NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fratarska kula

Fratarska kula (Cukarinovićeva kula, kula bega Cukarinovića) je fortifikacijski objekt u Vrgorcu, Splitska 23, Hrvatska, zaštićeno kulturno dobro. Pripada nizu dobro očuvanih materijalnih ostataka osmanske kulturne baštine u gradu, prije svega kulâ. U gradu je danas osam turskih kula znane pod imenima Avala, Kapetanovića kula (Dizdarevićeva kula), Fratarska kula, Pakerova kula, Muminova kula, Raosova kula. Kao malo gdje na jugu Hrvatske, naglašene su u naselju i brojem i po položaju. Namjena im je bila stambena i obrambena. Služila su kao sigurno prenoćište. Kula je danas obnovljena. Današnja namjena je muzejska. U njoj je župna zbirka sakralnih predmeta i dokumenata. U muzeju je izvorni križ s groba hrvatskoga pjesnika Tina Ujevića. Opis dobra Kula bega Cukarinovića ili Fratarska kula, nekada je bila vlasništvo begova Cukarinovića, a od 1690. godine u vlasništvu je župnika koji u njoj stanuje do 1888. godine. Izgrađena je kao slobodnostojeća zgrada, kvadratnog tlocrta, orijentirana zapad-istok. Jedna je od četiri originalno sačuvane turske kuće-kule, izgrađene u 17. stoljeću kada je u Vrgorcu podignut niz obrambeno-stambenih objekata. Danas je u kuli smještena zbirka župnog ureda. Zaštita Pod oznakom Z-3820 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine". Izvori Vanjske poveznice TZ Vrgorac Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. ožujka 2016. (Wayback Machine)
Pakerova kula

Pakerova kula odnosno Raosova kula je fortifikacijski objekt u Vrgorcu, Hrvatska. Pripada nizu dobro očuvanih materijalnih ostataka osmanske kulturne baštine u gradu, prije svega kulâ. Zaštićeno je kulturno dobro. Opis dobra U gradu je danas osam turskih kula znane pod imenima Avala, Kapetanovića kula (Dizdarevićeva kula), Fratarska kula (Cukarinovićeva kula), Pakerova kula, Muminova kula, Raosova kula. Kao malo gdje na jugu Hrvatske, naglašene su u naselju i brojem i po položaju. Namjena im je bila stambena i obrambena. Služila su kao sigurno prenoćište. Kula je danas obnovljena. Danas je dio sklopa staračkog doma Imakulate (u izgradnji), koju vode časne sestre. Nalazi se u Tina Ujevića 38. Pakerova kula, odnosno Raosova kula, kako se još naziva, izgrađena je kao slobodnostojeća zgrada unutar površine nepravilnog oblika, dužine oko pet metara a širine oko šest metara. Orijentirana je sjever-jug. Sastoji se od prizemlja, dva kata i potkrovlja. Datira se u 17. stoljeće. Zaštita Pod oznakom Z-3823 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine". Izvori Vanjske poveznice TZ Vrgorac Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. ožujka 2016. (Wayback Machine)
Muminova kula

Muminova kula je fortifikacijski objekt u Vrgorcu, Hrvatska. Pripada nizu dobro očuvanih materijalnih ostataka osmanske kulturne baštine u gradu, prije svega kulâ. Zaštićeno je kulturno dobro. Opis dobra Muminova kula izgrađena je kao slobodnostojeća zgrada, kvadratnog tlocrta, širine i dužine oko pet metara. Uz istočno pročelje prislonjeno je kameno stepenište s „balaturom". Spoj je fortifikacijske arhitekture s obilježjima pučke arhitekture, koja se ogleda u dogradnjama, vjerojatno izvršenim u 19. stoljeću radi stambene namjene objekta. Sama kula potječe iz druge polovice 17. stoljeća. U gradu je danas više turskih kula znane pod imenima Avala, Kapetanovića kula (Dizdarevićeva kula), Fratarska kula (Cukarinovićeva kula), Pakerova kula, Elezova kula, Raosova kula, Martinčeva kula, kula u naselju podno Gradine. Kao malo gdje na jugu Hrvatske, naglašene su u naselju i brojem i po položaju. Namjena im je bila stambena i obrambena. Služila su kao sigurno prenoćište. Stanari su bili feudalci, turski begovi, pa mletački namještenici, serdari i kapetani. Građena je od nepravilna kamena povezana s crvenicom i vapnom. Prozori su mali i najviše s južne strane jer je najpogodnija za stanovanje. Vrata su lukom presvođena i s kamenim okvirima, a među njima puškarnice. Nastala za vrijeme turske vladavine u 16. – 17. stoljeću. Stil gradnje je turski. Nalazi se u staroj gradskoj jezgri, u ulici A. G. Matoša 9a. Zaštita Pod oznakom Z-3821 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine". Izvori Vanjske poveznice TZ Vrgorac Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. ožujka 2016. (Wayback Machine) Turistička zajednica Splitsko-dalmatinske županije Arhivirana inačica izvorne stranice od 9. ožujka 2018. (Wayback Machine) Vrgorac - Kapetanovića kula
Apatiner Brauerei

