NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Groblje Kozala

Groblje Kozala je groblje u Rijeci koje je zaštićeno kulturno dobro. Nalazi se na predjelu Kozala. Rješenjem Ministarstva kulture – Uprave za zaštitu kulturne baštine od 23. ožujka 2006. zaštićena je trajno kao kulturno-povijesne cjeline. Rješenjem je dobilo svojstvo kulturnog dobra te je upisana u Registar kulturnih dobara Republike Hrvatske – Listu zaštićenih kulturnih dobara. Na području ove Kulturno-povijesne cjeline već postoje pojedinačno zaštićena kulturna dobra koja su upisana u registar kulturnih dobara RH – Listu zaštićenih kulturnih dobara. To su mauzoleji Gorup, Manasteriotti i Whitehead. Groblje Kozala jedno je od bitnih prepoznajnica grada Rijeke, posvjedočenje njezine bogate povijesti, ali i prinosa mnogobrojnih građana koji su životom i djelovanjem ondje ostavili tragove. Groblje Kozala je najstarije i najljepše monumentalno gradsko groblje u Rijeci od današnjih osam grobalja riječkoga komunalnog društva. Hortikulturna oprema groblja kao spomen parka tj. zelenilo među grobnicama i pojedinim dijelovima groblja je važan spomenik pejzažne arhitekture. Groblje je od osnutka namijenjeno različitim religijama: katolicima, protestantima, pravoslavcima, židovima. Na grobovima su višejezični natpisi i prezimena: talijanski, hrvatski, mađarski, francuski, engleski, njemački, latinski. Povijest Gradska uprava nekadašnje Rijeke otkupljivala je zemljište od polovice 18. stoljeća. Zemljište je ogradila 1800. godine. Uređivala ga je od početka 19. stoljeća, a službeno započela ukopima 1. prosinca 1838. godine. Groblje je zasnovano na kvalitetnoj regulatornoj osnovi i izvedbi umirovljenog carskog i kraljevskog inženjera Luigia de Emilija iz 1856. godine. De Emilio je osnovao i zasebni dio Židovskog groblja 1885. godine i sagradio kapelu sv. Mihovila i pomoćne zgrade. Evidenciju ukopa u Knjizi mrtvih datira od 1872. pa se katkad taj dan uzima kao službeni početak ovog groblja. Venceslao Celligoi je 1886/1892. zamislio središnji dio groblja (tkz. potkovu, Ferro di Cavallo) te periferne dijelove u raznim razinama. Groblje je potom je prošireno na regulatornoj osnovi. Zamisao je sprovedena je između 1895. i 1915. g. Po planovima ing. Artura Heringa na zapadnom dijelu groblja između 1910. i 1918. građene su secesijske niše. Na istočnom dijelu između 1929. i 1942. građene su jednostavne zidne niše moderne ing. Bruna Anghebena. Izvori http://www.rijeka.hr/Default.aspx?art=7898&sec=874 Arhivirana inačica izvorne stranice od 6. studenoga 2013. (Wayback Machine) Grad Rijeka Daina Glavočić. http://www.matica.hr/hr/351/Rije%C4%8Dko%20groblje%20Kozala/ Arhivirana inačica izvorne stranice od 4. studenoga 2013. (Wayback Machine) Riječko groblje Kozala Vanjske poveznice http://www.kd-kozala.hr/default.asp Arhivirana inačica izvorne stranice od 9. listopada 2015. (Wayback Machine)
Kozalakyrkogården

