NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dom sportova „Mate Parlov”

Dom sportova „Mate Parlov” je višenamjenska dvorana u Puli s pratećim sadržajima, predviđena za održavanje športskih, kulturnih, poslovnih i zabavnih manifestacija. Dom je izgrađen 1978. pod nazivom Dom mladosti „Savo Vukelić“, a obnovljen i dograđen 2003. godine. Nalazi se u vlasništvu Grada Pule, a njime upravlja Javna ustanova Pula Sport. Ime „Mate Parlov” nosi od kolovoza 2008., u spomen na slavnog hrvatskog boksača i osvajača zlatne medalje na Olimpijskim igrama 1972. Površina građevine iznosi 13.274,90 m2 koji su podijeljeni na Veliku dvoranu površine 1.090,20 m2 s 2.312 sjedećih mjesta, boksačko-džudo dvoranu površine 411,00 m2, stolnotenisku dvoranu površine 158,60 m2, polivalentnu dvoranu od 274,85 m2 sa 100 sjedećih mjesta, te četverostaznu kuglanu površine 305,50 m2. Odmah uz Dom sportova Mate Parlova nalazi se parkiralište površine 5.977,30 m2 s 234 parkirnih mjesta. Korisnici objekta su razni športski klubovi: ŽRK Arena; MRK Arena, OK Pula, BK Pula, HK Istarski borac, STK Pula, KK Uljanik i drugi. U Domu sportova Mate Parlova svoje sjedište imaju Javna ustanova Pula Sport, Savez sportova Istarske županije, Rukometni savez Istarske županije, Odbojkaški savez Istarske županije, te većina navedenih korisnika. Neki od važnijih športskih događaja održanih u Domu sportova Mate Parlova jesu: Europsko seniorsko prvenstvo u boksu 2004. godine, Europsko prvenstvo u ženskoj odbojci 2005. godine, Croatia Cup u rukometu Svjetsko prvenstvo u rukometu – Hrvatska 2009. (razigravanje 12. – 24. mjesta) Vanjske poveznice Dom sportova „Mate Parlov”
Dom sportova Mate Parlov

Dom sportova Mate Parlov – hala widowiskowo-sportowa w Puli, w Chorwacji. Została otwarta w 1978 roku. Może pomieścić 2312 widzów. Znajduje się tuż obok stadionu ŠRC Uljanik-Veruda. Hala została otwarta w 1978 roku. Początkowo nosiła imię Savo Vukelicia (Dom mladosti Savo Vukelić). W 2003 roku przeszła rekonstrukcję. Od 1 sierpnia 2008 roku nosi imię Mate Parlova (Dom sportova Mate Parlov). Główna hala obiektu może pomieścić 2312 widzów. Ponadto w budynku znajduje się też sala sztuk walki, sala do tenisa stołowego, sala gimnastyczna i kręgielnia. Z obiektu korzystają m.in. kluby piłki ręcznej (ŽRK Arena, RK Arena), siatkówki (OK Pula), boksu (BK Pula), zapasów (HK Istarski borac) i tenisa stołowego (STK Pula). W 2004 roku w hali odbyły się mistrzostwa Europy w boksie. W 2005 roku obiekt był jedną z aren kobiecych mistrzostw Europy w siatkówce, a w roku 2009 rozegrano w nim część spotkań mistrzostw świata w piłce ręcznej. Przypisy
Дом спортова Мате Парлов