Die Apatiner Brauerei (serbisch Apatinska pivara) ist eine von 13 serbischen Bierbrauereien, von denen sich acht in der Vojvodina befinden. Die Produkte der Brauerei werden weltweit exportiert. Außerhalb Serbiens wird das Bier vor allem in den anderen Staaten, die früher Jugoslawien bildeten, Deutschland, Österreich, Schweden und der Schweiz verkauft. Geschichte Die Brauerei wurde 1756 in Apatin gegründet, das damals zur Habsburgermonarchie gehörte. Gemäß Wiener Aufzeichnungen belief sich die Jahresproduktion im Gründungsjahr auf 12.000 Hektoliter, was der heutigen Tagesproduktion entspricht. Die jährliche Kapazität der Apatiner Brauerei ist rund 4,5 Millionen Hektoliter. 2003 gingen 99 % der Brauerei in den Besitz der InBev-Gruppe. Im Juni 2012 wurde die Brauerei Teil der Molson Coors Brewing Company. Produkte Das Hauptprodukt Jelen Pivo (Hirsch-Bier) ist ein helles Bier und mit 35 % Marktanteil serbischer Marktführer. Außerdem werden die Biere Jelen Cool, Jelen FRESH limun, Jelen FRESH grejpfrut und Jelen Belo gebraut. Zusätzlich werden nichtalkoholische Getränke wie Eistee und Säfte produziert. Auszeichnungen Monde Selection – Grosse Goldene Medaille (zum zwölften Mal in Folge) Goldene Medaille für Qualität (zum dritten Mal in Folge) Die beste Marke aus Serbien 2010 in der Kategorie Getränke Sponsoring Jelen Pivo ist Hauptsponsor der serbischen Fußball-Superliga und seit 2008 der Hauptsponsor des Guča-Trompetenfestivals. Weblinks Website der Brauerei (serbisch) Einzelnachweise
Apatinska pivara Apatin

Apatinska pivara (code BELEX : APTP) est une entreprise serbe qui a son siège social à Apatin, dans la province de Voïvodine. Elle travaille dans le secteur de la brasserie. Apatinska pivara est aujourd'hui la plus importante brasserie de Serbie. Histoire Apatinska pivara a été créée en 1756. En décembre 2003, la brasserie belge Interbrew a acheté 99 % du capital en actions de la société. En 2004, Interbrew a fusionné avec la société brésilienne AmBev pour former une nouvelle entité nommée InBev, qui détient ainsi la majorité des actions de Apatinska pivara. La société a été admise au marché non régulé de la Bourse de Belgrade le 3 mars 2004 et en a été exclue le 19 janvier 2010. Activités Les produits phares d'Apatinska pivara sont la Jelen Pivo et la Pils Light, présentées en canettes ou en bouteilles. La société produit également des boissons gazeuses et des thés glacés. En avril 2008, la société a annoncé que ses ventes de bière avaient progressé de 2 millions d'hectolitres pour atteindre 3,5 millions d'hectolitres. Notes et références Voir aussi Article connexe Économie de la Serbie Lien externe (sr) « Site officiel de Apatinska pivara » (consulté le 21 novembre 2011) Portail de la bière Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail des entreprises
Апатинская пивоварня