Kozalakyrkogården (kroatiska: Groblje Kozala, italienska: Cimitero di Cosala) är en begravningsplats i Rijeka i Kroatien. Begravningsplatsen ligger vid den romersk-katolska Sankt Romuald och Alla Helgons kyrka i stadsdelen Kozala. Kyrkogården är en av de äldsta kommunala kyrkogårdarna i Kroatien och en av Rijekas landmärken. Flera framträdande historiska personligheter med lokal eller nationell anknytning är gravsatta på Kozalakyrkogården som på grund av sin monumentala arkitektur och utformning kulturminnesskyddades år 2006. Historik År 1771 köpte de lokala myndigheterna i den dåvarande österrikisk-ungerska staden Fiume (dagens Rijeka) mark i Kozala med syfte att anlägga en begravningsplats. År 1800 lät de inhägna området och under 1800-talets första årtionden anlades kyrkogården. Den 1 december 1838 gravsattes den första personen och från år 1872 fördes register över vilka som gravsattes på kyrkogården. Det senare datumet brukar av denna anledning ibland ses som det datum då kyrkogården påbörjade sin verksamhet. Samma år (1872) kom begravningsplatsen som en av de första i Europa att drivas i kommunal regi. Det vanliga för tiden innan var att ombesörjning och gravsättning av de avlidna sköttes i kyrklig regi. Arkitektur och utformning Begravningsplatsens utformning är till stora delar baserad på den då pensionerade kejserliga och kungliga ingenjören Luigi de Emilias ritningar från år 1856. de Luigi utformade även begravningsplatsens avskilda judiska avdelning samt Sankt Mikaels kapell med tillhörande byggnader. Begravningsplatsens centrala delar, den så kallade "hästskon", utformades åren 1886–1892 enligt den lokale arkitekten Venceslao Celligois ritningar. Åren 1895–1915 utökades begravningsplatsen. Åren 1910–1918 tillkom nischer i secessionsstil i den västra delen av kyrkogården. Dessa var utformade enligt ritningar av ingenjören Artur Hering. I den östra delen tillkom enkla väggnischer i modernistisk stil enligt ritningar av Bruno Angheben åren 1929–1949. Referenser Externa länkar Kd-kozala.hr - Begravningsplatsens officiella webbplats
Sinjsko Polje

Sinjsko Polje (lit. 'Field of Sinj') is a polje (karstic field) in the inner Dalmatia region of Croatia, the fifth largest in Croatia, covering an area of 64 square kilometres (25 sq mi). The Cetina River flows along the edge of the field, and receives a number of tributaries. The field is 12 km long and up to 7 km wide. It is enclosed by the slopes of Visoka, Svilaja, Dinara, and Kamešnica from west to northeast, and some lower hills to the southwest. In the past, the field was periodically flooded because of the abundant flow of water from the river and numerous springs, but the construction of drainage canals and interventions on the Cetina, with the regulated artificial Peruća Lake located upstream, enabled the development of agriculture. The canals are in total 150 km long; even though around 20 km2 could be irrigated, only a quarter of this area is systematically irrigated. Conditions for a stable, high-yielding and crop-intensive production are yet to be achieved. The climate is Mediterranean-mountainous, with strong winter gusts of dry and cold air, frequent temperature inversions, summer droughts, and occasional heavy rainfall. There are several fruitful archaeological sites from the Neolithic period along the Cetina at Sinjsko Polje. Remains of huts and valuable, rare finds have been found, which show that the Cetina River was an important area in the interior of the Adriatic hinterland since prehistoric times. Several settlements are located along the edge of the field: Sinj as the center of the region of Cetinska Krajina, Glavice, Brnaze, Hrvace, Otok, Trilj, Košute, Turjaci. The field hosts a grass strip that was once the main airport for the city of Split. Nowadays, the airport is used for gliding and parachuting. Gallery References
Sinjsko polje

