NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Бьеловарская ярмарка

Бьеловарская ярмарка или Беловарская ярмарка (хорв. Bjelovarski sajam) — ярмарка, которая проводится в хорватском селе Гудовац около города Беловар и является одной из самых крупных ярмарок на территории бывших югославских республик — похожие крупные ярмарки проводятся в словенском местечке Горня-Радгона и сербском городе Нови-Сад. Осенью 2012 года ярмарку посетили более 50 тысяч человек. Описание ярмарки Окрестности Беловара известны благодаря тому, что там было хорошо развито ремесленное и сельскохозяйственное производство, а также было достаточно много рынков и ярмарок. В 1995 году в окрестностях Беловара была проведена первая Бьеловарская ярмарка: главные события происходили в здании бывшей животноводческой фермы Koopexport в Гудоваце. Организаторами ярмарки и правообладателями на её проведение стали Беловарско-Билогорская жупания и непосредственно город Бьеловар. Основные события ярмарки приходятся на весну и осень, но есть и ряд небольших ежегодных выставок (выставка достижений пчеловодства, ярмарка лошадей и мелкого рогатого скота). На выставке размещается ряд павильнонов для экспонатов. Есть и несколько закрытых частей ярмарки, где ухаживают за домашними животными: коровами, лошадьми, свиньями, овцами, козами, домашними птицам и др. Также вниманию посетителей предлагаются породы животных, выведенные исключительно в Хорватии: хорватский хладнокровник (конь), туропольские свиньи, бык-бошкарин, хорватский петух и т.д. В истории независимой Хорватии подобная ярмарка появилась одной из первых (для неё были построены дома охотника и лесника). На ней ежегодно присутствуют представители международных компаний, представители от каждой хорватской жупании; проводятся конференции, презентации и выбор лучших представителей крупного рогатого скота; проводится продажа скота с аукциона; организуются выступления различных культурных ансамблей и коллективов. Церемонию открытия ярмарки проводят представители государства. Примечания Ссылки Официальный сайт (хорв.) Хорватия. Календарь культурно-туристических событий на 2013 год (рус.)
Church of St. Lucy, Jurandvor

The Church of St. Lucy (Croatian: Crkva svete Lucije) in Jurandvor near Baška, Krk, Croatia is a Romanesque Catholic church from the year 1100 with two major medieval Croatian artifacts: the Baška Tablet, and a checkerboard-pattern carving on the bell tower that is suspected to be one of the first instances of the Croatian coat of arms. Archaeological research confirmed it was built on the site of a 6th century church, where an ancient Roman villa rustica was also located. In the 9th and 10th centuries, the locality was used by early Christianized Croats as a graveyard. The church saw a number of renovations from the early until the 14th century; by the start of the latter it had come within the purview of the local Benedictines. In the 14th century, a bell tower was constructed which had remain functional until the 19th century. The art that features in the church was considered to date to early Romanesque period (11–12th century), as the building itself. Croatian art historian Pavuša Vežić argues instead that the art was worked into the building some time after its construction as he believed the art dates to late Romanesque period (13–14th century) in style and execution. References
Španjola