Апатинская пивоварня (серб. Апатинска пивара / Apatinska pivara) — сербское пивоваренное предприятие, расположенное в городке Апатин Западно-Бачского округа автономного края Воеводина. Предприятие является крупнейшим производителем пива в Сербии, принадлежит международному пивоваренному холдингу Starbev. Производит самое популярное в стране пиво торговой марки Jelen Pivo. История Пивоварня в Апатине впервые упоминается в 1756 году как собственность казны Габсбургской империи, которая в то время контролировала север Сербии. В конце XIX века предприятие было приватизировано, после чего модернизировано и расширено. Накануне Первой мировой войны объемы его производства уже достигали 160 тысяч декалитров пива в год. В межвоенный период пивоварня находилась в затруднительном положении и в конце концов в 1935 году была вынуждена остановить производство. Возобновление производства пива в Апатине произошло уже после Второй мировой войны, в условиях государственной плановой экономики, на основе которой формировалась хозяйственная деятельность в СФРЮ. В период с 1958 по 1966 год предприятие испытало масштабную модернизацию, которая позволила ему из локальной пивоварни стать ведущим производителем пива в стране. В 1970-х была осуществлена автоматизация производственных процессов и был основан выпуск безалкогольных напитков. С началом процессов разгосударствления собственности в Югославии в 1991 г. Апатинский пивоваренный завод был снова приватизирован. В декабре 2003 года контроль над предприятием получила бельгийская пивоваренная корпорация Interbrew, которая впоследствии, после ряда слияний и поглощений, вошла в состав международного пивоваренного гиганта Anheuser-Busch InBev. В декабре 2009 года пивные активы Anheuser-Busch InBev в странах центральной Европы, включая Сербию, приобрел инвестиционный фонд CVC Capital Partners. На сегодняшний день Апатинская пивоварня контролируется созданной фондом корпорацией Starbev, которая продолжает удерживать право производства пива отдельных международных торговых марок Anheuser-Busch InBev на своих предприятиях, в том числе и на Апатинской пивоварне. Ассортимент продукции Jelen Pivo — ведущий сорт пивоварни и, соответственно, самое популярное пиво в Сербии, также экспортируется в соседние страны. Содержание алкоголя — 5,0 %; Pils Light — светлое пиво с содержанием алкоголя 5,0 %; Apatinsko Svetlo Pivo — светлое пиво с содержанием алкоголя 4,7 %, разливается только в бутылки 2 литра; Помимо этого на производственных мощностях пивоварни по лицензии Anheuser-Busch InBev разливается пиво международных торговых марок этой корпорации — «Stella Artois», «Löwenbräu» и «Beck’s», а также пиво черногорской торговой марки «Nikšićko». Предприятие также является производителем широкого спектра прохладительных безалкогольных напитков. Примечания Ссылки Официальный сайт пивоварни (серб.) Пиво пивоварни на портале RateBeer.com (англ.)
Апатинска пивара

Апатинска пивара је пивара са седиштем у Апатину. Једна је од најстаријих пивара у Србији са највећим процентом тржишног учешћа, основана 1756. године. По производном капацитету налази се на првом месту у земљи. Спонзор је Драгачевског сабора. Историја За разлику од осталих типских пивара у то време у Србији, царска комора је 1756. пивару у Апатину изградила по узору на европске пиваре. Производни капацитет до краја 19. века износи 12.000 хектолитара. 1950. године Апатинска пивара по опремљености и количинама доспева на врх пиварске индустрије у Земљи. 2012. Апатинска пивара постаје део Молсон Корс компаније. У пивари се производи популарно Јелен пиво, које је име добило према дивљачи која је распрострањена у подручју Апатина, а поседује и лиценцу за пуњење чешког пива Старопрамен. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Апатинска пивара