Sinjsko polje je krško polje u Zagori. Obuhvaća 64 km² plodne zemlje. Leži podno Sinja, s obiju strana Cetine i najveće je polje Zagore. Nalazi se između 295 i 301 mnv. Sinjsko polje okružuje niz naselja. S lijeve (sjeverne-sjeveroistočne) strane Cetine redom su podkamešnička naselja Gala, Otok, Ovrlja, Udovičić, Ruda, Vrabač, Grab (s naseljem Podi koje se također spušta u polje), Jabuka i Vedrine. Potom dolazi Trilj koji je s obiju strana Cetine i dalje s desne (južne-južnozapadne) strane Cetine redom Košute, Turjaci, Brnaze, Sinj i Glavice, čime se krug zatvara. Polje je nekada zimi plavilo. Kad bi se na proljeće povukle vode, u polju su pasla krda goveda i drugog blaga. Danas nema ispaše, a polje je posijano kukuruzom i pšenicom. Rijeke Cetina je najveća rijeka u sinjskom polju. Još je nekoliko potoka i rječica u polju: Kosinac i Ruda (lijevi pritoci), Grab (lijevi pritok Rude) i Ovrlja (desni pritok Rude). S desne strane u Cetinu utječe rječica Goručica. Donedavno je rijeka Cetina sa svojim pritocima Grabom, Rudom i Ruminom bila bogata plemenitom ukusnom ribom poput autohtone pastrve prepoznatljive po crvenim točkicama, klenom i lipljenom. Fond svih ribljih vrsta se na tom području zadnjih desetljeća smanjio. Stručnjaci razloge tome najviše vide u krivolovu i onečišćenju okoliša, također i melioracijskih zahvata odnosno izgradnje kanalske mreže za navodnjavanje u dalmatinsko-zagorskim krškim poljima. Cetina ulazi u polje na rubu naselja Obrovca u zaselku Han između Glavica i Gale, a izlazi ispod Trilja, između Čaporica s lijeve i Garduna s desne strane, ulazi u kanjon Cetine i teče prema jugu. Dvije strane polja povezane su s nekoliko mostova preko Cetine, redom nizvodno: kameni most na Hanu, potom betonski most kod Otoka na lokalitetu Kerep, najveći je most na Trilju, a stotinjak metara ispod njega viseći most. Izvori Vanjske poveznice Turisticka zajednica grada Omiša - službene stranice - Rijeka Cetina Arhivirana inačica izvorne stranice od 18. veljače 2010. (Wayback Machine)
Sinjsko polje

Sinjsko polje – polje w Chorwacji, położone na terenie Dalmacji. Opis Jego wysokość waha się w przedziale 295–301 m n.p.m., a powierzchnia wynosi 64 km². Ma 12 km długości i szerokość do 7 km. Przez polje przepływa rzeka Cetina. W latach 50. i 60. XX wieku na jego terenie przeprowadzono prace melioracyjne, które umożliwiły rozwój rolnictwa. Uprawia się tu głównie kukurydzę, jęczmień, pszenicę i winorośl. Największe miejscowości to Sinj, Glavice, Brnaze, Otok, Trilj, Košute i Turjaci. Przez polje przebiegają drogi Knin – Sinj – Brnaze – Split, Brnaze – Trilj – Imotski i Gornji Muć – Sinj – Bili Brig – Livno (Bośnia i Hercegowina). Niedaleko Sinja zlokalizowane jest lotnisko sportowe. Przypisy
Planinarska kuća Česmina

Planinarska kuća Česmina je planinarska kuća u neposrednoj blizini prijevoja Malačka, na Kozjaku, na nadmorskoj visini od 499 m. Objektom upravlja PD Split iz Splita. Ova zidana prizemnica, s blagovaonicom za 30 osoba i spavaonicom, se nalazi se na hrptu zapadnog dijela Kozjaka, oko 100 metara od prijevoja Malačka. U neposrednoj blizini je i Planinarski dom Malačka, kojom upravlja HPD Malačka iz Kaštel Starog. Izvori Planinarska kuća Česmina
Planinarski dom Malačka

