NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Crkva sv. Ignacija u Dubrovniku

Crkva sv. Ignacija isusovačka je crkva u Dubrovniku. Prve je planove za izgradnju čitavog isusovačkog kompleksa s crkvom izradio tadašnji rektor kolegija Giovanni Battista Canauli. Plan je obuhvaćao rušenje crkvenih i privatnih građevina kako bi crkva stajala na dominantnom mjestu i odobren je tek 1656., nakon što je Canuli bio opozvan. Superior Orsat Ranjina započeo je s otkupom zemljišta i građevina dvije godine nakon toga. Izgradnja kompleksa započela je 1662., a sama crkva tek nakon Nastala je tijekom više od stotinu godina. Građena je kao barokna jednobrodna crkva s reprezentativnim pročeljem, po uzoru na crkvu sv. Ignacija u Rimu. Projektiralo je izradio arhitekt Andrea Pozzo, a gradnja je dovršena 1725. godine. Iluzionističke barokne freske u unutrašnjosti, s prizorima iz života sv. Ignacija Lojolskog, izveo je slikar Gaetano Garcia. Godine 1885. u crkvi je postavljena umjetna spilja, posvećena Gospi Lurdskoj, jedna od najstarijih u Europi. Crkva je smještena na trgu zvanom Poljana Ruđera Boškovića. Na trg se pristupa monumentalnim stubištem iz 1738. godine, djelu Pietra Passalacque, građenom po uzoru na stubište Piazza di Spagna u Rimu. Na crkvu se nadovezuje Isusovački kolegij (Collegium Ragusinum), glasovito isusovačko učilište, a danas Biskupijska klasična gimnazija Ruđera Boškovića. Literatura Kruno Prijatelj: "Barok u Dalmaciji", u: Barok u Hrvatskoj, Zagreb, 1982. Vladimir Marković: "Pietro Passalacqua u Dubrovniku", Peristil br. 24, 1981. (ISSN 0553-6707) Vanjske poveznice Crkva sv. Ignacija Lojolskog u Dubrovniku
Kościół św. Ignacego w Dubrowniku

Kościół św. Ignacego – jezuicki kościół w Dubrowniku. Wzniesiony jako barokowy jednonawowy kościół z reprezentacyjną fasadą, wzorowany na kościele św. Ignacego w Rzymie. Projekt wykonał architekt Ignazio Pozzo, a budowa zakończona została 1725 roku. Iluzjonistyczne barokowe freski we wnętrzu, ze scenami z życia św. Ignacego Loyoli, wykonał malarz Gaetano Garcia. W roku 1885 w kościele wzniesiony został model groty, poświęcony Marii z Lourdes, jeden z najstarszych tego typu obiektów kultowych w Europie. Świątynia znajduje się na placu, zwanym Poljana Rogera Josepha Boscovicha. Na plac wchodzi się monumentalnymi schodami z roku 1738, dziele Pietra Passalacque, wzorowanymi na Schodach Hiszpańskich. Z kościołem związane było słynne jezuickie kolegium Collegium Ragusinum, a obecnie Biskupie Gimnazjum Klasyczne imienia Rogera Josepha Boscovicha. Literatura Kruno Prijatelj: "Barok u Dalmaciji", w: Barok u Hrvatskoj, Zagrzeb, 1982. Vladimir Marković: "Pietro Passalacqua u Dubrovniku", Peristil br. 24, 1981. (ISSN 0553-6707)
Црква светог Игнација у Дубровнику

Црква светог Игнација је језуитска црква у Дубровнику. Грађена је као барокна једнобродна црква са репрезентативном фасадом, по узору на цркву светог Игнација у Риму. Пројекат је израдио архитекта Андреа Поцо, а градња је завршена 1725. године. Илузионистичке барокне фреске у ентеријеру, са призорима из живота светог Игнација Лојолског, извео је сликар Гаетано Гарсиа. Године 1885. у цркви је постављена вештачка пећина, посвећена Госпи Лурдској, једна од најстаријих у Европи. Црква је смештена на тргу званом Пољана Руђера Бошковића. На трг се приступа монументалним степеницама из 1738. године, делу Пјетра Пасалакве, грађеним по узору на степенице Piazza di Spagna у Риму. На цркву се надовезује језуитски колегијум (Collegium Ragusinum), познати језуитски универзитет, а данас Бискупијска класична гимназија Руђера Бошковића. Референце Литература Круно Пријатељ: „Барок у Далмацији“, у: Барок у Хрватској, Загреб, 1982. Владимир Марковић: „Пјетро Пасалаква у Дубровнику“, Перистил бр. 24, 1981 (ISBN 0553-6707) Спољашње везе
Helige Ignatius kyrka