Апатинська пивоварня (серб. Апатинска пивара / Apatinska pivara) — сербське пивоварне підприємство, розташоване у містечку Апатин Західно-Бацького округу автономного краю Воєводина. Підприємство є найбільшим виробником пива у Сербії, належить міжнародному пивоварному холдингу Starbev. Виробляє найпопулярніше у країні пиво торговельної марки Jelen Pivo. Історія Броварня в Апатині уперше згадується у 1756 році як власність казни Габсбурзької імперії, що на той час контролювала північ Сербії. Наприкінці XIX століття підприємство було приватизоване, після чого модернізоване та розширине. Напередодні Першої світової війни обсяги його виробництва вже сягали 160 тисяч декалітрів пива на рік. У міжвоєнний період броварня перебувала у скрутному становищі і врешті-решт у 1935 році була змушена зупинити виробництво. Відновлення виробництва пива в Апатині відбулося вже після Другої світової війни, в умовах державної планової економіки, на засадах якої формувалась господарська діяльність у новоствореній СФРЮ. У період з 1958 по 1966 рік підприємство зазнало масштабної модернізації, яка дозволила йому з локальної броварні стати провідним виробником пива в країні. У 1970-х була здійснена автоматизація виробничих процесів та був започаткований випуск безалкогольних напоїв. З початком процесів роздержавлення власності у Югославії 1991 року Апатинський пивоварний завод було знову приватизовано. У грудні 2003 року контроль над підприємством отримала бельгійська пивоварна корпорація Interbrew, яка згодом, після низки злиттів і поглинань, увійшла до складу міжнародного пивоварного гіганта Anheuser-Busch InBev. У грудні 2009 року пивні активи Anheuser-Busch InBev у країнах центральної Європи, включаючи Сербію, придбав інвестиційний фонд CVC Capital Partners. На сьогодні Апатинська пивоварня контролюється створеною фондом корпорацією Starbev, яка продовжує утримувати право виробництва пива окремих міжнародних торговельних марок Anheuser-Busch InBev на своїх підприємствах, у тому числі й на Апатинській пивоварні. Асортимент продукції Jelen Pivo — провідний сорт броварні і, відповідно, найпопулярніше пиво у Сербії, також експортується до сусідніх країн. Вміст алкоголю — 5,0 %; Pils Light — світле пиво з вмістом алкоголю 5,0 %; Apatinsko Svetlo Pivo — світле пиво з вмістом алкоголю 4,7 %, розливається лише у пляшки 2 літри; Крім цього на виробничих потужностях броварні за ліцензією Anheuser-Busch InBev розливається пиво міжнародних торговельних марок цієї корпорації — «Stella Artois», «Löwenbräu» та «Beck's», а також пиво чорногорської торговельної марки «Nikšićko». Підприємство також є виробником широкого спектра прохолоджувальних безалкогольних напоїв. Примітки Посилання Офіційний сайт броварні [Архівовано 17 серпня 2010 у Wayback Machine.] (серб.) Пиво броварні [Архівовано 31 липня 2009 у Wayback Machine.] на порталі RateBeer.com (англ.)
Pobuna Hrvata u mjestu Villefranche de Rouergue

Pobuna Hrvata u mjestu Villefranche de Rouergue je skulptura akademskog kipara Vanje Radauša. Skulpturu, tj. spomenik naručila je Vlada SR Hrvatske 1952. godine kako bi obilježila događaj koji je u povijesti poznat kao Pobuna Hrvata, a koji se zbio 17. rujna 1943. u francuskom mjestu Villefranche-de-Rouergue. No iako je skulptura prvotno bila namijenjena za postavljanje u tom francuskom gradu, zbog protivljenja savezne vlade u Beogradu, spomenik je završio u Puli gdje se i danas nalazi. U Titovom parku uz samu pulsku rivu nalazi se spomenik žrtvama fašizma koji je izvorno Radauševo djelo. Iako nije postavljen prema izvornoj Radauševoj zamisli, spomenik je cjelovit i sastoji se od nekoliko povezanih skulptura. Prednja strana spomenika, okrenuta moru, prikazuje ispred kamenog zida na desno i lijevo, dvije skupine umirućih, svaka na svom postamentu. Likovi u tim skupinama umirućih su nagi, jer bi opisna razina bila nacistička uniforma, što kipar nije želio, a želio je univerzalnost i simboliku. Tijela su produžena i osušena, izvanredno izražajno modelirana, pripremljena za virtuoznu konstrukciju pada, ali u onoj sekundi neopisive i neodržive statike kad se pad još nije razdvojio od lijeta. Sa stražnje strane visoke pregrade od bijelog kamena nalazi se ženski lik, što je prema Radauševoj zamisli trebao predstavljati središnji kip. Ovaj ženski lik je lik majke, težak i statičan što je upravo različito od dviju krhkih i pokrenutih skupina muških tijela na suprotnoj strani. Ona, poput neke Eve iskupiteljice, drži u ruci jabuku. Ona ne priznaje smrt; iz njezine ruke pruža se posmrtna hrana, sama nada, sama nagrada. Ovaj lik odvojen je od cjeline i nespretno izoliran kamenom pregradom od ostatka spomenika. Na vrhu kamene pregrade nalazi se vojnik u odori s puškom u ruci te u pobjedničkom stavu. Identične skulpture (samo bez vojnika s puškom u ruci i u donekle drugačijem rasporedu) postavljene su u rujnu 2006. u Villefrancheu te su istovremeno Pula i Villefranche-de-Rouergue iskoristili taj događaj za pobratimljenje. Izvori
Mali Tabor

