Stadion Lapad) eller Lapads stadsstadion (Gradski stadion Lapad) är en fotbollsanläggning i Dubrovnik i Kroatien. Den invigdes år 1919 och ligger i stadsdelen Lapad. Stadion täcker en yta på 16 000 kvadratmeter och har kapacitet för 3 000 personer. Utöver hemmalagen NK GOŠK Dubrovnik, HNK Dubrovnik 1919 och ŽNK Ombla används stadion av AK Dubrovnik. Referenser
Stadion Lučko

Stadion Lučko is a football stadium in the Lučko neighbourhood of Zagreb, Croatia. It serves as home stadium for NK Lučko football club. The stadium was opened in 1973 and received a new pitch in 1987. The most significant renovations took place in the late 2000s, when two roof-covered stands were built. This made the club eligible for promotion to the top tier of Croatian club football. The stadium has a capacity of 1,500 spectators. References
Stadion Lučko

Stadion Lučko je stadion u Lučkom, u Zagrebu. Njime se služi NK Lučko. Ima oko 1500 mjesta. Povijest gradnje Prvi objekti na današnjoj lokaciji, drvene barake, dvije svlačionice, oružarnica, tajništvo, kupaonice i sanitarne prostorije, te travnati teren, izgrađeni su u razdoblju od 1971. do 1973. godine. Samostalna zgrada za svlačionice i visokokvalitetan travnati teren s drenažnim oblikom “riblje kosti“ izgrađen je 1986. i 1987. godine. Zgrada je obnovljena 1997. godine za potrebe Vojnih igara. Od 2007. do 2009. godine izgrađene su zapadna i sjeverna natkrivena tribina s oko 1500 sjedalica. Izvori NK Lučko, Povijest kluba, Infrastruktura Arhivirana inačica izvorne stranice od 11. travnja 2013. (Wayback Machine) Geoportal Arhivirana inačica izvorne stranice od 29. svibnja 2014. (Wayback Machine)
Stadion Lučko

Het Stadion Lučko is een multifunctioneel stadion in Lučko, een plaats in Kroatië. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclub NK Lučko maakt gebruik van dit stadion. In 2017 vonden er wedstrijden plaats op het Europees kampioenschap voetbal mannen onder 17 van 2017. Er waren drie groepswedstrijden. In het stadion is plaats voor 1.800 tot 3.000 toeschouwers. Het stadion werd gebouwd tussen 1971 en 1973 en geopend in 1973. Het werd een aantal keer gerenoveerd, namelijk in 1997, 2005 en 2007.
Stadion Lučko

Stadion Lučko – stadion piłkarski w Zagrzebiu, stolicy Chorwacji. Jego budowa rozpoczęła się w 1971 roku, a otwarcie nastąpiło w roku 1973. Obiekt może pomieścić 1800 widzów. Swoje spotkania rozgrywają na nim piłkarze klubu NK Lučko. Stadion był jedną z aren turnieju piłkarskiego na Europejskich Igrzyskach Uniwersyteckich 2016 oraz piłkarskich Mistrzostw Europy U-17 2017. Przypisy
Gradski stadion Velika Gorica

Gradski Stadion Velika Gorica (Gradski stadion Velika Gorica nebo Stadion ŠRC Velika Gorica) je fotbalový stadion v chorvatském městě Velika Gorica, a zároveň domácí stadion klubu HNK Gorica, v minulosti i NK Radnik. Celková kapacita stadionu je 5200 míst. Stadion byl postaven v roce 1987 pro letní Univerziádu, která se konala v nedalekém hlavním městě Chorvatska, Záhřebu. Od té doby byl rekonstruován dvakrát, v roce 1999 pro vojenské světové hry, konané v Záhřebu. A podruhé v roce 2010 z důvodu splnění požadavků pro druhou nejvyšší soutěž, Druga HNL. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Stadion Radnik na anglické Wikipedii.
Gradski stadion Velika Gorica

Das Gradski stadion Velika Gorica (deutsch Städtisches Stadion Velika Gorica) ist ein Fußballstadion mit Leichtathletikanlage in der kroatischen Stadt Velika Gorica in der Gespanschaft Zagreb. Die Sportstätte bietet Platz für 6000 Zuschauer. Der Hauptnutzer war bis 2009 der Fußballverein NK Radnik und seit 2009 der neugegründete HNK Gorica. Geschichte Das städtische Stadion wurde im Zuge der Sommer-Universiade 1987 erbaut und am 30. Juni 1987 eröffnet. Das Eröffnungsspiel fand zwischen dem NK Radnik und der Jugoslawischen Studentennationalmannschaft statt. Seitdem wurde die Anlage insgesamt drei Mal renoviert. Das erste Mal für die Sommer-Militärweltspiele 1999, 2010, um die Anforderungen der zweiten kroatischen Fußballliga zu erfüllen und 2019, nachdem das Stadion komplett mit Sitzplätzen ausgestattet wurde. Nachdem Radnik sich 2009 mit dem NK Polet zusammengeschlossen hatte, nutzt der Nachfolgeclub HNK Gorica das Gradski stadion Velika Gorica als Heimspielstätte. Länderspiele 2022 bestritt die kroatische Fußballnationalmannschaft der Frauen im Stadion von Velika Gorica ein Qualifikationsspiel für die Weltmeisterschaft 2023 gegen Rumänien. 12. Apr. 2022: Kroatien Kroatien – Rumänien Rumänien 0:1 (0:1) (Qualifikation zur WM 2023) Weblinks stadiumdb.com: Gradski Stadion Velika Gorica (Stadion Radnik, Stadion ŠRC Velika Gorica) (englisch) europlan-online.de: SRC Velika Gorica – Velika Gorica Einzelnachweise
Stadion Radnik

Gradski Stadion Velika Gorica (Croatian pronunciation: [grǎtskiː stâdijoːn ʋêlikaː gǒrit͡sa]), also known as Stadion ŠRC Velika Gorica, is an association football stadium in Velika Gorica, Croatia. It is the home stadium of HNK Gorica. The stadium has a capacity of 8,000, all of which is seated. The stadium was built for the 1987 Summer Universiade, held in the nearby Croatian capital Zagreb. It has since been renovated three times, in 1999 for the Military World Games held in Zagreb, in 2010 to meet the requirements for Druga HNL Croatian second-level league and finally in 2019 when the stadium became an all-seater. The stadium also sought use for concerts such as: August 18, 1990 - Tina Turner on Foreign Affair: The Farewell Tour. July 17, 2003 - Iron Maiden with their Give Me Ed... 'Til I'm Dead Tour. July 14, 2006 - Shakira and her Oral Fixation Tour. Gallery References