NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sokol grad (Konavle)

Sokol grad ili Sokol kula jest utvrda u mjestu Dunavama u Konavlima. Prvi sačuvan pisani spomen utvrde je iz 1391. godine iako je utvrda ili njena preteča postojala i ranije. Riječ je o utvrdi bosanskih velikaša (prije njih tu je postojala ilirska gradina te rimska i bizantska utvrda) koja je došla u posjed Dubrovačke Republike godine 1420., po prodaji Konavala. Od tad počinju kontinuirani radovi na njenoj dogradnji, preuređenju, pojačanju, naoružavanju i održavanju. Na području na kojem je utvrda nalaze se tragovi života stari 4000 godina. Preživjela je veliki potres 1667. godine. U pismohranskim spisima nakon 1672. više se ne spominje što navodi na zaključak da je poslije te godine bila napuštena. Kako je to bilo uobičajeno kod napuštenih utvrda, okolni žitelji poslužili su se njenim kamenjem za izgradnju svojih kuća i ogradnih i potpornih međa te ju tako dobrano razgradili. Ono što je od utvrde ostalo konzervirano je i kontinuirano se održava. U travnju 2013. utvrdu je potpuno obnovilo Društvo prijatelja dubrovačke starine (koje ju je od Crkve koja ju je posjedovala utvrdu otkupilo 1970.) te je postala pristupačna posjetiteljima uz naplatu ulaznica. U prvih 9 mjeseci 2013. godine Sokol grad je razgledalo 5800 posjetitelja. Galerija Izvori Vanjske poveznice DPDS - Sokol grad Arhivirana inačica izvorne stranice od 3. srpnja 2013. (Wayback Machine) (boš.) Kurtović, Esad; Filipović, Emir O.: Četiri bosanska Sokola, Gračanički glasnik, Dodatak, 32/16
Sokol vára (Konavle)

Sokol vára (horvátul: Sokol grad), vár Horvátországban, a Konavléhez tartozó Dunave falu határában. Fekvése Dunave falu északi részén, a Završje-hegy lejtői alatt egy 25 méter magasságú elérhetetlen sziklán találhatók maradványai. Története A vár első írásbeli említése 1391-ből származik, bár ennél már jóval korábban létezett. A hegyen, amelyen a vár áll négyezer éves élet nyomai vannak. Elődje egy illír erőd volt, melyet a rómaiak, majd később a bizánciak is tovább építettek. Miután Konavle keleti részét a bosnyák főúrtól Sandalj Hranićtól megvásárolta 1420-as átadása után került a Raguzai Köztársaság birtokába. Azt, hogy mennyit jelentett ez a vásárlás a raguzai népnek bizonyítja, hogy Sandalj Hranić megkapta a raguzai polgárjogot, amelyet abban az időben különleges kiváltságnak tekintettek és egy palotát is építettek neki a város központjában. Ekkor kezdődtek meg a vár bővítési, átalakítási és megerősítési munkálatai, melyek lényegében 1462-ben fejeződtek be. A vár nemcsak védelmi szerepet tölt be, hanem a lőszerek és fegyverek, valamint a helyi lakosság gabona- és borkészleteinek tárolására is szolgált. Tízfős állandó őrséget helyeztek el benne. Miután 1467-ben a török megszállta Hercegovinát a várat még jobban megerősítették. Túlélte az 1667-es nagy földrengést. 1672 után már nem említik az írásos forrásokban, ami arra enged következtetni, hogy ezt követően rövidesen elhagyták. Mint az elhagyott erődöknél általában szokás volt, a környező lakosok köveivel építették meg házaikat és kerítéseiket. Így fokozatosan széthordták. A vár mai állapota A várból megmaradt részt ma már folyamatosan karbantartják. 2013 áprilisában miután az erődöt a Dubrovniki Régiségek Barátainak Társasága megvásárolta teljesen felújította és díj ellenében elérhetővé tette a látogatók számára. Források Kate Bagoje: Sokol kula u Konavlima (horvátul) Migk.hr: Sokol grad (horvátul)
Соко град (Конавле)