Planinarski dom Malačka je planinarski dom na prijevoju Malačka, na Kozjaku, na nadmorskoj visini od 477 m. Objektom upravlja HPD Malačka iz Kaštel Starog. Objekt je zidana kuća, smještena odmah ispod ceste, na prijevoju Malačka, što znači da je lako dostupan automobilom, zbog čega je popularno izletište Kaštelana, ne samo planinara. Kuća ima boravak, spavaonicu (s 30 mjesta za noćenje), kuhinju, cisternu te sanitarni čvor. Ispred kuće je prostrani vidikovac s kojeg puca pogled na Kaštelanski zaljev i Split. Dom je otvoren petkom, subotom i nedjeljom od 8 do 20 h, te u ostale dane po potrebi i po dogovoru. Samo 100 metara istočno, na 499 metara n/m, nalazi se jš jedan planinarski objekt - Planinarska kuća Česmina, kojom upravlja PD Split. Izvori Planinarski dom Malačka HPD Malačka: Planinarski dom Malačka Arhivirana inačica izvorne stranice od 10. veljače 2014. (Wayback Machine)
Ljutac

Ljutac je otok u jugozapadnom dijelu Murterskog kanala. Nalazi se južno od Tisnog te istočno od Jezera. Od obale je udaljen 500 metara, a od otoka Murtera, kod Jezera, 400 metara. Površina otoka je 89.5362 m2, duljina obalne crte 1249 m, a visina 45 metara. Izvori Vanjske poveznice
Luttaz

Luttaz, Lutaz o Gliutaz (in croato: Ljutac) è un isolotto disabitato della Croazia situato nel mare Adriatico, vicino alla costa dalmata settentrionale, a est di Morter. Appartiene all'arcipelago di Sebenico. Amministrativamente, assieme alle isolette circostanti, fa parte del comune Stretto, nella regione di Sebenico e Tenin. Geografia L'isolotto è situato nella parte sud-orientale del canale di Morter (Murterski kanal), tra la parte sud-est dell'isola di Morter e la costa dalmata. Si trova a sud-est del porto di Stretto (luka Tijesno) e a nord-est di val Gessera (uvala Jezera), chiamato anche porto Gesserà. Dista circa 400 m da punta Brošćica (rt Brošćica ) che si trova tra i villaggi di Stretto e Gessera (Jezera). L'isolotto ha una lunghezza di 510 m circa, una superficie di 0,09 km², uno sviluppo costiero di 1,25 km e un'altezza di 45 m Isole adiacenti Boronigo (Borovnik), isolotto 200 m a sud-est di Luttaz. Isolotto Scoglio o Scoglich (Školjić), di forma rotonda, con un diametro di circa 120 m e un'area di 0,011 km²; si trova all'ingresso di val Gessera, 560 m a sud-ovest di Luttaz 43°47′02″N 15°39′11″E43°47′02″N, 15°39′11″E. Note Bibliografia (EN, HR) Tea Duplančić Leder, Tin Ujević e Mendi Čala, Coastline lengths and areas of islands in the Croatian part of the Adriatic Sea determined from the topographic maps at the scale of 1:25000 [Lunghezze delle linee di costa e aree delle isole nella parte croata del mare Adriatico definite in base alle mappe topografiche in scala 1:25000] (PDF), in Geoadria, vol. 9, n. 1, Zara, Hrvatski hidrografski institut [Istituto idrografico della Croazia], 2004, pp. 12-30, DOI:10.15291/geoadria.127. Dario Alberi, Dalmazia. Storia, arte, cultura, 2008, Trebaseleghe (PD), Lint Editoriale, ISBN 978-888-190-244-6. Giacomo Marieni, Portolano del mare Adriatico, a cura di i.r. Istituto geografico militare, seconda edizione, Vienna, Tipografia dei PP. Mechitaristi, 1845. Cartografia (HR) Mappa topografica della Croazia 1:25000, su preglednik.arkod.hr. URL consultato il 10 settembre 2017. G. Giani, Carta prospettiva delle Comuni censuarie della Dalmazia, foglio 6, 1839. Fondo Miscellanea cartografica catastale, Archivio di Stato di Trieste. Voci correlate Isole della Croazia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Luttaz
Ljutac

