NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dvojna vrata

Dvojna vrata (Porta Gemina) sagrađena su na ostacima ranijih vrata s dekorativnom funkcijom ulaza u antičko kazalište. Jednostavne su konstrukcije s dva lučna prolaza s tri polustupa ukrašena kompozitnim kapitelima. Reljefni vijenac cijeli sklop povezuje u harmoničnu cjelinu. U gornjem dijelu svoda lukova uočavaju se prorezi za spuštanje rešetaka kojima su se vrata zatvarala. Na gornjem središnjem prostoru nalazi se natpisna ploča od bijelog mramora koja spominje Lucija Menacija Priska koji je o osobnom trošku od 40.000 sestercija sagradio jedan od gradskih vodovoda. Dvojna vrata jedna su od desetak vratiju koja su činila sastavne dijelove gradskih zidina grada Pule. U blizini Dvojnih vrata pronađeni su ostaci dijelom rekonstruiranog osmerokutnog mauzoleja iz 2., odnosno 3. stoljeća. Kroz Dvojna vrata ulazi se u dvorište koje vodi prema Arheološkom muzeju Istre i Malom rimskom kazalištu, odnosno Kaštelu. Izvori
Porta Gemina (Pola)

La Dvojna vrata (Porta Gemina) è una porta cittadina romana situata a Pola, in Croazia. Fu costruita alla fine del II secolo. Storia Nell'antichità, la città Pola era cinta da imponenti mura fortificate. In epoca moderna, queste furono abbattute per necessità, a causa dell'espansione del nucleo urbano. Le porte cittadine erano dieci. Oggi sono ancora visibili solamente la Porta Gemina e parte delle mura che la collegavano a piazza Giardin. Nel Medioevo, la porta fu interrata. Essa fu riportata alla luce solo in tempi moderni. La Dvojna vrata, o Porta Gemina, prende il nome dalle sue due aperture semicircolari che conducevano alla città, costruite probabilmente alla fine del II secolo o all'inizio del III secolo d.C. sui resti di una precedente porta cittadina. Le due aperture sono decorate da tre pilastri con capitelli compositi. La sovrastante ghirlanda in rilievo unisce la composizione in un'unità armoniosa. Si conservano le aperture un tempo utilizzate per l'abbassamento delle grate per la chiusura delle porte. La Porta Gemina contiene anche una targa incisa con il nome di Lucius Menacius Priscus, consigliere comunale e senatore, che finanziò personalmente la costruzione di una delle reti di approvvigionamento idrico della città. La targa non faceva originariamente parte del monumento; fu però rinvenuta accanto ad esso, e collocata in cima allo stesso sul finire del XIX secolo. Oggi la porta—di fronte alla quale sono stati scoperti i resti di un mausoleo ottagonale risalente al II o III secolo d.C.—conduce al Museo Archeologico di Pola, al Castello, e ad un piccolo teatro romano. Descrizione Il monumento, risalente alla fine del II secolo o all'inizio del III secolo, è relativamente ben conservato. La porta si trova di fronte alla cittadella moderna, costruita sul sito dell'antica foro. Come accennato, si compone di due archi, anche se in origine le aperture potrebbero essere state tre. La doppia porta, come suggerisce il nome, si erge con tre pilastri, posizionate in mezzo ai due archi e su ciascun lato degli stessi. Le colonne sostengono una trabeazione con il suo fregio e cornice, ma manca l'architrave. La cornice decorata dalla sua ghirlanda in rilievo collega armoniosamente il tutto. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Porta Gemina Collegamenti esterni (EN) Porta Gemina, su istria-culture.com.