Městská pevnost Španjola (Tvrđava Španjola(chorvatsky) nebo Fortica z italského fortezza) byla spolu s městskými hradbami vojenskou ochranou města a přístavu Hvar. Nachází se na kopci nad přístavem ve výšce přibližně 110 metrů nad mořem. Od 20. století je jednou z turisticky oblíbených památek města Hvar. Historie Nejstarší stopy po opevnění jsou z první poloviny 1. století před naším letopočtem, kdy přístav využívali Ilyrové. Na sklonku starověku zde stála byzantská pevnost, kterou začal pravděpodobně budovat císař Justinián. Stopy tohoto opevnění jsou zřejmé na jižní straně pevnosti. Pevnost v současné podobě začali budovat Benátčané v roce 1282. Stavba trvala mnoho let a byla financována také městem Hvar. Ve 14. století se na stavbě pevnosti podíleli španějští stavitelé. To je patrně důvodem, proč se pevnosti říká Španjola. Podle nápisu nad jižní branou do pevnosti byla dokončena v roce 1551. Dne 19. srpna 1571 zaútočilo na přístav vojsko Osmanské říše Přístav a město bylo vypleněno, ale obyvatelstvo se zachránilo v pevnosti, která dobyta nebyla. Dne 1. října 1579 o půl čtvrté ráno uhodil do skladu střelného prachu v pevnosti blesk. Následoval výbuch, který zničil pevnost i část města pod ní. V průběhu následujících století byla postupně opravována a upravována, naposledy v letech 1775-1776 za vlády císařovny Marie Terezie, kdy zde sídlila rakouská vojenská posádka. V roce 1811 během okupace napoleonskými vojsky byla výše na severovýchod zbudována modernější pevnost Napoleon ve výšce 227 metrů nad mořem. Ve druhé polovině 19. století ztratil přístav svou vojenskou strategickou významnost a pevnost byla opuštěna. V roce 1925 byla pevnost při příležitosti návštěvy krále Alexandra přejmenována na Aleksandrovac. V současnosti je z ní jedna z turisticky oblíbených památek, neboť z pevnosti je výhled na město a přístav Hvar a na Paklené ostrovy. Uvnitř se nachází sbírka amfor. Okolí Na jižním svahu mezi pevností a městem byl ve dvacátých letech vybudován park středomořské flóry. Popudem k jeho založení byla návštěva jugoslávského krále Alexandra I. na ostrově v roce 1925. Po králi byl park rovněž pojmenován (Park kralja Aleksandra). Dnes nese název Park Dr. Josipa Avelinja na počest chorvatského podnikatele v turistickém ruchu, který se o zbudování parku zasloužil. V parku rostou pinie, cypřiše, olivovníky, medvědice, šalvěj, máta, levandule, smil (Helichrysum). Dále zde najdeme různé druhy kaktusů, agáve, palm, mimóz, citrusů a bugenvilií. Západně od pevnosti stojí kostel Panny Marie (Crkva Gospe od Kruvenice) Zajímavosti Silueta pevnosti je součástí znaku města Hvar. Galerie Odkazy Literatura PETRIĆ, Marinko. Gradska tvrđava u Hvaru : Kratak povijesni pregled. Hvar: Muzej hvarske baštine (chorvatsky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Španjola na Wikimedia Commons
Fortica (Hvar)

Fortica je tvrđava na vrhu brijega iznad grada Hvara, na adresi ul. biskupa Jurja Dubokovića 80. Opis Renesansna tvrđava koja zaključuje gradske zidine, sagrađena na vrhu brijega koji sa sjeverne strane nadvisuje grad. Dovršena je 1551., a građena je u istom mahu s Fabrikom i Arsenalom. Ističe se s tri polukružna baluarda i bastionom kojim je proširena prema zapadu početkom 17. stoljeća. Izgrađena je na mjestu koje ima kontinuiranu fortifikacijsku funkciju od pretpovijesti. Zaštita Pod oznakom Z-6362 zavedena je pod vrstom "nepokretna kulturna baština - pojedinačna", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "vojne i obrambene građevine". Izvori
Fortica