Соко град или Сокол је средњовековна утврда у Конављу која спада у групу војних тврђава. Смештена је на брдском превоју који је спајао Дубровачку републику са херцеговачким залеђем, чиме је чинио главну заштитницу републике ка том делу унутрашњости Балкана. Прошлост Тврђава је подигнута на месту које је било стратешки значајно за тај део Балкана од давнина, о чему сведоче археолошки остаци који указују да је на том месту постојало утврђење још у доба Илира. Касније је на том месту постојао и римски каструм, тако да ово утврђење има континуитет још од времена Илира, а можда и пре њиховог времена. Тврђава је чинила границу залеђа према Дубровачкој републици све до 1391. године када је тамошњи обласни господари Санковићи препуштају републици на коришћење, да би Соко град од 1421. године и званично ушао у састав Дубровачке републике. Изглед утврде Град Соко је смештен на природној стени која доминира околином и са ње се погледом може обухватити цело Конавље. Камен који је коришћен у градњи тврђаве доста подсећа на камен од кога је стена на којој је град подигнут, тако да је тврђаву тешко уочити из даљине јер се уклапа у околину и надовезује на стену на којој је подигнута. У самој тврђави су се налазили карактеристични објекти за једну војну тврђаву: Војне бараке и кастеланов дом Барутана Складиште хране и вински подрум Цистерна за воду Поред тога у њој је постојала и зграда у коју се смештао околни народ у случају опасности, најчешће пред налетима турских пљачкашких одреда, док се испод самог града налази се црква Госпе од Сокола (Богородице Соколске). Види још Конавље Спољашње везе Соко град
Spomenik u Ruduši kod Sinja

Spomenik u Ruduši podignut je 1962. godine u spomen na 24 strijeljana pripadnika Prvog splitskog odreda. Strijeljani su 26. kolovoza 1941. odlukom Prijekog suda u Sinju. Među strijeljanjima su bili i pripadnici RNK Split. Između ostalih i Đordano Borovčić Kurir, Ante Zelić, Dušan Frua, Nebojša Borozan, Vjeko Ozretić i drugi. Stradanje odreda Odred je bio na brzinu formiran i upućen u borbu 11. kolovoza 1941. Nekoliko dana su se probijali put Dinare, da bi se 14. kolovoza sukobili u blizini sela Košute s pripadnicima Mačekove zaštite i talijanske vojske. Dolaskom noći dio boraca se uspio spasiti probojem, a dio je bio zarobljen i potom odveden u Sinj. Izgled Spomenik ima oblik triju trokuta spojenih s bridovima dok su vrhovi okrenuti prema zemlji. Na kamenu unutar spomenika ispisana su imena svih strijeljanih. Vanjske poveznice Ruduša: Braća Žužul obnovila partizanski spomenik (Ezadar.hr, 22.08.2009.), preuzeto 16. studenog 2013.
Hotel Dubrovnik