Dubbelporten

Dubbelporten (kroatiska: Dvojna vrata), på italienska kallad Tvillingporten (Porta Gemini), är en antik romersk port i Pula i Kroatien. Den uppfördes troligtvis i slutet av 100-talet och tjänade ett dekorativt syfte som portal och ingång till den dåvarande antika teatern. Dubbelporten ligger öster om borgen i centrala Pula och är en av stadens sevärdheter. Historik och beskrivning Dubbelporten består av två valvbågar och har tre pilastrar med dekorerade kapitäl. En ornamental taklist väver samman konstruktionen i en harmonisk helhet. Ovanför valvbågarna finns små öppningar som användes för att släppa ner ett galler då porten var stängd. I portens omedelbara närhet fanns det en nekropol under antiken. Under den romerska civilisationen nedgång kom delar av de sarkofager och gravstenar som fanns i nekropolen att användas som byggnadsmaterial vid uppförandet av bostäder. I portens närhet låg även ett oktogonalt romerskt mausoleum. Dubbelporten var en av tolvtalet portar i det antika Pula. Under den oroliga medeltiden, helt säkert innan 1200-talet, begravdes Dubbelporten i jord för att utgöra ett bättre förvar. Under 1800-talet avlägsnades jorden och porten framträdde då åter i sin helhet. I den efterföljande saneringen hittades en vit marmortavla som nämner den romerska medborgaren Lucius Menacius Priscus som för 40 000 sestertier lät finansiera det antika Pulas vattenförsörjningssystem. 1857 lät historikern och arkeologen Pietro Kandler placera denna marmortavla på Dubbelportens centrala övre del. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Dubbelporten. Referenser Noter
Dvorac Donja Bedekovčina

Dvorac Donja Bedekovčina, odnosno kurija obitelji Bedeković nalazi se u općini Bedekovčina u Hrvatskom zagorju. Smještena je na blagoj padini iznad doline rijeke Krapine. Zaštićeno je kulturno dobro. Oko kurije prostire se perivoj, a sa sjeverne i zapadne strane ranije su se nalazile gospodarske zgrade. Građena je za jednu granu obitelji Bedeković, u čijem je vlasništvu reprezentativnija građevina, dvorac u Gornjoj Bedekovčini. Kurija je jednokatna građevina, pravokutnog tlocrta, natkrivena dvostrešnim krovištem s poluskošenim zabatima. Prema natpisu nad portalom, građena je 1780. godine. U prizemlju su bile gospodarske prostorije. Prostorije prizemlja svođene su bačvastim i češkim svodovima, a na prvom katu, gdje su gospodske sobe, stropovi su ravni. Tlocrtna organizacija prostora je pravilna: prostor je uzdužnim nosivim zidom podijeljen na šest prostorija približno iste veličine. U središnjem prostoru, uz sjeverno pročelje, nalazi se zavojito stubište. Pročelja su u zoni prizemlja razdijeljena horizontalnim trakama, a u zoni kata plitkim pilastrima u polja s plitko istaknutim središnjim rizalitom s tri prozorska otvora. Glavni pristup kuriji ranije je bio s ceste, sa zapadne strane između voćnjaka i perivoja koji se pružao ispred glavnog pročelja na padini, a kasnije je preusmjeren na istočnu stranu. Danas nema više gospodarskih zgrada, a voćnjak je očuvan u tragovima. Kurija je obnovljena i u privatnom je vlasništvu. Opis Jednokatna građevina pravokutnog tlocrta, natkrivena dvostrešnim krovištem s poluskošenim zabatima, građena je 1780. godine. U prizemlju su gospodarske prostorije s bačvastim i češkim svodovima, a na prvom katu, gdje su gospodske sobe, stropovi su ravni. Zaštita Pod oznakom Z-1729 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština". Izvori
Dvorac Brezovica