Дом спортова Мате Парлов је назив за вишенаменску спортску дворану у Пули с пратећим садржајима, предвиђену за одржавање спортских, културних, пословних и забавних манифестација. Дом је изграђен 1978, а реконструисан и дограђен 2003. године. Налази се у власништву Града Пуле, а њиме управља Јавна установа Пула Спорт. Име Мате Парлов носи од августа 2008, у спомен на славног хрватског боксера и освајача златне медаље на Олимпијским играма 1972. Површина објекта износи 13.274,90 m² који су подељени на Велику дворану површине 1090,20 m² са 2312 седећих места, боксерско-џудо дворану површине 411,00 m², стонотениску дворану површине 158,60 m² dvoranu od 274,85 m² са 100 седећих места, те четверостазну, поливалентну куглану површине 305,50 m². Одмах уз Дом спортова Мате Парлова налази се паркинг површине 5.977,30 m² са 234 паркирна места. Корисници објекта су разни спортски клубови: ЖРК Арена; МРК Арена, ОК Пула, БК Пула, РК Истарски борац, СТК Пула, КК Уљаник и други. У Дому спортова Мате Парлов своје просторије имају Савез спортске рекреације, Савез спортова Истарске жупаније, Рукометни савез Истарске жупаније, Одбојкашки савез Истарске жупаније. Неки од важнијих спортских догађаја одржаних у Дому спортова Мате Парлова јесу: Европско сениорско првенство у боксу 2004. године, Европско првенство у одбојци за жене 2005. године, Кроација куп у рукомету Спољашње везе Дом спортова Мате Парлов
Mate Parlovs sporthall

Mate Parlovs sporthall (kroatiska: Dom sportova Mate Parlov) är en sporthall och multiarena i Pula i Kroatien. Den invigdes år 1978 och är sedan år 2008 uppkallad efter den kroatiske boxaren Mate Parlov (1948–2008). Sporthallen är belägen på gatuadressen Galijotska ulica i stadsdelen Veruda och har varit arena för internationella mästerskap, däribland Europamästerskapet i volleyboll för damer 2005 och världsmästerskapet i handboll för herrar 2009. Beskrivning Sporthallens totala yta uppgår till 13 274,90 m². Den uppfördes år 1978 och renoverades år 2003 och år 2010. Inomhusanläggningen har fyra hallar: Stora hallen (yta på 1090,20 m² och 2 312 sittplatser), boxning- och judohallen (yta på 411 m²), bordtennishallen (yta på 158,60 m²), en multifunktionell hall (274,85 m² och 100 sittplatser) och en bowlinghall (yta på 305,50 m²). Därtill finns 12 omklädningsrum, sauna och gym. Vid sporthallen finns en parkeringsplats vars yta uppgår 5.977,30 m² och har 234 parkeringsplatser. Sporthallen nyttjas av olika idrottsklubbar, däribland ŽRK Arena, MRK Arena, OK Pula, BK Pula, HK Istarski borac, STK Pula, KK Uljanik med flera. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Mate Parlovs sporthall.
Serbian Military Cemetery, Vukovar

The Serbian Military Cemetery (Serbian Cyrillic: Српско војничко гробље, Croatian: Srpsko vojničko groblje), also known as the Aleja lit. 'Alley' among local Serbs and Šajkača Cemetery among local Croats, is a small military cemetery in Vukovar, town in eastern Croatia. The cemetery was built in 1994 on a plot of land next to the Old Orthodox Cemetery. The cemetery commemorates 26 Serbian soldiers killed during the Battle of Vukovar in 1991. Built at the time when the town was a part of the self-proclaimed Republic of Serbian Krajina, the cemetery became a topic of tense debates between the local Serb community and representatives and Croat returnees after the end of the United Nations-led UNTAES transitional administration, in big part due to the shape of memorials which resembled šajkača hats of Serb soldiers or paramilitaries. At the time, there were proposals to relocate the cemetery at another location due to unresolved land issues with 17 private properties being used for the cemetery, yet until 2010 owners of 14 parcels accepted financial compensation for their property. In 2001 the Joint Council of Municipalities together with the Independent Democratic Serb Party issued a statement after the 7th case of vandalization of the location in which it condemned the absence of the official reaction from the authorities. After repeated vandalization, in 2002 Serb community decided to reshape all 26 memorials into standardized shape without šajkača on top which led to significant decrease in intercomunal tensions over the location. Local Serb community organizations and institutions together with representatives from the Consulate General of Serbia in Vukovar each year in early September commemorate war victims with the Orthodox liturgy at the nearby Church of St. Nicholas and at the military cemetery. References See also National Memorial Cemetery of The Victims of Homeland War in Vukovar Dudik Memorial Park Jewish Cemetery of Vukovar Bulgarian Military Cemetery, Vukovar
Српско војничко гробље у Вуковару