Hotel Dubrovnik jest hotel u Zagrebu na uglu Trga bana Jelačića i ulice Ljudevita Gaja. Zgrada je izgrađena 1929. godine u stilu art déco sredstvima Svetozara Milinova. On je bio prvi vlasnik pa je hotel nosio naziv Hotel Milinov. Sadašnje ime Hotel Dubrovnik dobiva 1940. godine kada ga je od Milinova kupila Dubrovačka plovidba. Povijest Hotel je financirao i izgradio 1929. godine ugledni trgovac suknom Svetozar Milinov. On je kupio parcelu na kojoj je stajala kuća trgovca Pavla Hatza, u kojoj se, uz ostalo, nalazila omiljena Velika kavana. Zgradu su projektirali arhitekti Dionis Sunko i Rudolf Jungmann. Hotelska peterokatnica s mezaninom imala je još dva kata u tornju iznad kojega je izvorno postojala nadogradnja sa svijetlećim natpisom »Hotel Milinov«, a izgrađena je u stilu art décoa. Na zgradu je s Hatzove kuće bio prenesen kip zaštitnika trgovine boga Merkura, rad Antona Dominika Fernkorna, koji još i danas krasi njezino pročelje. U prizemlju se nalazila Milinovljeva trgovina, a sve ostale dijelove zgrade zauzimao je hotel s dvama restoranima te 96 komfornih soba sa 134 kreveta. Godine 1937. u preuređenim prostorijama prizemlja otvorena je kavana. Od izgradnje do 1940. godine kada ga je kupila Dubrovačka plovidba nosio je ime Hotel Milinov a potom Hotel Dubrovnik. Svetozara Milinova, njegovu suprugu i četiri sina ubile su ustaše 1941. godine. Hotel je nekoliko puta preuređivan i obnavljan, a najtemeljitije 1972. i 1982. godine, kada je u Gajevoj ulici u produžetku postojeće zgrade izgrađen novi hotelski trakt s ostakljenim pročeljem. Projekt su izradili arhitekti Ines i Nikola Filipović. Hotel danas Danas hotel raspolaže s 214 soba i 8 apartmana, a u njegovu se sklopu nalaze dvije restauracije, slastičarnica, kavana, aperitiv bar, ljetna terasa i Ragusa Club & Casino. Izvori Vanjske poveznice Službena stranica hotela Dubrovnik
Хотел Дубровник

Хотел Дубровник је хотел у Загребу на углу Трга бана Јелачића и улице Људевита Гаја. Један је од најлепших примера ар декоа у архитектури Загреба. Саграђен је 1929. године, а првобитно је носио име хотел Милинов, по инвеститору изградње и првом власнику, српском велетрговцу сукном Светозару Милинову. Историја Српски велетрговац Светозар Милинов је одлучио да изгради хотел на углу Гајеве улице и Трга бана Јелачића. У ту сврху, купио је кућу која је стајала на том углу од породице Хац, којој је и припадао Павао Хац, богати трговац и бивши градоначелник Загреба. Кућа је била једноспратна, са популарном кафаном Гранд кафе на спрату. Градске власти Загреба су свесрдно подржавале овај пројекат, јер су њему виделе центар ревитализације оронулог дела града. У току 1929. године, кућа је срушена и на тој локацији је подигнут хотел у ар деко стилу, са пет спратова. Хотел је завршен и свечано отворен јануара 1930. године. Осим пет спратова са собама, хотел је био препознатљив по двоспратном торњу од црвене опеке који се уздизао изнад десног угла зграде и носио неонску рекламу са именом хотела. Сам торањ је био контроверзан код дела грађана Загреба, који су сматрали да нарушава склад са суседним зградама, па су га и прозвали шкатуља. Хотел је подигнут према пројектима архитеката Диониса Сунка и Рудолфа Јунгмана, а на зграду је с Хацове куће био пренесен кип заштитника трговине бога Меркура, рад Антона Доминика Фернкорна, који и данас краси фасаду зграде. Хотел је имао 96 соба са 134 кревета и два ресторана, укључујући и продавницу текстила у приземљу. Године 1940, пензионисани Милинов је продао хотел бродарском предузећу Дубровачка пловидба, које мења име хотела у Дубровник, које име носи и данас. Хотел је неколико пута преуређиван и обнављан, а најтемељитије 1972. и 1982. када је у Гајевој улици у продужетку постојеће зграде изграђен нови хотелски тракт с застакљеним прочељем. Пројект су израдили архитекти Инес и Никола Филиповић. Данас хотел располаже с 237 соба и 8 апартмана, а у његовом склопу се налазе и два ресторана, посластичарница, кафана, аперитив бар, летња тераса и Ragusa Club & Casino. Референце
Hotel Osijek