Fortica eller Forticafästningen (kroatiska: Tvrđava Fortica), lokalt även kallad Španjola eller Španjolafästningen (Tvrđava Španjola), är en kulturmärkt fästning och tidigare försvarsverk i staden Hvar på ön med samma namn i Kroatien. Fästningen uppfördes under den venetianska administrationen år 1551 och har sedan tillkomsten om- och tillbyggts flera gånger. Den uppfördes på grunderna av och ersatte en äldre venetiansk fästning vars uppförande påbörjades år 1278 då Hvar blev en venetiansk besittning. Arkeologiska fyndigheter tyder på att befästningen från år 1278 i sin tur uppfördes på grunderna av en ännu äldre konstruktion. Fortica är idag en av Hvars främsta turistattraktioner och landmärken. I försvarsverket finns ett litet museum med en kollektion av amforor. Etymologi Fästningens namn Fortica härrör från italienskans 'fortezza' med betydelsen "Lilla borgen". Det lokala namnet Španjola härrör från italienskans "spagnolo" med betydelsen 'spansk', i förlängningen 'spanska fästningen', vilket har att göra med att spanska ingenjörer under 1300-talet deltog i dess förstärkning och tillbyggnad. Historik Befästningsverket Fortica har spelat en viktig roll i Hvars historia och stadens försvar. Tillsammans med stadsmuren utgjorde den stadens primära försvarsanläggning. Äldre krönikor vittnar om försvarsverkets historiska betydelse. Den 19 oktober 1571 angreps staden Hvar av den osmanska flottan som lät 73 fartyg ankra i havet utanför staden. Lokalbefolkningen tog sin tillflykt till Forticafästningen där de förskansade sig medan de muslimska osmanerna lät bränna ned staden, inklusive Arsenalen, Rektorspalatset, de kommunala kanslierna och alla kyrkor och kloster. Tidigt på morgonen den 1 oktober 1579, åtta år efter den osmanska attacken, orsakade ett blixtnedslag i krutkällaren på Forticafästningen kedjeexplosioner där kringflygande brinnande bråte antände flera byggnader i staden. Flera av Hvars offentliga byggnader härstammar från återuppbyggnaden efter dessa explosioner. Fästningen restaurerades därefter under den venetianske dogen Pietro Semitecolos regeringstid i början av 1600-talet. I samband med restaureringen tillkom bastionerna i barockstil. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Fortica.
Torre Oblíqua em Rijeka

Torre Oblíqua (em croata: Kosi toranj) — é uma torre construída pelos venezianos em Rijeka, na Croácia, que é datada de 1377. A torre se inclinou com o tempo. Os moradores de Rijeka, deram-lhe o nome de "Torre Oblíqua". Hoje, esta torre é o campanário da Igreja da Ascensão de Maria Imaculada, em Rijeka na Croácia. A torre está localizada frente à entrada principal a esta igreja, mas é uma construção de outro estilo e de outro tempo. História Rijeka pertenceu ao Império Romano com o nome de Tarsatica, durante o século I no lugar onde hoje se assenta a torre estavam as termas romanas. A estrutura da antiga térmica durou até o século IV, em seguida, o novo estrutura térmica construída nesse lugar. Nos V e VI séculos de nossa era, parte do complexo termal foi destinada ao culto cristão. Esta Torre-campanário foi construído neste lugar em 1377. Em 1808, na véspera da ocupação francesa, o Município de Rijeka decidiu substituir a antiga torres torres de igrejas e construa novas. Mas em 1826, torre-campanário (Torre Oblíqua) e a fachada da Igreja da Ascensão de Maria Imaculada (Italianos e Croatas nomes: Chiesa di Santa Maria Assunta, Chisa del Duomo, Crkva Marijina uznesenja) restaurado pelo arquiteto Adam Olf e e por fundos do lado de Nicole Agostina Lenca e cidadãos. Também kommersant Andrij Ljudevit Adamić (1766-1828) contribuiu para a reconstrução da torre-campanário. Em 1876, a torre do sino foi оштукатурена e está decorada em estilo histórico, de acordo com o projeto Filbert Bazarig. Em 1928, Torre Oblíqua foi novamente restaurado, graças aos esforços de Riccarda Gigantea, ele foi o diretor do museu Municipal de Rijeka naqueles anos, e ele tornou-se prefeito de Rijeka e senador no futuro. Então Torre Oblíqua recebeu a aparência romano, que tem hoje em dia. Ainda na primeira metade do século XX, a torre conservava uma cúpula a qual já não existe e tampouco foi restaurada por causa da inclinação da torre. Referências
Косая башня (Риека)