Mali Tabor je dvorac u Hrvatskom zagorju, smješten 3 km zapadno od Huma na Sutli, u blizini hrvatsko-slovenske granice na rijeci Sutli. Mali Tabor je spomenik koji nosi obilježja renesansnoga kaštela i ranobaroknog dvorca. Prvotno je Mali Tabor bio kaštel, izgrađen u drugoj polovini 15. stoljeća (vjerojatno oko 1490. g.), u kojem je ban Ivaniš Korvin smjestio upravno sjedište vrbovečkoga ili velikotaborskog vlastelinstva. Povijesni dokumenti spominju ga 1511. kao Kys Thabor. Bio je u posjedu Ivaniša Korvina (1490. – 1504.), Jurja Brandenburškog (1509. – 1524) koji ga prodaje obitelji Ratkaj. U njihovu je vlasništu sve do 1793. kada ga nasljeđuje njihov nećak, barun Josip Wintershoffen. Kasnijim ženidbenim vezama Mali Tabor dolazi u vlasništvo obitelji Jelačić, a zatim baruna Kavangha, čiji su potomci držali dvorac do kraja Drugog svjetskog rata. Mogu se razlučiti tri osnovne razvojne faze izgradnje Malog Tabora. U najranijoj fazi gradnje je renesansni kaštel imao oblik pravokutne građevine s obrambenim zidovima i četiri okrugle kule. U drugoj fazi gradnje kaštel je pregrađen u dvokrilni dvorac s četiri cilindrične kule, kojeg su sa zapadne i sjeverne strane unutrašnjeg dvorišta zatvarali obrambeni zidovi. U 19. stoljeću je ponovno nadograđen, te mu je tada srušen sjeverni obrambeni zid. Prema planu iz 1861. godine, vidljivo je da je dvorac proširen na sjevernu stranu dogradnjom jednokatnog aneksa na istočno krilo, koje je tako dobilo i novi ulazni portal. Na sjevernoj strani dvorca srušen je sjeverni obrambeni zid i poviše njega dograđena manja pravokutna građevina. Danas je Mali Tabor u zapuštenom stanju. Zaštita Pod oznakom Z-2706 zavedena je kao zaštićeno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra. Izvori Vanjske poveznice Ivančica Pavišić, Srednjovjekovni kaštel i dvorac Mali Tabor u Prišlinu, Annales Instituti Archaeologici, Vol.III No.1 Lipanj 2007. Mali Tabor - www.humnasutli.hr Arhivirana inačica izvorne stranice od 29. kolovoza 2012. (Wayback Machine)
Kistábor várkastélya