Dvorac Drašković je kasnobarokni dvorac u zagrebačkom naselju Brezovica. Izgradio ga je polovicom osamnaestog stoljeća Josip Kazimir Drašković i ukrasio ga freskama o sedmogodišnjem ratu u kojem je i sam sudjelovao. Povijest Krajem 14. stoljeća posjed Brezovica postao je vlasništvom ugledne obitelji Ivanović koja si je dodala pridjevak de Brezovica. Posljednji muški potomak te obitelji Nikola de Brezovica, koji se spominje krajem 15. st., imao je tri kćeri od kojih su dvije bile udane. Kako Nikola de Brezovica nije imao muških potomaka, bilo je upitno hoće li kćeri naslijediti posjed. Biskup Toma Bakač si je 1497. u tim okolnostima pribavio darovnicu za Brezovicu od kralja Vladislava II. Jagelovića, ali mu ipak nije uspio postati njezinim vlasnikom jer su se potomci dviju udanih sestara Barbare i Katarine Ivanović izborili za nasljedstvo Brezovice. I unutar obitelji obiju udanih sestara došlo je do borbe oko nasljedstva Brezovice. Katarinin zet Nikola Mrnjavčić silom je 1524. oteo dio imanja Brezovica. Njegov se unuk Krsto Mrnjavčić spominje 1611. kao jedini vlasnik imanja Brezovica. Krstu Mrnjavčića naslijedio je njegov sin Vuk Mrnjavčić kojega je odgajao ban Ivan Drašković. Iz zahvalnosti je Vuk Mrnjavčić oporučno odredio kako će Brezovicu naslijediti ban Ivan Drašković u slučaju ako ne bude imao muških potomaka. Vuk je umro 1663. bez nasljednika čime je izumro rod Mrnjavčića, a Brezovicu je prema oporuci trebao naslijediti ban Ivan Drašković. Ivan Drašković nije ušao u posjed Brezovicu jer su je nakon smrti Vuka Mrnjavčića preoteli moćni Zrinski. Ivan i Nikola Drašković sporili su se s Nikolom VII. Zrinskim smatrajući kako imaju pravo na ostavštinu Vuka Mrnjavčića. Međutim, nakon što je Nikola Zrinski smrtno stradao u lovu 1664., a njegov brat Petar bio ubijen 1671. u Bečkom Novom Mjestu, Brezovica je konačno pripala obitelji Drašković. Izvori Hrvatska: Turistički vodič, glavni urednik Josip Bilić, Leksikografski zavod „Miroslav Krleža“, Zagreb, 1998., str. 367. Hrvatski biografski leksikon, 4. sv., glavni urednik Trpimir Macan, Leksikografski zavod „Miroslav Krleža“, Zagreb, 1998. Iz povijesti Brezovice Arhivirana inačica izvorne stranice od 29. rujna 2020. (Wayback Machine) Modruški zbornik, Vol.4-5 No.4-5 Siječanj 2011.
Dvorac Gornja Bedekovčina

Dvorac Gornja Bedekovčina je barokni dvorac u mjestu Bedekovčina, u Hrvatskom zagorju, zaštićeno kulturno dobro. Arhitektura Jednokrilni jednokatni dvorac, pravokutna tlocrta, zaključen je četverostrešnim krovištem. Razina prizemlja zgrade uzdignuta je u odnosu na okolni teren pa do njena glavnog ulaza u središtu sjevernog pročelja vode stepenice oivičene parapetnom zidanom ogradom. Prostornu organizaciju obiju etaža čine simetrično grupirane prostorije uokolo središnje dvorane sa stubištem – u prednjem dijelu tri i s obje strane po dvije. Ova dvorana, ujedno i prostorna jezgra dvorca, najreprezentativniji prostor koji se ističe veličinom, svodnim sustavom i osno smještenim stubištem T tlocrta s baroknim kamenim ogradama. Glavna središnja dvorana naglašena je samo dimenzijama u odnosu na ostale prostorije. Prostorija bočno od stubišta, nekadašnja kapela koja je zapremala visinu obiju etaža, u 19. stoljeću je dobila međukatnu konstrukciju. Dvorac ima podrum s vanjskim ulazom na istočnom pročelju. Podrumski je prostor svođen bačvastim svodovima sa susvodnicama kao i prizemne prostorije grupirane uokolo predvorja. Samo je prostorija nekadašnje kapele zaključena češkim svodom nakon uvođenja međukatne konstrukcije. Predvorje je u obje etaže svođeno s osam pravokutnih polja češkog