Косая башня (хорв. Kosi toranj) — наклонённая башня венецианской постройки, ставшая колокольней церкви Вознесения Непорочной Девы Марии в Риеке (Хорватия). Башня находится рядом с парадным входом в церковь, но является отдельным строением иного стиля и времени. Башня датирована 1377 годом. Башня слегка наклонилась со временем и получила местное название «Косая башня» (хорв. Kosi toranj). История появления «Косой» башни-колокольни На месте расположения этой башни в I веке нашей эры располагались публичные термальный комплекс в связи с близостью реки. Тогда здесь располагалось римское поселение. Старый термальный комплекс просуществовал до IV века и тогда на этом же месте построили новый термальный комплекс. В V и VI веках нашей эры часть термального комплекса была предоставлена для Христианского культового места. Башня-колокольня датирована 1377 годом. Ещё в первой половине XX века на башне была круглая надстройка с высоким остроконечным куполом, — не восстановлено, вероятно по причине наклона башни. Ссылки
Коса вежа Рієки

Коса вежа Рієки — нахилена вежа венеціанського стилю, що стала дзвіницею церкви Внебовзяття Непорочної Діви Марії в місті Рієка, (Хорватія). Розташовується поруч з парадним входом до церкви, але є окремою будовою іншого стилю й часу. Вежа датована 1377 роком. З часом вежа злегка нахилилася й отримала місцеву назву «Коса вежа». Історія На місці цієї вежі в I столітті нашої ери знаходився громадський термальний комплекс у зв'язку з близькістю до річки. Старий термальний комплекс проіснував до IV століття, після чого на цьому ж місці було споруджено новий термальний комплекс. У V і VI століттях нашої ери частину термального комплексу було перероблено для християнського культового місця. Вежа-дзвіниця датована 1377 роком. У 1808 році, напередодні французької окупації, Муніципалітет Рієки вирішив замінити старі церковні вежі на нові. Але у 1826 гоці дзвіниця (Коса вежа) та фасад Церкви Внебовзяття Непорочної Діви Марії (ітілійські та хорватські назви: Chiesa di Santa Maria Assunta, Chisa del Duomo, Crkva Marijina uznesenja) відновили за проектом архітектора Адама Олфа (хорв. Adam Olf) і за рахунок фінансування з боку Ніколя Агустина Ленса (хорв. Nicole Agostina Lenca) і громадян. Також комерсант Андрій Людевіт Адаміч (хорв. Andrij Ljudevit Adamić) (1766—1828) сприяв відновленню вежі. У 1876 році дзвіниця оштукатурена і декорована в історичному стилі згідно з проектом Філберта Базаріга (італ. Filbert Bazarig). У 1928 році Коса вежа знову була відновлена завдяки зусиллям Рікарда Джінтеа (італ. Riccarda Gigantea), в ті роки він був директором Міського музею Рієки, а майбутньому став мером Рієки і сенатором. Потім Коса вежа отримала римський зовнішній вигляд, який має і сьогодні. Посилання
Palača Biankini u Starom Gradu

Palača Biankini (Paloc Biankini), zgrada u Starome Gradu, ul. braće Biankini 4. Opis Na početku predjela Njive koji se u drugoj polovici 19. st. počeo intenzivno izgrađivati u zapadnome dijelu Staroga Grada, braća Ante, Petar Luka i Juraj Biankini podigla su 1896. godine neorenesansnu palaču s dvorištem i vrtom. Palača je dvokatna uglovnica izgrađena u Ulici braće Biankini 2, tlocrtne dimenzije cca 13,5 x 20 metara. Zapadno od palače je perivoj ograđen zidom, dimenzija 14 x 18 metara. Palača Biankini iznimna je klasicistička građevina Staroga Grada koja evocira uspon jedne brodarske obitelji, ali i prosperitet grada u 19. stoljeću. Danas u palači djeluje Muzej Staroga Grada osnovan 2007. godine. Zaštita Pod oznakom Z-6661 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificiranog kao stambeno-poslovne građevine. Galerija Izvori Vanjske poveznice
Ošljak (ostrov)