Kistábor (horvátul: Mali Tabor) egy várkastély Horvátországban, a Hum na Sutli községhez tartozó Mali Tabor településen. Fekvése A prislini plébániatemplom közelében délre áll Kis Tábor (Mali Tabor) kastélya. Története Kistábor várkastélya a 15. század második felében, valószínűleg 1490 körül épült. Írásos forrás 1511-ben "Kys Thabor" alakban említi először. Első ismert birtokosa 1497-ben Corvin János volt, ezután özvegye Frangepán Beatrix által 1504-től Brandenburgi Györgyé, majd 1524-től 1793-ig a Rátkay családé. Ekkor az utolsó Rátkay unokaöccse Wintershoffen József báró örökölte meg. Később házasság révén a Jellasicsoké, majd az ír származású Kavanaghoké, akiknek utódai egészen a második világháborúig birtokolták. A várkastélyt a 18. és 19. században főúri kastéllyá építették át. Az egykori zárt belsőudvaros épületből mára két szárny, három saroktorony és a kapuvédmű maradt. A várkastély mai állapota Kistábor (Mali Tabor) várkastélya a falu mellett egy 338 méter tengerszint magasságú fennsíkon található. Eredetileg téglalap alakú vár volt, négy sarkán védőtornyokkal. A török veszély megszűnése után 18. században kétszárnyú barokk kastéllyá építették át, sarkain hengeres tornyokkal. Keleti szárnyát a 19. században utólag építették, ezért a keleti homlokzaton levő északkeleti védőtorony elvesztette funkcióját és díszítő elemmé vált. Az épület a kastéllyá való átalakítása után, elvesztette vár jellegét. A rendszerváltás előtt mint ifjúsági ház és bolt szolgált. Az eredeti várkastélyból mára három saroktorony maradt fenn, a negyedik csak részben áll. Megmaradt még két lakószárny és egy kapuvédőmű a kapu védelmére. A kastély mai formájában kétszintes épület, a belső homlokzatán árkádíves folyosóval. A jelenlegi épületegyüttes vár jellege csak a nyugati, gyümölcsös felé eső oldalon (sarok tornyok), valamint az egyszerű, barokk udvari kapu sarkában lévő, ma már a bozót miatt kivehetetlen alakú védőmű alapján ítélhető meg. A kastélyépület belülről nem látogatható és erősen pusztuló állapotú. Jelenleg üresen áll, állaga napról napra folyamatosan romlik. Galéria Jegyzetek Források Branko Nadilo:Obrambena zdanja u blizini rijeke Sutle (A Građevinar folyóirat 2003. évi 9. száma) (horvátul) Kistábor a Varak.hu oldalán
Arboretum Opeka

Das Arboretum Opeka ist eine Pflanzensammlung im Park von Schloss Opeka in Vinica, Gespanschaft Varaždin, Kroatien. Das Arboretum befindet sich im Norden de Landschaft Hrvatsko Zagorje, etwa 15 Kilometer westlich der Stadt Varaždin, in der Gemeinde Vinica. Es ist eines der insgesamt drei heute existierenden kroatischen Arboreten; die anderen zwei sind Arboretum von Trsteno und Lisičine bei Voćin im Westen Slawoniens. Das Arboretum Opeka ist mit einer Fläche von 65 Hektar das größte Arboretum Kroatiens. Es umgibt das gleichnamige, unter dem bewaldeten Gebirge Macelj liegende, Schloss Opeka. Der Gründer des Arboretums war 1860 Marko Graf von Bombelles, ein weltreisender Aristokrat. Er brachte eine große Zahl exotischer Bäume und Pflanzen aus der ganzen Welt und errichtete einen Park um das Schloss. Es blieb im Besitz der Familie Bombelles bis 1945 und wurde nach dem Zweiten Weltkrieg durch staatliche Institutionen betreut. Heute wird die Anlage durch die lokale Agrar- und Veterinärschule geleitet und gepflegt. Galerie Weblinks Arboretum Opeka. In: priroda-vz.hr. Abgerufen am 4. August 2023 (kroatisch, auf der Website von PRIRODA VARAŽDINSKE ZUPANIJA, einer öffentlichen Einrichtung zur Verwaltung geschützter Teile der Natur des Kreises Varaždin). Arboretum Opeka. In: turizam-vzz.hr. Abgerufen am 4. August 2023 (englisch). FineArtreisen, die Reisezeitung im Internet - Die Region Varaždins: Attraktive Ausflugsdestination. In: fineartreisen.de. Archiviert vom Original am 7. März 2016; abgerufen am 7. März 2016. Vinea Club - Vinica: Arboretum Opeka. In: www.vinea-club.hr. Archiviert vom Original am 28. Februar 2009; abgerufen am 28. Februar 2009 (kroatisch).
Opeka Arboretum

Opeka Arboretum is situated in the Vinica municipality, northern Croatia. Located in a large park surrounding a manor, Opeka arboretum, with its 65 hectares, is the largest of the three arboreta existing today in Croatia (the others are Trsteno in southern Dalmatia and Lisičine near Voćin in western Slavonia). The arboretum was founded in 1860 by the Count Marko Bombelles, who travelled a lot all over the world and brought back various exotic seeds and plants from his travels, expanding his garden and park all the time with exceptional care. The Opeka estate remained the ownership of Bombelles family until 1945. The arboretum passed into Yugoslav state ownership in 1945 and was declared a natural rarity in 1947. Today it has been managed by the local Agricultural and veterinary school. Gallery External links Arboretum short description Archived 2007-07-13 at the Wayback Machine Photos History of arboretum