Hotel Osijek je hotel u Osijeku. Sa 62 metra visine, to je treća najviša zgrada u Osijeku (poslije konkatedrale i Eurodoma i trenutno 23. najviša zgrada u Hrvatskoj. Hotel je izgrađen 1977. Izgrađen je u Zimskoj luci pored Drave. Godine 2004. je obnovljen i moderniziran. Ukupan broj soba je smanjen, ali su ostale proširene. Izgrađena je nova kuhinja, a dodane su i prostorije za poslovne sastanke, kongrese i sl. Također je proširen i hotelski parkirališni prostor. Nakon obnove 2004. hotel ima 140 soba i 7 apartmana. Vanjske poveznice Službene stranice
Malo rimsko kazalište u Puli

44°52′12.5″N 13°50′48.8″E Malo rimsko kazalište u Puli izgrađeno je vjerojatno u 1. stoljeću na istočnoj padini pulskog brežuljka podno starog Castruma. Zauzimalo je znatno veći prostor od onog danas vidljivog, jer nisu do kraja završena arheološka istraživanja. Logično je smješten na istoku padine koja ima dobre uvjete za održavanje predstava. Korištenje padine brežuljka za gledalište nije bila karakteristika rimskih već grčkih teatara. Prostor teatra dijelio se na arhitektonsku scenu i proscenij na kojem su igrali glumci, orkestar i gledalište koje je moglo primiti do 5000 gledatelja. U Malom rimskom kazalištu ostali su sačuvani ostatci temelja scenske zgrade i dijelovi polukružnog gledališta koji su dijelom rekonstruirani. Do kazališta su vodila, a i danas vode, Dvojna vrata. Ispod kazališta je zgrada nekadašnje njemačke gimnazije u kojoj je od 1930. smješten Arheološki muzej Istre s bogatim fundusom prapovijesnih, antičkih i ranosrednjovjekovnih arheoloških spomenika iz cijele Istre U Arheološkom muzeju se također nalaze skromni ostaci reljefa s pročelja zgrade Kazališta. Osim Malog rimskog kazališta, Pula je u 1. stoljeću imala Amfiteatar i Veliko rimsko kazalište extra murros, tj. izvan gradskih bedema. Iako je ovo kazalište bilo znatno veće, a moglo je primiti i veći broj gledatelja, ono je propalo u srednjem vijeku, a velik dio ostataka iskoristio je Antoine De Ville u 17. stoljeću za izgradnju pulskog Kaštela. Nedavno su se u Malom rimskom kazalištu preko ljeta održavale prigodne predstave koje su tematizirale antičku baštinu Pule. Zadnjih par godina u Kazalištu se ne izvode nikakve manifestacije zbog nestabilnosti konstrukcije koja je restaurirana i konzervirana 2023. godine a svečano otvorenje je bilo 5. svibnja 2023., nova verzija kazališta može primiti oko 1250 osoba. Izvori
Lilla romerska teatern, Pula

Lilla romerska teatern (kroatiska: Malo rimsko kazalište, italienska: Il Piccolo teatro romano) är en antik kulturminnesmärkt romersk teater i Pula i Kroatien. Den anlades av romarna under det första århundradet och är belägen öster om Pulaborgen och väster om Arkeologiska museet i gamla stan. Lämningarna efter teatern är en av stadens turistattraktioner och nås (precis som under antiken) via Dubbelporten. Lilla romerska teatern är ej att förväxla med den mycket större romerska amfiteatern. Historik och beskrivning Att det antika Pula hade ett välutvecklat kulturliv bekräftas av att staden under antiken hade en amfiteater och två romerska teatrar. Den Stora romerska teatern anlades på Monte Zaros sluttningar utanför stadsmuren. Av den Stora romerska teatern finns inte mer än några mindre delar bevarade. Den idag delvis bevarade Lilla romerska teatern anlades på de östra sluttningarna av den centrala höjden kring vilken Pula växte fram ur. Att den anlades på en sluttning var annars karaktäristiskt för de antika grekiska teatrarna. Vid uppförandet låg den innanför stadsmurarna och kunde hysa uppskattningsvis 4 000–5 000 åskådare. Den var indelad i två områden bestående av en åskådarläktare (cavea) och ett proscenium där skådespeleriet tog plats. Idag finns grunderna av scenen och delar av den halvcirkelformade åskådarläktaren bevarade. Under antiken upptog teatern en betydlig större yta än vad som idag är blottad och synlig för besökaren. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lilla romerska teatern, Pula.
Malta (Drvenik)