Ošljak (italsky Calugerà) je malý ostrov, jeden z nejmenších osídlených ostrovů na chorvatském pobřeží Jaderského moře. Jeho rozloha činí 0,332 km², podle posledního sčítání lidu zde žilo 29 obyvatel v jediné vesnici stejného názvu. Ostrov se nachází v Zadarském kanálu ve vzdálenosti 780 m od místa Kali a 940 m od místa Preko na ostrově Ugljan. Administrativně spadá ostrov pod općinu Preko. Délka břežní čáry činí 2,41 km a nejvyšší vrchol má 89 metrů. Vesnice Ošljak zabírá 950 m pobřeží na západní straně ostrova a zasahuje až 70 m od břežní čáry. Od roku 1985 je na ostrově vyhlášena přírodní rezervace. Místní obyvatelstvo se vždy živilo rybolovem. Samotná obec je díky své odlehlosti dobře dochovanou ukázkou středozemní architektury. Mezi místní památky patří např. kostel P. Marie ze 6. století nebo pozůstatek větrného mlýna ze století šestnáctého. Dopravně obec i ostrov obsluhuje přístav o hloubce čtyř metrů. Na ostrově nejsou žádné zpevněné silnice. Historie Ostrov je osídlen již od starověku; byly zde nalezeny pozůstatky římského osídlení. Ve středověku byl ostrov ve vlastnictví zadarského arcibiskupství, později byl majetkem zadarských šlechtických rodin. Vzhledem ke svému strategickému významu byl několikrát (1242, 1311-1313) místem vylodění benátského loďstva během jeho výpadů na město Zadar. V roce 1320 se ostrov připomíná jako majetek zadarského arcibiskupství. Roku 1630 zde byl zbudován lazaret pro nemocné morem. V roce 1775 zde byly zbudovány větrné mlýny, které se však do dnešní doby nedochovaly. Jejich majitelé je opustili, neboť se jim jejich provoz nevyplácel. V letech 1929-1958 se na ostrově nacházela také základní škola. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ošljak na chorvatské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ošljak na Wikimedia Commons
Ošljak (island)

Ošljak is a Croatian island in the Adriatic Sea. Its total area is 0.3 km2 (74 acres) and it lies just off the Dalmatian coast between Zadar and the island of Ugljan. According to the 2011 Census, the island's single village, located on the western shore and facing the towns of Kali and Preko on Ugljan, has a resident population of 29 inhabitants, and its highest point, called Lazaret, peaks at 90 m (300 ft). Ošljak used to be called Calugerà, after the noble Calogerà family that had owned the island and built its summer residence and gardens there. On the island is the church of St. Mary from the 6th century. References
Ošljak (sziget)