svoda. Prostorije kata zaključene su stropovima. Prizemna zona svih pročelja obrađena je trakama stilizirane rustike čijoj se horizontalnosti suprotstavlja vertikalni smjer reprezentativne katne zone naizmjence ritmizirane pilastrima i prozorima. Arhitektonska plastika koncentrirana je na pravokutnim prozorima katne etaže u vidu razgibanih nadstrešnica i profiliranih okvira te jastučastih parapetnih polja s pripadajućom sitnom dekorativnom plastikom. Samo je središnja glavna dvorana istaknuta prozorskom plastikom odnosno oblikom nadstrešnica triju pripadajućih prozora. Dominanta sjevernog ulaznog pročelja je bogato dekorirani barokni portal s grbom obitelji Bedeković i kronogramom (1750.). Predvorje sa stubištem ima očuvano kameno opločenje, barokne kamene ograde i svodne profilacije u formi razvedenih medaljona. Prostorije kata i prizemlja recentno su pregrađivane zbog prilagodbe namjeni odgojnog doma. Opis dobra Na brežuljku usred parka smješten je jednokatni barokni dvorac pravokutnog tlocrta. Sva su pročelja u prizemlju raščlanjena horizontalnim pojasevima, a na katu pilastrima. Na glavnom pročelju centralno je smješten barokni kameni portal s grbom obitelji Bedeković iz g. 1750. Projekt izgradnje pripisuje se mariborskom arhitektu Josefu Hofferu. Na vrhu strmog krovišta smješten je barokno oblikovani tornjić. U unutrašnjosti se ističe barokna kamena ograda stubišta i stucco dekoracija na svodovima I. kata. U sklopu dvorca sačuvana je oranžerija. Zaštita Pod oznakom Z-1728 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština". Perivoj Izvori
Dvorac Janković u Daruvaru

Dvorac Janković je barokni dvorac u središtu Daruvara. Povijest Građen je od 1771. do 1777. godine za grofa Antuna Jankovića, prema projektu zasad nepoznatog arhitekta. Obitelj Janković imala je velike posjede diljem Hrvatske, a vlastelinstvo Daruvar bilo sjedište obitelji. Odmah po dovršenju dvorca 1777. Daruvar je posjetio poznati putopisac Friedrich Wilhelm von Taube koji je zapisao da je dvorac najljepši u cijeloj kraljevini te da se ne bi trebao skrivati ni u Beču. Arhitektura Dvorac je položen na padini brijega, terasasto uređenog, nekad raskošnog vrta. Ima tri krila na koja se s četvrte strane nadovezuju gospodarske zgrade. Tlocrtno je u obliku slova U, a organizacija prostora temelji se na uzdužnom hodniku uz koji se nižu prostorije. U glavom je krilu velika veža sa stupovima te dva monumentalna stubišta. Glavno je pročelje raščlanjeno trima rizalitima s bogatom dekoracijom. Na katu je velika dvorana i nekadašnji svečani saloni. Dvorac je natkriven velikim mansardnim krovištem. Od 1868. do 1870. dvorac je dao obnoviti grof Julije Janković Daruvarski ne mijenjajući bitno njegov izvorni izgled. Na glavnom ulazu dodana je altana sa stupovima te su u unutrašnjosti pregrađene neke prostorije. Obnovu je vodio bečki arhitekt König, unutrašnje uređenje Julije Manstein, također iz Beča. Interijeri dvorca s kraja 19. stoljeća sačuvani su na starim fotografijama. Dvorac je u vlasništvu Jankovića do 1878. kada ju grofovi prodaju Magdaleni Lechner, a ona potom Aloisu i Antonu Tüköryju. Vlastelinstvo Daruvar prodano je 1905. Hrvatskoj poljodjelskoj banci. Dvorac je 1920. kupila općina Daruvar koja je u njemu smjestila školu. U i oko dvorca Janković održavaju se manifestacije poput svečanih otvaranja, likovnih kolonija i drugih koje su dio velikog festivala vina kontinentalne Hrvatske Vinodara. Izvori Literatura Mladen Obad Šćitaroci, Dvorci i perivoji u Slavoniji, Zagreb 1998. ISBN 953-97121-0-6 Vanjske poveznice