Ljutac je majhen nenaseljen otoček v Jadranskem morju, ki pripada Hrvaški. Otoček leži v jugovzhodnem delu Murterskega kanala, okoli 0,6 km zahodno od otoka Murter in 2 km jugovzhodno od mesta Tisno. Njegova površina meri 0,090 km². Dolžina obalnega pasu je 1,25 km. Najvišji vrh je visok 45 mnm. Glej tudi seznam otokov na Hrvaškem
Plaža Srebreno

Plaža Srebreno je plaža u istoimenom mjestu Srebreno. Smještena je oko 6 kilometara jugoistočno od Dubrovnika, podno šetnice koja povezuje mjesta Kupari, Srebreno i Mlini. Plaža je šljunčano - pješčana, s dugačkim plićinama i smatra se jednom od najljepših obiteljskih plaža u okolici Dubrovnika. Zbog plićina je pogodna i sigurna za kupanje djece i odraslih. Uz šetnicu iznad plaže nalaze se brojni caffe barovi.
Villa Angiolina u Opatiji

Villa Angiolina je zgrada koja je obilježila početak turizma Opatije. To je vila u pejsažu, paladijevskoga tipa s historicističkim arhitekturalnim oblikovanjem neorenesansnog vokabulara. Okružena je parkom, odnosno glasovitim arboretumom koji je značajan primjer hortikulturne parkovne baštine. Građevina je simetrična s monumentalnim stubištem, s morske strane ispred kojeg je središnji dio parka s cvjetnom rotondom. Unutrašnjost prizemlja je bogato dekorirana štukaturama (frizovi, girlande), neokorintskim stupovima, oslikana zoomorfnim i vegetabilnim iluzionističkim slikarijama, urešena zastorima i zrcalima. Na mjestu vile ranije se nalazila kuća pomorca Matije Justija Katičića, koji je 1845. imanje s kućom prodao riječkom patriciju Paolu Scarpi (1822. – 1884.). U kupoprodajnom se ugovoru navodi da se na imanju nalaze dva objekta: štala i "kućica pokrivena crijepom". Ta je kuća pregrađena u vilu najkasnije 1848. godine, budući je u spisima iz rujna te godine hvale kao lijepu Villu Scarpa, koju od samog nastanka, zbog romantičnog položaja i gostoljubivosti vlasnika, rado pohode Riječani i stranci. Villa je dovršena 1844.[godine se ne slažu] godine, nakon pregradnje jednog starijeg objekta u vlasništvu baruna Hallera von Hallersteina. Opatija je dotad bila relativno veliko naselje s oko 120 kuća, udaljenijih od morske obale i orijentiranog uglavnom prema ribarstvu i pomorstvu. Dolaskom riječkih patricija, oca i sina Iginija i Paola Scarpe i podizanjem ljetnikovca Angioline (vilu su tako nazvali po svojoj pokojnoj supruzi, odnosno majci), Opatija otvara vrata čitavom nizu gostiju i putnika, među kojima austrijskoj carici Mariji Ani, botaničaru Heinrichu Noëu, hrvatskom banu Josipu Jelačiću i drugima koji, oduševljeni lokalnom vegetacijom i klimom, šire famu Opatije i tako pripremaju teren za skoro nastajanje klimatskog lječilišta. Nakon Scarpe i njegovog sina Paola, koji se već 1869. bavio idejom osnivanja sanatorija, vilu posjeduju moravski plemić Chorinsky, Društvo južnih željeznica (za čije će ere u vilu biti smješten i prijestolonasljednički par Rudolf i Štefanija te njihov gost, štajerski satirik Rosegger), Međunarodno društvo spavaćih kola, Lječilišno povjerenstvo i drugi. Kako je rasla cijena vile govori i činjenica da je Iginio Scarpa čitav teren kupio za 700 forinti, a 1910. vila s perivojem, punim egzotičnog raslinja, prodana je za 2,5 milijuna kruna. U Scarpino doba Villa Angiolina je stjecište riječke elite i ljetnih zabava na terasama, potkraj austrijskog doba sjedište Lječilišnog povjerenstva s muzičkim paviljonom i živom promenadom pred južnom fasadom. Od studenog 2007. u vili djeluje Hrvatski muzej turizma. Vanjske poveznice Mrežna mjesta Villa Angiolina, Hrvatski muzej turizma
Villa Angiolina