Ošljak (olaszul: Calugerà) a legkisebb lakott sziget az Adriai-tengerben, Horvátországban. Fekvése A Zárai-csatornán található 780 méterre Kali városától, és mintegy 940 méterre az Ugljan-szigeten fekvő Preko városától. Preko községhez tartozik. Partvonalának hossza 2,41 km, a legmagasabb csúcsa 89 m. Ošljak település a sziget tenger partjának körülbelül 950 méter hosszú részén, a partvonaltól átlagosan 70 méteres mélységben fekszik. A Preko község területfejlesztési terve a sziget többi részét védett parkerdőként határozza meg. Ošljak számos lehetőséget kínál a horgászatra és a búvárkodásra. Kőzetei A sziget domborzati struktúrája a dinári iránnyal párhuzamosan alakult ki. Geomorfológiája azt mutatja, hogy a karbonátos kőzetek dominálnak, ez alól a flis és más lágyabb üledékek jelentenek kivételt, míg a jelentős dolomitos, mezőgazdasági értékű területek többnyire dél felé néznek. Éghajlat A sziget éghajlata mediterrán, hosszú, száraz és meleg nyarakkal, és rövid, enyhe és párás téllel. Az átlagos éves hőmérséklet 15,2˚C körül mozog. Az év leghidegebb hónapjában, januárban az átlaghőmérséklet 7˚C körül mozog, míg a legmelegebb hónapban, júliusban az átlagos hőmérséklet 24˚C és 25˚C között van. Története Növény- és állatvilág A szigetet ciprusok és fenyők, valamint a mediterrán macchia és olajfaligetek borítják. Az Ošljak területén található élőhelytérkép szerint 10 élőhelytípus létezik, amelyek közül 4 veszélyeztetett és védett. Bár a vörös könyvek és a meglévő szakmai tanulmányok adatai szerint ennek a területnek nincs teljes növény- és állatvilága, Osljak területén állandóan vagy alkalmanként számos veszélyeztetett és védett faj él. A veszélyeztetett madarak horvátországi vörös könyve szerint Ošljak szigete számos veszélyeztetett és szigorúan védett madárfaj elterjedési területe: erdei pacsirta (Lullula arborea), parlagi pityer (Anthus campestris), vándorsólyom (Falco peregrinus), szirti sas (Aquila chrysaetos), kárókatona (Phalacrocorax). kígyászölyv (Circaetus gallicus), vörösnyakú vöcsök (Podiceps grisegena), kenti csér (Thalasseus sandvicensis), Eleonóra-sólyom (Falco eleonorae) és a mediterrán vészmadár (Calonectris diomedea). A horvátországi kétéltűek és hüllők vörös könyve szerint a terület négy szigorúan védett kétéltű és hüllőfaj, például az álcserepesteknős (Caretta caretta) élőhelye. Közlekedés A szigetnek csak tengeri kikötője van. A kikötő körülbelül 4 m mély és jól védett a széltől. A szigeten nincsenek közutak, és a jövőben sem tervezik őket. A szigetet kompjárat köti össze Zárával és Prekóval. Az Ošljakra menő komp naponta négyszer köt ki (2-szer Prekóból, 2-szer Zárából érkezik). Források Hrvatska enciklopedija – Ošljak (horvátul)
Ošljak

Ošljak je majhen otoček z istoimenskim naseljem v Jadranskem morju (Hrvaška), ki spada v občino Preko Zadrske županije. Ošljak, na katerem stoji svetilnik, je s površino 0,332 km² najmanjši stalno naseljeni otoček v Jadranu. Otoček leži v Zadarskem kanalu nasproti naselja Preko na otoku Ugljanu, od katerega je oddaljen okoli 1 km. Otoček, na katerem stoji svetilnik, ima 2,41 km dolg obalni pas. Najvišji vrh je visok 90 mnm. Pokrit je z gostim gozdom cipres in borovcev. Naselje na otočku je lep primer tradicionalne sredozemske arhitekture. V vasi stoji cerkev sv. Marije, postavljena v 6. stoletju in mlin na veter iz 16. stoletja. Iz pomorske karte je razvidno, da svetilnik, ki stoji na severni strani otočka, oddaja svetlobni signal: B Bl(4) 15s. Nazivni domet svetilnika je 8 milj. Dvakrat dnevno na njem pristane trajekt iz Zadra na redni državni liniji Gaženica - Preko. Glej tudi Seznam otokov na Hrvaškem
Vir (opčina)