Jankovich-kastély (Daruvár)

A daruvári Jankovich-kastély egy barokk főúri kastély Horvátországban, Daruvár városában. Fekvése Daruvár központjának északi részén, egy nagyméretű park közepén található. Története Gróf Jankovich Antal 1745-ben vásárolta meg a podborjei uradalmat Szirccsel és Pakráccal együtt. Ő változtatta meg a település nevét Daruvárra, de a helyi lakosság körében a régi horvát név is használatban maradt egészen a 20. század közepéig. A település további fejlődése a Jankovichoknak köszönhető. 1771-ben kezdett a család a nagyméretű kastély építésébe, később ekörül alakult ki a város központja. Horvátországi, csehországi és magyarországi birtokaikról az itteni földek megműveléséhez földműveseket telepítettek, de jöttek főként Németországból kézművesek, kereskedők is. Jankovich Gyula gróf bőkezű mecénása volt az illír mozgalomnak és számos horvát intézményt alapított. Támogatta a Horvát Tudományos Akadémiát, a Nemzeti Múzeumot, több humanitárius és művelődési alapítványt hozott létre, de támogatta a vármegye oktatását és egészségügyét is. A 19. század második felében a kastélyt Lechner Magdolnának adták el, majd tőle Tüköry Antal örökölte, aki a birtokot a második világháború végéig megtartotta. Közben 1919-ben Daruvár megvásárolta a kastélyt a Horvát Mezőgazdasági Banktól, majd felújította és 2004-ig iskolaként használták. Mai állapota A barokk Jankovich-kastélyt 1771 és 1777 között építette gróf Jankovics Antal. A bécsi építész tervei szerint épített 60 szobás épület ma is a város egyik fő nevezetessége. A kastéllyal párhuzamosan került kialakításra az azt övező szép park is. U-alaprajzú emeletes épület, szélessége 57, hosszúsága 38 méter, a két szimmetrikus oldalszárny négyszög alakú belső udvart zár közre. A főhomlokzat délre néz. Központi helyisége az emeleti nagyszalon, melyről a főhomlokzat oldalán nagyméretű terasz nyílik. A kastélyt 1868 és 1870 között Koenig bécsi építész tervei szerint bővítették. Ekkor teljesen új berendezést is kapott. Sajnos mára ez a berendezés nem maradt fenn, csak az 1896-ban készített fényképekről alkothatunk képet róla. A kastély déli bejárata előtt két páfrányfenyő áll. Közülük az egyik példány terebélyes lombkoronájával, hét méter vastag törzsével védett botanikai ritkaság. Az ország legnagyobb és legrégibb ilyen példánya, de Európában is a második helyet foglalja el. A kastély földszintjén ma borszalon, valamint Jankovichokról szóló kiállítás található. Az első emeleten található a gróf szobája, a zsidó kultúra és hagyományok szobája, a Honvédő háború Daruváron című állandó kiállítás, valamint a Daruvár a második világháborúban kiállítás. Galéria Források Branko Nadilo:Živopisni dvorci Daruvara i okolice (A Građevinar építészeti folyóirat 2000. évi 6. számában) (horvátul) A megye turisztikai irodájának honlapja (horvátul) Daruvár turisztikai irodájának honlapja (horvátul)
Dvorac Hellenbach u Mariji Bistrici

Dvorac Hellenbach nalazi se pokraj Marije Bistrice u Hrvatskom zagorju iznad ceste koja vodi prema Zlatar Bistrici. Zaštićeno je kulturno dobro. Opis Dvorac Hellenbach jedan je od rijetkih dvoraca u kojemu se uspio sačuvati kontinuitet življenja i povijesni ambijent unutrašnjeg uređenja iz 19. stoljeća. Dvorac je sagrađen u klasicističkom stilu 1786. godine, prema dataciji zapisanoj na ukrasnoj štukaturi u unutrašnjosti. Dao ga je sagraditi grof Petar Sermage 1786. godine, a od 1840. je u vlasništvu obitelji Hellenbach. Na glavnom pročelju, okrenutom prema parku, dominira altana na