Српско војничко гробље Алеја налази се у Вуковару. На гробљу је сахрањено 26 српских бораца погинулих углавном у бици за Вуковар. Историјат Српско војничко гробље „Алеја” у Вуковару настало је 1994. године за време рата у Хрватској док је Вуковар био у саставу Републике Српске Крајине. Гробље се налази на катастарској парцели уз Старо православно гробље у Вуковару. На гробљу се налази централни крст и 26 појединачних истоветних споменика. Гробље је често скрнављено тако да су многа тела ексхумирана и премештена на друга гробља. Вуковарски Хрвати ово гробље зову гробље Шајкача јер су надгробни споменици пре преуређења били у облику стилизоване шајкаче. Списак сахрањених Милан Ђанковић (1946–1992) Ђуро Вујаклија (1957–1992) Александар Грахорац (1971–1992) Жељко Шимко (1960–1992) Милан Глодић (1965–1991) Никола Бусић (1948–1991) Зоран Симеуновић (1968–1992) Милан Војновић (1961–1991) Борислав Опачић (1960–1992) Владимир Ћук (1951–1991) Борислав Томанић (1968–1991) Драган Узуновић (1954–1991) Драган Вигњевић (1970–1991) Војислав Драча (1948–1991) Ђорђе Микић (1966–1991) Милован Лугоња (1955–1991) Душан Цигановић (1946–1991) Мирослав Пејић (1964–1991) Пајо Лукић (1950–1991) Васо Гарић (1950–1991) Тихомир Еремија Радивој Мишић (1966–1991) Драгољуб Петковић (1964–1991) Божо Шкорић (1952–1991) Петар Шалајић (1954–1991) Ђорђе Максимовић (1942–1991) Референце Спољашње везе Парастос на Српском војничком гробљу у Вуковару („СПЦ”, 10. септембар 2018)
Crkva sv. Roka u Zagrebu

Crkva sv. Roka je katolička crkva koja se nalazi u Rokovom perivoju iznad Britanskog trga, u Zagrebu. Perivoj je dobio ime po kepeli sv. Roka. Opis Crkva sv. Roka jednobrodna je crkva sa zabatnim pročeljem podignuta iza 1647. kao zavjet građana Gradeca protiv kuge. Drveni tornjić s piramidnom kapom, pokriven šindrom, u liniji je glavnog pročelja iznad zabata. Drveni glavni oltar je iz 18. st. dok ostali inventar i drveno pjevalište potječe iz prve polovine 19. stoljeća. Na pročeljima je očuvan oslik iz 17. st. i sunčani sat. Zaštita Pod oznakom Z-458 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština". Galerija Izvori
Benkovački sajam