Vir (italsky Puntadura) je obec (opčina) a přímořské letovisko v Chorvatsku v Zadarské župě. Nachází se na stejnojmenném ostrově, asi 20 km severozápadně od Zadaru. V roce 2011 zde trvale žilo přesně 3 000 obyvatel. Na území opčiny se kromě Viru samotného nacházejí též nesamostatné osady Kozjak, Lozice a Torovi. Dopravu v opčině zajišťuje silnice D306 a Virský most, který spojuje Vir s pevninskou vesnicí Privlaka. Nachází se zde několik pláží, jako jsou Jadro, Lučica, Radnjača a Sepavac. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Vir (Hrvatska) na bosenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vir na Wikimedia Commons
Vir (Kroatien)

Vir ist eine Hafenstadt auf der gleichnamigen Insel 26 km nordwestlich von Zadar. Die Entfernung über den Seeweg nach Zadar beträgt 15 Seemeilen. Traditionsgemäß wird der Johannistag (29. August), der Patronatstag der Gemeinde Vir, mit einem großen Volksfest gefeiert. Der Fläche nach ist Vir die achtgrößte unter den Zadar vorgelagerten Inseln; unter allen Inseln Kroatiens steht sie an 20. Stelle. Geschichte Vir wird in geschichtlichen Dokumenten zum ersten Mal im Jahre 1069 in der Charta des Königs Petar Krešimir IV. erwähnt. Bekannter ist dieses Schriftstück unter dem Namen „Mare nostrum Dalmaticum“. In dieser Charta ist Vir mit Namen „Ueru“ beziehungsweise „Veru“ benannt. Diese Bezeichnung lässt Wissenschaftler eine sehr alte Herkunft vermuten, da der Name Weideplatz bedeutet. Prähistorische und römische Zeit Archäologischen Funden zufolge waren die ersten Bewohner der Insel Vir die Liburner, ein illyrischer Stamm, der das Gebiet ab dem 9. Jahrhundert v. Chr. besiedelte. Aus dieser Zeit stammen drei eisenzeitliche Siedlungen auf Vir, die den Liburnern zugeschrieben werden: die Wallburg auf dem Hügel Sv. Juraj (Bandira), die Wallburg in "Gaj" im Norden der Insel und die Grabhügel im Gebiet Gračić-Križice-Gajine. Zahlreiche marine archäologische Fundstätten rund um Vir zeugen ebenfalls von dieser Zeit. Die bedeutendste und älteste wurde in der Nähe der Insel Maun aus dem 3. bis 4. Jahrhundert v. Chr. entdeckt. Hier wurden griechisch-italische Amphoren gefunden, die ein Fischer von Vir zufällig vom Meeresgrund barg. Eine weitere Fundstätte befand sich in "Gaz", wo Teile einer antiken Nekropole entdeckt wurden. Die jüngste Fundstätte, ein gesunkenes antikes Schiff, wurde erst kürzlich im sandigen Schlick der Bucht von Srpljica entdeckt. In römischer Zeit war Vir durch eine Straße mit dem Festland verbunden. Diese Straße (Via Communis) führte von Vir über Privlaka nach Nin (Aenona), dem damaligen Verwaltungszentrum. Die Überreste der ehemaligen Straße sind am Kap Kulina auf der Privlaka-Seite sichtbar. Im Gebiet "Gaz", ebenfalls auf der Privlaka-Seite, wurde ein kleinerer, in seinen Fundamenten erhaltener Komplex römischer Architektur entdeckt, bestehend aus einem kleinen Hafen mit Pier und den Überresten einer ehemaligen Saline. Auf Vir selbst wurden keine Überreste römischer Siedlungen gefunden. Verkehr Nach Vir gelangt man von Zadar über eine Brücke, die 1976 fertiggestellt wurde. Busse fahren die Insel von Zadar und von Zagreb aus an. Klima Die durchschnittliche Temperatur beträgt 15 °C. Zwischen Mai und September liegt diese zwischen 25 und 36 °C. Im Januar fällt sie auf etwa 7 °C. Die höchste je gemessene Temperatur auf Vir betrug 40 °C. Weblinks Einzelnachweise