Malta je otočić u Drveničkom kanalu (Jadransko more), na spojnici koja čini sjevernu među Drveničkih vrata. Sa zapadne strane se nalazi otok Drvenik Mali, sa sjeverne Drvenički kanal, s istočne strane Drvenik Veli, a s južne su Drvenička vrata. Najviši vrh je 8 metara. Izvori Vanjske poveznice
Stadion NK Croatia

Stadion NK Croatia je nogometni stadion u gradu Đakovu koji se nalazi u gradskoj četvrti Sjever i na kojem nastupa samo nogometni klub Dračice Đakovo. Kapacitet stadiona je oko 3000 mjesta i isti se sastoji od zapadne i istočne tribine. Istočna tribina izgrađena je tijekom 1980-ih godina i ima oko 2000 stajaćih mjesta. Zapadna tribina stadiona izgrađena je 1994. godine i ista je natkrivena. Oko nogometnog terena nalazi se atletska staza sa šest traka, dok je teren od gledališta odvojen željeznom ogradom visine oko 250 cm. Postoje 2 ulaza na stadion. Pokraj glavnog terena nalazi se pomoćni teren. Cijeli kompleks je ograđen željeznom ogradom. Ispod zapadne tribine trenutačno su u izgradnji svlačionice.
Stari grad Veliki Kalnik

Stari grad Veliki Kalnik je kompleks utvrda nastalih od 12. stoljeća na dalje na gori Kalniku u blizini sela Kalnika. Prostor je naseljen od prapovijesnih i rimskih vremena. Utvrda se prvi put spominje 1243., kada kralj Bela IV. naglašava njegovu važnost u borbi protiv Mongola (Tatari). Prema legendi, kralj se sklonio na Kalniku s pratnjom bježeći pred Tatarima. Lokalno stanovništvo hranilo ih je šljivama pa su dobili naziv šljivari; Tatari su odustali, a kralj im je dodijelio plemićke naslove. Pod Kalnikom su Tatari doživjeli prvi poraz, tako Ivan Kukuljević Sakcinski piše: "Kod Kalnika primili su Tatari prvi neugodni pozdrav od Hrvata na hrvatskoj zemlji". Stara legenda o kalničkim šljivarima potaknula je Šenou da napiše djelo "Šljivari", a Milutina Mayera da napiše svoj povijesni roman "Tatari u Hrvatskoj". U utvrdi su boravili ugarsko-hrvatski kralj Žigmund Luksemburški i njegova žena Barbara Celjska ("crna kraljica"). Vlasnici utvrde bili su plemići, banovi, zagrebački biskup i dr. Među plemićkim obiteljima ističu se: Erdödy, Drašković, Keglević, Orehovečki, Kosače i dr. Turci su pretrpjeli poraz u Obrežu Kalničkom 1565. godine i povukli se. Od tada stanovništvo se sve više naseljava u podnožju Kalničke gore. Utvrda se nalazi na uzvisini Sveta Katalina na Kalniku. Mnogo toga od nekadašnje utvrde sačuvano je do danas. Utvrdom je, kad je bila dovršena, dominirala krupna četvrtasta kula, koja je, sudeći po debljini zidova, mogla biti viša od očuvanog dijela. Tome u prilog govore i snažni upornjaci koji na ovoj konfiguraciji sigurno nisu samo ukras. Prozori su u niskim dijelovima kule uski, nešto između prozora i strelnica, malih polukružnih nadvoja, dok u višim katovima, možda namijenjenim stanovanju, postoje otvori velikih prozora. Posebna rijekost na razini Hrvatske su kvadratične kule s izbočenjima. Utvrda ima elemente različitih stilskih razdoblja od romanike, gotike do baroka. Postoje i ostaci kapele sv. Katarine. Utvrdu posjećuju brojni planinari i izletnici, naročito na Praznik rada. Na sve strane pruža se pogled na okolne krajeve. Nešto zapadnije, na jednom grebenu, nalaze se ostaci starog grada Malog Kalnika. Galerija Izvori Vanjske poveznice Veliki Kalnik Hrvatska tehnička enciklopedija
Велики Калник