Benkovački sajam je jednodnevni mjesečni gospodarsko-trgovački sajam koji se održava svakoga desetoga dana u mjesecu u sjevernome dijelu Benkovca, u trgovačkoj zoni Kukalj. Premda je najpoznatniji po ponudi stočnih i poljoprivrednih proizvoda, sajam ima i trgovačku i ugostiteljsku ponudu. Najpoznatiji je poljoprivredni sajam u Dalmaciji. Radi vremena održavanja poznat je i kao „Sveti Deseti”. Prvi poznati spomen sajma potječe iz 1885. i odnosi se na stočni sajam koji se održavao tri puta godišnje, a od 1900. tjedno. Usmjerenost stanovništva na ratarstvo i stočarstvo stvorila je uvjete za razvoj sajamske trgovine, koji je ubrzan uspostavom poštanske veze između Benkovca i Zadra, kao i redovita parobrodska linija Rijeka–Senj–Obrovac Senjskoga parobrodskog društva od 1885, kojom su se izvozili poljoprivredni proizvodi. Seljaci su viškove vina prodavali u Liku, žita u Zadar i Knin, a stočnih proizvoda u Zadar i Trst. Početkom 20. st. sajam se održavao u prostoru ispred Kaštela Benković. Prostor održavanja sajma mijenjao se tijekom prošlosti. Uz gospodarsku i turističku, sajam ima i društvenu i kulturnu ulogu za izlagače i posjetitelje. Osim trgovanja, ljudi su se u prošlosti okupljali i oko tradicijske glazbe i plesa, redovito ojkavice (orzenja), guslanja i Bukovačkoga kola, za mlade i kao mjesta upoznavanja i udvaranja. Mjesni KUD-ovi redovito nastupaju na sajmovima. Sajam je i motiv u književnosti vezanoj uz benkovački kraj (pr. Vladan Desnica, Magazin sjeverne Dalmacije). Izvori
Štikada (jezero)

Štikada je umjetno akumulacijsko jezero u Hrvatskoj. Nalazi se u općinama Gračac i Lovinac, u Ličko-senjskoj i malo dio u Zadarskoj županiji. Dobilo je ime po naselju Štikada, koje se nalazi u njegovoj blizini. Površina iznosi 334 hektara. Akumulira vode rijeka ponornica Obsenice, Otuče i Ričice za potrebe hidroelektrane Velebit, s kojom je povezana kanalom, koji vodi ispod Velebita. U jezeru živi ribe, uglavno pastrve. Izvori
Drachenaugensee

Der Drachenaugensee (kroat.: Zmajevo oko) ist ein mariner See auf der Halbinsel Gradina bei Rogoznica nahe Šibenik (Kroatien). Er ist rund 100 m vom Adriatischen Meer entfernt und enthält Salzwasser. Sein Wasserstand ändert sich periodisch im Rhythmus von Ebbe und Flut. An der tiefsten Stelle ist er etwa 60 m tief. Benannt wurde er zum einen nach seiner Form, einem 150 m auf 70 m messenden Oval, als auch nach einem Drachen, welcher der Sage nach in der Tiefe des Sees leben soll. Zwar wird auch spekuliert, dass er durch einen Meteoriteneinschlag entstanden sei, weitaus wahrscheinlicher ist aber, dass er eine typische Karstbildung darstellt, also eine eingestürzte Höhle (Doline), die Verbindung zum Meer besitzt. Eine Besonderheit ist, dass der See sich alle paar Jahre trübt und dann die gesamte Fauna von Fischen, Quallen und Meeresschnecken durch eine Verbindung zum offenen Meer hin verschwindet. Etliche Taucher sind bei dem Versuch ums Leben gekommen, diese Verbindung zu untersuchen. Nach wenigen Monaten klärt sich der See allerdings wieder, und die alte Fauna kehrt zurück. Wissenschaftler vermuten heute, dass komplexe biochemische Prozesse im See die Trübung hervorrufen. Näheres ist jedoch noch nicht bekannt. Der See ist mit seiner azurblauen Farbe und der Karstumgebung ein touristischer Anziehungspunkt. Der See (englisch als „Rogiznica Lake“ bezeichnet) wird von Zadereev et al. aufgrund seiner Schichtung als meromiktisches Gewässer eingestuft. Einzelnachweise
Zmajevo oko (jezero)