Villa Angiolina är en kulturminnesmärkt villa i Opatija i Kroatien. Den uppfördes år 1844 och är belägen i den tillhörande och omgivande Angiolinaparken i centrala Opatija. Byggnaden är en av Opatijas landmärken och sevärdheter. Den hyser idag Kroatiska turistmuseet. Historik Tillkomsten av Villa Angiolina år 1844 symboliserar en ny epok i Opatijas historia i vilken den ursprungliga fiskeorten kom att utvecklas till en förnäm österrikisk-ungersk kur- och turistort. Villa Angiolina tillkom på initiativ av den lokale patriciern, redaren och handelsmannen Iginio Scarpa från närliggande Fiume (Rijeka) och var den första byggnaden i sitt slag i Opatija. Den är egentligen en rekonstruktion av en äldre byggnad som tillhörde baron Haller von Hallerstein. Villan skulle tjäna som Scarpas sommarresidens och uppkallades efter hans sedan tidigare framlidna hustru Angiolina som härstammade från familjen Sartori. Scarpa var en stor naturälskare och lät anlägga ett arboretum kring villan med växter från världens alla hörn. Han var också känd för sin gästvänlighet och besöktes inte sällan av den österrikisk-ungerska societeten som i sin entusiasm över den lokala vegetationen och sköna klimatet spred goda rykten om Opatija vilket skulle bana väg för stadens utveckling till en populär kurort. Villa Angiolina har sedan tillkomsten haft flera olika ägare. År 1875 såldes den till den mähriske greven Viktor Chorinsky. År 1882 sålde Chorinsky villan till Sydbanans järnvägsbolag som vid tiden investerade i både fastigheter och marker i Opatija. Efterföljande ägare och brukare inkluderar bland annat Opatijas kurortskommission och Viktor Car Emins läsrum och bibliotek. Arkitektur och beskrivning Villa Angiolina har tre våningar med en total yta på cirka 1 000 kvadratmeter. Den representativa bottenvåningen är dekorerad med kolonner, stuckatur, målningar och speglar. Den första våningen är funktionellt anordnat som ett utställningsrum. På den tredje våningen finns arbetsrum, bibliotek och lagerutrymme. Utöver att tjäna som museibyggnad och utställningslokal används villan även som en representativ plats för bland annat kulturella evenemang. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Villa Angiolina.
NK Slavonija Budrovci

NK Slavonija Budrovci je nogometni klub iz Budrovaca. Klub je osnovan 1948. godine te se natječe u 2. ŽNL Osječko-baranjska, nogometnog središta Đakovo. Klupske boje su plavo-bijele. Statistika u prvenstvima od sezone 1999./00. Izvori https://www.djsport.hr/ https://moje-djakovo.com/sport-djakovo/
GNK Tigar Sveta Nedelja

Gradski nogometni klub Tigar Sveta Nedelja hrvatski je nogometni klub iz Svete Nedelje i okolnog mjesta Brezje. Trenutačno se natječe u 3. NL – Centar. Povijest Nastao je 1973. kao NK Sloga Brezje. Godine 2019. mijenja ime u GNK Sveta Nedelja. Dvije godine kasnije fuzionirao se s HNK Tigar Rakitje te mijenja ime u GNK Tigar Sveta Nedelja. Izvori Vanjske poveznice Službena web-stranica Profil, HNS Semafor
Lučki most