Велики Калник (мађ. Nagykemlék), стари утврђени град у Хрватској, на планини Калник, недалеко од истоименог села. Локација Тврђава се налази северно од села Калник, 9 километара југоисточно од Вараждинских Топлица. Историја Први помен тврђаве Велики Калник у историјским изворима потиче из времена монголске најезде на Угарску (1243). Град је најпре био краљевска тврђава, а затим у поседу Вука Бранковића, Улрика Цељског, Јана Витовца, Владислава Херцеговића и Иваниша Корвина. У 16. веку град и властелинство око њега помињу се у пореским регистрима Крижевачке жупаније, као посед племићке породице Алапић. По пореском попису из 1573, Велики Калник и Брезовица имали су 8 насељених и 6 напуштених димњака, а 1576. Велики Калник имао је 9 опорезивих (насељених) димњака, док је 1 димњак био опустошен од Влаха. Град је у то време припадао Николи Алапићу, млађем брату тадашњег бана Гашпара Алапића. Пошто је у 16. веку на један димњак у просеку долазило 4-6 кметских породица са просечно 8 чланова, место је 1576. године имало најмање 36 породица са око 300 становника, од чега око 1/4 одраслих мушкараца. По попису из 1598, властелинство Велики Калник имало је 69 домаћинстава, дакле око 550 становника. Види још Суседград Медведград Цесарград Референце Литература Кирић, Милан (1972). „Град”. Ур.: Гажевић, Никола. Војна енциклопедија. 3 (2 изд.). Београд: Војноиздавачки завод. стр. 262. Adamček, Josip; Kampuš, Ivan (1976). POPISI I OBRAČUNI POREZA U HRVATSKOJ U XV I XVI STOLJEĆU. Zagreb: SVEUČILIŠTE U ZAGREBU — INSTITUT ZA HRVATSKU POVIJEST. стр. 288, 294, 300, 302, 307, 312, 319, 346. Balaško, Marko (2022). Popis domaćinstava iz 1598. godine kao izvor za socioekonomsku povijest Slavonskog Kraljevstva. Zagreb: Sveučilište u Zagrebu, Filozofski fakultet. Kampuš, Ivan (1973). . „JAVNI TERETI HRVATSKIH SELJAKA U RAZDOBLJU SELJAČKE BUNE”. Radovi Zavoda za hrvatsku povijest Filozofskoga fakulteta Sveučilišta u Zagrebu. 5: 83 — преко hrcak.srce.hr. Adamček, Josip (1980). Agrarni odnosi u Hrvatskoj od sredine XV do kraja XVII stoljeća. Zagreb: Odjel za hrvatsku povijest, Centar za povijesne znanosti Sveučilišta u Zagrebu. Szabo, Gjuro (1920). Sredovječni gradovi u Hrvatskoj i Slavoniji. Zagreb: Matica hrvatska.
Arcibiskupský palác v Kašteli Sućurac