Zmajevo oko jezerce je eliptičnog oblika. Smješteno je na poluotoku Gradini u Rogoznici nasuprot uvali Soline u kojoj se nalazi poznata marina Frapa. Zbog takvog se oblika naziva Zmajevo oko. Ispunjeno je slanom vodom i duboko usječeno u stijene obrasle makijom i nižim raslinjem. S morem je povezano špiljom čiji se otvor može vidjeti na površini vode. Špilja se naziva Zmajevo uho te je veća i dublja od samog jezera. Legende o jezeru Uz jezero se vežu brojne priče i legende. Jedna legenda kaže da je jezero nastalo kad je na njegovu danjašnjemu mjestu pao meteorit što se "potvrđuje" njegovim pravinim oblikom. Druga od njih je i priča o braći od kojih je jedan bio slijep. Dijeleći nasljedstvo zdravi je brat prevario slijepog, a ovaj ga je prokleo riječima: "ako nisi pravedno podijelio, neka se sve pretvori u jezero". Neki tvrde da je na dnu jezera svemirska letjelica. Međutim, u jezeru koje se ponekad pijeni i ključa, živio je i zmaj. Ovaj rogoznički zmaj, kaže lokalna predaja, bio je nemilosrdan – naplaćivao je krvavi danak, svake godine uzimao je naljepšu djevojku i najdeblju ovcu. Postoji i druga priča. Zmaj Murin, vanbračni sin Here i Posejdona,iz svojih je dvora na otoku Velika Smokvica vladao polisom Herakleja. Štitio je stanovnike od osvajača i pljačkaša, a oni su mu svake godine, na najduži dan, morali dati naljepšu djevojku za ženu. Nijedna nesretnica nije preživjela prvu bračnu noć. Legenda kaže da se jednog dana, na krilatom konju Pegazu, pojavio heroj Aristoles, praunuk argonauta Jasona. Zaljubio se u djevojku koja je sutradan trebala biti nevjesta strašnome zmaju. Mladi je junak izazvao Zmaja na dvoboj i kopljem, koji je uz pomoć Hefesta i mjesečeve prašine iskovala moćna božica Atena, smrtno ranio neman. Umirući, Murin je kandžama iskopao vlastite oči. Jedno je oko bacio daleko iza Mljeta, a drugo mu je samo iskliznulo pod noge i istopilo kamen. U kamenu udubinu slilo se more i nastalo je jezero, znakovita imena Zmajevo oko. Prema toj legendi o zmaju Murinu ako se dvoje zaljubljenih okupa u Zmajevom oku bit će jedno drugom vjerni do kraja života, a njihov će brak biti blagoslovljen vječnom ljubavlju i zdravom djecom. Neobična pojava u jezeru Sve priče i legende o jezeru vežu se za objašnjenje neobične pojave u jezeru koja se događa svakih nekoliiko godina. Tada jezero napuštaju njegovi stanovnici (ribe, meduze, kornjače i druge morske živoinje) i kroz prolaz odlaze prema moru. Jezero se zamuti, a kada se nakon nekog vremena ponovno pročisti, morske se životinje ponovno vraćaju u jezero i nastavljaju tamo živjeti do sljedeće takve pojave. U znanstvenom smislu Zmajevo oko svojevrstan je hidrološki i geomorfološki fenomen jer se u njemu događaju intenzivni biokemijski procesi, pa ga možemo smatrati prirodnim bioreaktorom. Literatura Tanocki Zvonimir, Crljenko, Ivana, Jezera Hrvatske, Zagreb, Školska knjiga, 2011., str. 37., ISBN 978-953-0-60489-8 Izvori Vanjske poveznice
Church of Mary Help of Christians, Zagreb