četiri stupa i trokutastim zabatom. Dvorac ima kvadratni tlocrt sa simetrično raspoređenim prostorijama oko središnjeg svečanog salona koji je bazilikalno osvjetljen prozorima u gornjoj zoni zidova. Unutrašnjost je dekorirana bogatom klasicističkom plastičnom dekoracijom – vijencima, pilastrima, girlandama i amblematskim motivima. Ljepotom se ističe i ulazno predvorje kružnoga oblika. Zaštita Dvorac Hellenbach je pod oznakom Z-2306 zaveden kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština". Zanimljivosti U dvorcu Hellenbach sniman je hrvatski film Vila orhideja. Literatura Mladen Obad Šćitaroci, Dvorci i perivoji Hrvatskog zagorja, Zagreb, 1993. Vladimir Marković, Barokni dvorci Hrvatskog zagorja, Zagreb, 1995. (ISBN 953-6000-65-2) Izvori
Dvorac Januševec

Dvorac Januševec nalazi se u selu Prigorje Brdovečko, zapadno od Zagreba. Smatra se jednim od najvažnijih djela klasicističke arhitekture u Hrvatskoj. Sagrađen je oko 1830. godine za baruna Josipa Vrkljana, bivšeg ministra financija nadvojvotkinje od Parme, druge Napoleonove žene. Već desetak godina nakon izgradnje dvorac je prodan francuskom grofu Edgaru Corberonu koji je bio istaknuti sudionik Ilirskog pokreta. Nakon njega, dvorac često mijenja vlasnike. Tijekom Drugoga svjetskog rata u njemu je smještena vojska koja ga je prilikom povlačenja minirala i teško oštetila. Kasnije je dvorac obnovljen, a danas služi kao spremište Hrvatskog državnog arhiva. Dvorac je zaštićeno kulturno dobro. Dvorac ima pravokutan tlocrt kojemu je u sredini okrugla dvorana što se proteže kroz dvije etaže. Na jednom pročelju ima veliku ložu, a na dvama altanu sa stupovima. Nije poznat arhitekt ovoga zdanja, ali se zna da je izvedbu vodio zagrebački graditelj Angelo Chicco. Izvjesne projekte za Januševec koji nisu realizirani radio je i znameniti zagrebački arhitekt Bartol Felbinger. Opis Dvorac Januševec smješten je nedaleko od ceste koja vodi iz smjera Zaprešića prema Brdovcu. Sagradio ga je general Vrkljan 1828. g. vjerojatno prema projektu B. Felbingera. U Drugom svjetskom ratu, dvorac su pri povlačenju minirali ustaše, nakon masakra kojeg su počinili u obližnjem selu Hrastina. U razdoblju od 1962. do 1970. bio je obnavljan. Riječ je o dvokatnom objektu pravokutne osnove u čijem središtu je rotunda zaključena kupolom. Oko središnjeg prostora (rotunde) kojeg zaključuje kupola, a proteže se cijelom visinom građevine, grupirane su prostorije prvog i drugog kata. Osnovni elementi oblikovanja pročelja su trijemovi te cijeli niz elemenata klasične provenijencije. Dvorac Januševec predstavlja najviše domete klasicističke arhitekture na području Hrvatske. Zaštita Pod oznakom Z-2251 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština". Bilješke Literatura Mladen Obad Šćitaroci, Dvorci i perivoji Hrvatskog zagorja, Zagreb 1993.
Dvorac Laduč

Dvorac Laduč kojeg okružuje perivoj nalaze se na prijelazu između savske ravnice i južnih padina marijagoričkog pobrđa, u općini Brdovec, nedaleko od Zaprešića, u blizini slovenske granice. Posjed se spominje od 17. stoljeća kada je postojala plemićka kurija. Današnji dvorac sagrađen je krajem 19. stoljeća na mjestu nekadašnjih Starih dvora. Dvorac pripada drugoj spomeničkoj kategoriji. Posljednji vlasnici dvorca bili su baruni Vranyczany-Dobrinović, a posljednji gospodar imanja bila je barunica Tilda Vranyczany. Spomenuta je obitelj zauzimala značajno mjesto u gospodarskom, političkom i kulturnom životu Hrvatske u 19. stoljeću. Danas se u dvorcu nalazi socijalna ustanova za djecu.