Arcibiskupský palác v Kašteli Sućurac (chorvatsky Nadbiskupska palača u Kaštel Sućurcu) je stará pevnost v dalmatské obci Kaštel Sućurac. Palác je chráněn jako kulturní statek. Nachází se na adrese Obala kralja Tomislava 4, Kaštel Sućurac. Dějiny Palác byl postaven v 15. století. V roce 1474 uzavřel splitský arcibiskup Ivan Zanetti smlouvu na opravu budov na svém pozemku v Dilatu (v Kaštel Sućurac). Stavitelé se zavázali opravit a zesílit věž arcibiskupa Gualda. Smlouva také zmiňuje dům (arcibiskupský palác). V roce 1488 nechal splitský arcibiskup Bartolomeo Averoldo spojit všechny budovy do jednoho opevněného celku. Původní budova paláce stávala na terénu nasypaném přímo na břeh moře, proto byl na vnější stranu hradeb přidán obranný ochoz, což je ve středověké architektuře velmi neobvyklé. Kaštilac byl obýván uprchlíky ze staré vesnice Sućurce, proto se název vesnice přenesl na novou osadu mezi hradbami. V průběhu času byl ochoz zbourán, na místě střílen byla vybourána renesanční okna a balkon byl nahrazen výklenkem nad mořskou bránou (jižní vchod do Kaštilce). Ochrana Pod kódem P-5178 je zapsán jako nemovitý kulturní statek – individuálně, právní status preventivně chráněných kulturních statků, klasifikovaných jako „světské architektonické dědictví“. Není pod ochranou UNESCO. Galerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Arcibiskupský palác v Kašteli Sućurac na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Nadbiskupska palača u Kaštel Sućurcu na chorvatské Wikipedii.
Nadbiskupska palača u Kaštel Sućurcu

Nadbiskupska palača je stara utvrda u Kaštel Sućurcu. Nalazi se na adresi Obala kralja Tomislava 4, Kaštel Sućurac. Povijest Sagrađena je u 15. stoljeću. Splitski nadbiskup Ivan Zanetti 1474. godine sklapa ugovor o popravku građevina na svom posjedu u Dilatu (u Kaštel Sućurcu). Graditelji su se obavezali popraviti i pojačati kulu nadbiskupa Gualda.U ugovoru se spominje i kuća (nadbiskupska palača). Splitski nadbiskup Bartolomeo Averoldo 1488. godine zidovima (bedemima) povezuje sve građevine do tada sagrađene u jednu cjelinu, u Kaštilac. Palača je ranije sagrađena na nasutom terenu u moru, zbog toga je obrambeno krunište s ophodom dodano s vanjske strane zidova, što je rijedak primjer u srednjovjekovnom graditeljstvu. Kaštilac naseljavaju izbjeglice iz starog sela Sućurca, prenoseći naziv sela u novo naselje unutar zidina Kaštilca. Tijekom vremena ophod je srušen, umjesto puškarnica otvoreni su renesansni prozori, a balkon je zamijenio breteš iznad morskih vrata (južni ulaz u Kaštilac). Zaštita Pod oznakom P-5178 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa preventivno zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština". Nije pod zaštitom UNESCO-a. Galerija Izvori Vanjske poveznice
Arcibiskupský palác ve Splitu

Arcibiskupský palác ve Splitu (chorvatsky Nadbiskupska palača u Splitu) je novorenesanční palác, sídlo arcibiskupa splitsko-makarské arcidiecéze. Nachází se v centru Splitu, v samém severozápadním cípu čtvrti Bačvice. Historie Původní stará rezidence splitských arcibiskupů se nacházela uvnitř Diokleciánova paláce severně od katedrály sv. Domnia, ta však v roce 1924 vyhořela. Místo pro nové sídlo splitských církevních hodnostářů bylo vybráno na východním okraji centra města. Arcibiskupský palác byl postaven za biskupa Filipa Frane Nakiće (1889-1910) v letech 1901-1904. Autorem architektonického návrhu v novorenesančním stylu byl Ćiril Metod Iveković (1864-1933) podle vzoru Farneského paláce v Římě. Během spojeneckého bombardování Splitu a okolí 4. ledna 1944 byla budova výrazně poškozena. Po druhé světové válce byla v roce 1948 budova znárodněna komunistickými úřady nové Jugoslávie a církvi byla navrácena samostatným Chorvatskem v roce 1998, kdy začala její rekonstrukce. Zajímavosti Během své návštěvy Splitu a Solinu v roce 1998 v tomto paláci pobýval papež Jan Pavel II. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Nadbiskupska palača u Splitu na chorvatské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Arcibiskupský palác ve Splitu na Wikimedia Commons Split: Renovace Biskupského paláce začala