Church of Mary Help of Christians (Zagreb) (Croatian: Župna crkva Blažene Djevice Marije Pomoćnice na Knežiji) is a Catholic parish church located in the neighbourhood Knežija of Zagreb, Croatia. The church is located in the neighbourhood Knežija of Zagreb, within a densely built-up residential area. History The parish church was built from 1942 to 1944. The interior decoration lasted until 1948. The church was blessed on August 15, 1948, by the auxiliary bishop of Zagreb, Franjo Salis-Seewis. The church was built according to a 1942 design by architect Zvonimir Požgaj. The church has been renovated several times throughout history. The major renovation lasted from 1973 to 1978, and upon its completion, the church was consecrated on 15 October 1978 by the Archbishop of Zagreb, Franjo Kuharić. The church and bell tower were damaged in the earthquake of 22 March 2020, and their structural renovation lasted from March 2022 to May 2023. Architecture In front of the church is a square, which is spatially defined by the volumes of the church and the neighbouring Salesian monastery. The entrance to the church is accentuated by a large staircase. Gallery References External links Media related to St. Mary of Help Church (Zagreb) at Wikimedia Commons
Župna crkva Blažene Djevice Marije Pomoćnice na Knežiji

Župna crkva Blažene Djevice Marije Pomoćnice katolička je crkva građena od 1942. do 1944. godine. Unutrašnje uređenje trajalo je do 1948. godine. Crkvu je 15. kolovoza 1948. godine blagoslovio zagrebački pomoćni biskup Franjo Salis-Seewis. Crkva se nalazi u Gradu Zagrebu u četvrti Knežija. Kompleks crkve sv. Marije Pomoćnice i Omladinskog doma Salezijanaca zaštićeno je kulturno dobro Republike Hrvatske. Arhitektura Kompleks Salezijanaca na Knežiji osnovan je prije izgradnje crkve,1929. godine. Projekt monumentalnog sklopa crkve i Doma djelo je građevinskog inženjera Silvija Sponze, ali je do 1931. godine izgrađeno samo dvokatno krilo Doma. Crkva je sagrađena prema projektu iz 1942. arhitekta Zvonimira Požgaja. Nalazi se unutar gusto izgrađena stambena područja. Pravokutnog je tlocrta, trobrodne podjele, iznimno vrijednog i očuvanog interiera sa svetohraništem koje je djelo arhitekta Josipa Plečnika. Toranj zvonika nadograđen je 1965. Na zapadnom se pročelju nalazi niz od pet slijepih arkada s brončanim kipovima Krista Kralja i Evanđelista, a na vrhu zabata nalazi se kip sv. Marije Pomoćnice. Crkva je podignuta u slogu međuratnog sakralnog graditeljstva 20. stoljeća i zajedno s Domom ima povijesnu vrijednost kao kompleks pastoralnog i edukacijskog djelovanja Salezijanaca u Hrvatskoj. Ispred crkve se nalazi trg, koji je prostorno određen volumenima crkve i susjednog salezijanskog samostana. Ulaz u crkvu naglašen je ovećim stubištem. Crkva je kroz povijest bila renovirana više puta. Velika obnova je trajala od 1973. do 1978. godine, a po njezinu završetku crkvu je 15. listopada 1978. godine posvetio zagrebački nadbiskup Franjo Kuharić. U potresu 22. ožujka 2020. godine oštećeni su crkva i zvonik, te je njihova konstrukcijska obnova trajala od ožujka 2022. do svibnja 2023. godine. Galerija Povezani članci Dodatak:Popis katoličkih crkava u Zagrebu Izvori
Самобор (замък)