Pejácsevich-nagykastély (Nekcse)

A Pejácsevich-nagykastély egy 19. századi főúri kastély Horvátországban, Nekcse városában. Fekvése A kastély Nekcse város központjában, a Franjo Tuđman térre néző parkban áll. Története A Pejácsevich család 1734-ben lett a nekcsei uradalom birtokosa, amikor 18 ezer forintért Pejácsevich József és Ignác grófok megvásárolták azt addigi tulajdonosától, Oduyer Antal gróf tábornagytól. A városban már a nagykastély építése előtt is állt egy kastély, ahol 1778-ban a Pejácsevichek iskolát nyitottak, de ők maguk Verőcén és a többi birtokukon éltek. A Pejácsevich család nagykastélya 1811 és 1812 között épült egyszerű, klasszicista stílusban. A kastély téglalap alaprajzú volt kilenc ablaknyílással, a déli homlokzat felőli bejárattal. Középső része három ablak szélességben kiemelkedett. Itt nagyobb ablakok voltak és négy oszloppal három boltívet alakítottak ki. Az épület még alig készült el 1817-ben egy földrengést követően máris rendbe kellett hozni. 1865-ben gazdagon díszített, reprezentatív neobarokk kastéllyá építették át. Ennek során az épületet 13 ablak szélességűre bővítették, az oldalsó rizalitos részeket pedig kupolával fedett tornyokkal díszítették. A korábbi teraszt beépítették, felül korláttal, homlokzatdíszekkel, balusztráddal, órával látták el. A kastély előtti angolparkot 1909-ben alakították ki. A parkban számos ritka és egzotikus fa és cserjeféle található. A második világháború alatt 1943-tól 1945 áprilisáig a kastélyban a német hadsereg rendezkedett be. Az alagsort háborús kórháznak használta. A harcok során a homlokzat és a tető is megsérült. 1945-től napjainkig az épületet különféle célokra használták. Volt benne laktanya, iskola és óvoda is, majd állami hivatalok és különböző cégek működtek benne. Végül múzeum és galéria került itt kialakításra. Mai állapota A lejtős terep miatt a főhomlokzat oldalán egyemeletes, míg a másik oldalon két emelet magasságú. Belső terét a középső folyosó osztja két részre, melyről a szobák és szalonok sora nyílik. A szalonok stílusos berendezésűek, mennyezetük stukkóval díszített, dekoratív faburkolatuk művészi asztalosmunka. A központi rész fő eleme az elliptikus lépcsőház a későbarokk kőkorláttal. A kastélyban működik ma a városi múzeum, melyet 1974-ben alapítottak. A múzeum régészeti kiállítása a város történetét mutatja be az őskortól a középkorig. Az őskori anyag nagyrészt a gaji és pogorácsi lelőhelyek újkőkori anyagából származik néhány város környéki lelőhely leleteivel kiegészítve. A régészeti gyűjteményen kívül Hinko Juhn alkotásai, népviseletek gyűjteménye, képgaléria, képeslap, üdvözlőlap és gyászjelentés gyűjteményei vannak. Külön gyűjtemény témája a munkásmozgalom, a nemzeti felszabadító háború és Jugoszláv Kommunista Párt története a második világháború előtt és alatt. Galéria Források Branko Nadilo: Veliki i mali dvorac Pejačvić u Našicama (A Građevinar horvát építészeti folyóirat 2000. évi 9. számában (horvátul) Irodalom Mladen i Bojana Sćitaroci: Dvorci i perivoji u Slavonii od Zagreba do Iloka Zagreb, 1998., ISBN 953-97121-0-6