Lučki most (stari nazivi: Jelisavin most, Most prestolonasljednika Petra, Most maršala Tita) je most preko rijeke Neretve u gradu Metkoviću. Most je otvoren za promet 5. prosinca 1895. Tada je nosio naziv prema carici Elizabeti Austrijskoj, supruzi Franje Josipa I. Bio je to most s tri luka spajana zakovicama koji je kroz svoju povijest mijenjao naziv, već prema političkim prilikama. Tijekom Drugog svjetskog rata, prigodom povlačenja hrvatskih oružanih snaga i njemačke vojske u listopadu 1944. most je bio miniran, ali ne i srušen. Ono što nije tada učinjeno, učinjeno je u noći s 29. na 30. siječnja 1945. most su srušili pripadnici hrvatskih oružanih snaga prilikom iznenadnog povlačenja iz Mostara. Tom prigodom ubijen je i stražar na mostu. Od siline eksplozije srušen je luk prema desnoj obali Neretve, a oštećen je i središnji luk. Rušenjem mosta napravljena je velika šteta prometu i gospodarstvu, kako Metkovića, tako i cijele šire regije. Most je obnavljan sve do 1948. godine. Do završetka obnove automobili, zaprežna kola, stoka i ljudi prelazili su Neretvu preko skele na čelično uže koja se nalazila 100-tinjak metara uzvodno. Današnji izgled Lučki most ima od 1973. godine, kada je dovršena jednogodišnja rekonstrukcija današnjeg Lučkoga mosta. Na dva drvena pilona starog trolučnog željeznog mosta, koji su adaptirani za potrebe nove čelične kontinurane punostijene konstrukcije s tri jednaka raspona od po 49,35 m. Širina mosta je 12,30 m, s kolnikom širokim 7 m i dva pješačka hodnika po 1,5 m. Ukupna duljina mosta je 157 m. Most je rekonstruiran jer nije zadovoljavao sve veće prometne potrebe, pogotovo jer nije imao dva vozna traka. Iako je most stagnacijom prometa u Luci Metković izgubio nekadašnje gospodarsko značenje, preko njega je povećan lokalni promet jer spaja dvije strane grada Metkovića. Taj promet bit će još veći kada Metković dobije spoj na autocestu A1. Zanimljivosti Svake godine, druge subote u kolovozu vozi se poznati turističko-sportski spektakl, Maraton lađa na Neretvi, čiji je start upravo ispod Lučkog mosta. Iako je od Lučki most od mora udaljen 20 kilometara, prodor mora u Neretvu je toliko jak da se u prilikom ribolova ispod mosta u površinskom dijelu rijeke lovi riječna, a pri dnu morska riba. Izvori Vanjske poveznice 120 godina od gradnje željeznoga mosta u Metkoviću
Sokol (Konavle)

Sokol (lit. 'Falcon') is the name of a medieval fortress located in the village of Dunave in Konavle, Croatia, underneath the eastern slopes of Sniježnica, near the border with Sutorina in Montenegro. It's also referred to as Sokol grad or Sokol kula. Arthur J. Evans is known to have done excavations on the site, but never published complete results. Archaeologists have been conducting surveys of the site since the 1970s, and it is known that the site was inhabited in the Eneolithic, Bronze and Iron Ages, most notably by the Cetina culture. The site was also inhabited during Roman times, growing in importance as part of a Byzantine limes. It is not known exactly when the medieval Fort Sokol was built, the first historical records about it date to a mention in 1373 and also a mention in the 1391 donation of Konavle by the Sanković family to the Republic of Ragusa. It was garrisoned by Dubrovnik and commanded by a member of the gentry until it was abandoned in 1672. The site also contains a medieval stećak necropolis as well as a Glagolitic marble inscription. References Sources Topić, Nikolina; Bedić, Željka; Vyroubal, Vlasta; Šlaus, Mario; Barešić, Jadranka; Sironić, Andreja; Iklić, Mato; Moore, Andrew M. T.; Drašković Vlašić, Nikolina (2019). "Inventory of Finds and Multiphase Cemetery by Fort Sokol in Konavle". Archaeologia Adriatica. 13 (1). University of Zadar. ISSN 1848-9281.