Самобор (на хърватски: Stari grad Samobor) е средновековен замък в хърватския град Самобор на 10 км западно от столицата Загреб. Общи сведения Замъкът е разположен на върха на хълма Тепеч на височина 250 м и отстои само на 10 мин пеша от центъра на съвременния град Самобор. Издигнат е около 1260 – 1270 г. от привържениците на чешкия крал Отокар II, който по това време е във война с унгарския крал Ищван V. Войските на Унгарското кралство обаче, подкрепени от хърватите, завземат замъка и той заедно с търговския град Самобор в подножието му са предадени на княз Окич заедно с правото да събира от тях налозите. Първоначално замъкът се състои от три части, най-старата от които е централното му ядро. До наши дни от оригиналния вид на замъка са достигнали само руините на стражевата кула в югоизточната част. До нея има полукръгла кула с малък готически параклис посветен на Св. Ана, построен през 30-те години на XVI в. В този период започва преустройството на замъка с разширение в северна посока. Реконструкции са правени и през XVII и XVIII в. Последната построена тук сграда е триетажна къща в стил рококо, която разполагала с богата вътрешна подредба. Замъкът е обитаван до XVIII в., но вече към 1770 г. се споменава, че е в лошо състояние и към 1805 г. е окончателно изоставен като строителният материал от него се използва за изграждането на новите къщи в подножието, където е град Самобор. С напускането на обитателите му замъкът запада и днес от него са запазени само отделни стени и масивни врати. Владетели на замъка Първите известни владетели на замъка Самобор са представители на славонския род Бабоничи. След това за известно време преминава в ръцете на унгарско-хърватските крале. От XV в. е собственост на графовете фон Цили, а от XVI в – на рода Франкопан. Едни от последните владетели на замъка са унгарските графове Ердьоди, а през 1902 г. негов собственик е фамилията Монтукучоли. Именно те продават замъка на градския съвет на Самобор. Източници
Самобор (замок)

Замок Самобор (хорв. Stari grad Samobor) — разрушенный замок на вершине холма Тепеч в городе Самобор, Хорватия, всего в 10 минутах пешком от центра города. До сих пор можно различить остатки старого рва, массивные ворота и большинство стен. История Замок был построен на вершине холма над важным тогда перекрестком дорог в северо-западной части долины реки Сава, над средневековым рыночным городом Самобор. Он был возведен между 1260 и 1264 гг. сторонниками чешского короля Отакара II, который тогда воевал с венгерским королем Иштваном V. Хорватско-венгерские силы под руководством князя Окича быстро захватили замок, за что князю было пожаловано город Самобор и привилегию собирать местные налоги. Изначально укрепление было каменной крепостью, построенной на скальном выступе. Оно состояло из трех частей. Центральное ядро является старейшей частью крепости. В юго-восточной части ядра располагалась высокая сторожевая башня, руины которой является единственной сохранившейся оригинальной частью замка . Рядом со сторожевой башней расположена полукруглая башня с маленькой готической часовней св. Анны, которая, как считается, была построена в тридцатых годах 16-го века. В этот период началась перестройка замка, которая осуществлялась расширением ядра замка на север. Замок продолжали обновлять и реконструировать в 17-м и 18-м веках. Последним построенным зданием внутри крепости был трехэтажный дом на южной стороне, который и формирует внутренний двор вместе с верхними частями замка. Фасады этого дома разделены портиками с колоннами тосканского ордера и он имеет богатое внутреннее убранство. Это здание превратило замок с его начального фортификационного назначения в загородный замок в стиле барокко. Последние жители покинули замок в конце 18-го века, что повлекло за собой постепенный упадок замка до текущего состояния руины. Известные правители и владельцы Первыми известными владельцами замка был влиятельный славонский род Бабоничиив,. После них замок попал в собственность венгро-хорватских королей. В 15-м веке замок стал собственностью графов Целье, а в начале 16-го века. перешел в собственность феодального рода Франкопанов. В разные периоды владельцами замка были многие известные роды. Последними владельцами замка, которые еще жили в нем, были графы Эрдеди-Кулмеры. Муниципальный совет города Самобор в 1902 году выкупил замок у семьи Монтукуччоли, которая им владела на тот момент, и с того времени замок с прилегающей территорией служил местным местом для пикников. Восстановление На текущее время замок Самобор является только впечатляющей руиной над ручьем Вугринщак (Vugrinščak) в центре города Самобор, хотя существует и проект реставрации замка. Сейчас восстановлена только стены часовни, для которых были использованы камни из разрушенных частей замка. Примечания