Helige Ignatius kyrka (kroatiska: Crkva svetoga Ignacija) är en romersk-katolsk kyrka i Dubrovnik i Kroatien. Kyrkan uppfördes 1699-1725 i barockstil enligt ritningar av arkitekten Andrea Pozzo. Den ligger vid Ruđer Boškovićs torg i Gamla stan och till dess innehav hör en av de mest värdefulla samlingarna av liturgiska silverföremål i romersk barock i Kroatien. Historik Den 23 april 1699 lades grundstenen till den nya jesuitkyrkan som skulle komma att uppföras jämte jesuiternas kollegium (Collegium Ragusinum), idag Ruđer Boškovićs ackrediterade klassiska stiftsgymnasium, i Dubrovnik. Kyrkan stod färdig 1725 och invigdes 1729. Arkitektur och interiör Kyrkan uppfördes enligt ritningar av den välrenommerade italienske arkitekten Andrea Pozzo och är en typisk representant för romersk barock. Från Gundulićs torg leder en monumental trappa i barockstil till kyrkan. Den uppfördes 1738 med spanska trappan som förebild och ritades av den italienske arkitekten Pietro Passalacqua. De illusionistiska freskomålningarna målade 1735–1738 i barockstil vid huvudaltarets absid är ett verk av den spanske målaren Gaetano Garcia och föreställer platser och händelser från helige Ignatius av Loyolas liv. Den venetianske målaren Bartolomeo Litterini är huvudmannen bakom kyrkans tre altartavlor. Kyrkans övriga målningar tillkom 1894–1895 och är verk av den italienske jesuiten och målaren Antonio Moscheni. I kyrkan till höger om huvudentrén finns en av de äldsta Lourdesgrottorna i södra Kroatien. Den tillkom 1885. I kyrkan är flera av Dubrovniks tidigare biskopar begravda, däribland Antonio Giurice (död 1842), Tomasso Jederlinich (död 1855), Matija Vodopić (död 1893) och Zadars tidigare ärkebiskop, den i Dubrovnik födda Grgur Rajčević (död 1893). Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Helige Ignatius kyrka. Referenser Noter
Pogranični most Miljana na Sutli

Pogranični most Miljana na Sutli (slovenski: Mejni most Miljana) je most na rijeci Sutli, između općina Zagorska Sela u Hrvatskoj i Podčetrtek u Sloveniji. Povijest Do travnja 2008. prometovalo se drvenim mostom, koji je tada zbog starosti zatvoren. Stari most je nakon zatvaranja konzerviran i zaštićen. U siječnju 2012. počela je gradnja novog, današnjeg mosta kojeg su sufinancirale Hrvatska i Slovenija. Novi most prvobitno je trebao stajati 5,5 milijuna kuna za svaku stranu, ali je izgrađen za ukupno 2,5 milijuna kuna (bez PDV-a), uključujući i hrvatski i slovenski dio. Cijena izgradnje mosta s PDV-om je iznosila 3,1 milijun kuna. 11. srpnja 2012. most su otvorili hrvatski ministar pomorstva, prometa i infrastrukture, Siniša Hajdaš Dončić i slovenski ministar infrastrukture, Zvonko Černač. Ulagač novca na hrvatskoj strani mosta bile su Hrvatske ceste, projekt je izradila i nadzirala tvrtka Aking iz Zagreba, a glavni izvođač radova bila je tvrtka Kuna-gora. Radove na slovenskoj strani izvela je tvrtka Ceste mostovi, a nadzor je provela tvrtka Slovenska cestna podjetja iz Ljubljane. Izvori
Schloss Bajnski dvori

Das Schloss Bajnski Dvori (kroatisch: Bajnski dvori) befindet sich im Norden Kroatiens auf dem Gebiet der Ortschaft Gornje Ladanje, Gemeinde Vinica, Gespanschaft Varaždin, etwa 15 Kilometer westlich von der Stadt Varaždin entfernt. Es entstand Anfang des 17. Jahrhunderts, als die Mitglieder der aus Ungarn stammenden Familie Bot von Bajna ein Gut an dieser Stelle gründeten. Etwas zuvor hatte diese Familie zwei Bane von Kroatien hervor, Ivan Bot (1493) und Andrija Bot (1505–1507) hervorgebracht. Später waren die Besitzer des Schlosses die Mitglieder mehrerer Familien, der Baćan (ungarisch: Batthyány), Erded (ungarisch: Erdödy) und Feštetić. Das Schloss wurde im 19. Jahrhundert im historistischen Stil umgebaut und erweitert. Am Ende des Ersten Weltkriegs 1918 wurde es verwüstet, teilweise zerstört und in Brand gesetzt. Dabei wurden die zahlreichen wertvollen Kunstwerke, Bücher und Wertsachen beschädigt, zerstört oder sie verschwanden. Bis heute ist nur der Ostflügel des Schlosses erhalten und stellt, zusammen mit der umgebenden Parkanlage mit einem See und einer Kapelle, einen würdigen Komplex der Baukunst und Parkarchitektur dar. Während der Zeit nach dem Zweiten Weltkrieg bis vor kurzem waren einige Abteilungen des Allgemeinen Krankenhauses Varaždin in dem Schloss untergebracht, heute ist es geräumt, vernachlässigt und verfällt langsam. Fotos Siehe auch Liste von Burgen und Schlössern in Kroatien Both (Familie) Kroatien in der Habsburgermonarchie Hrvatsko zagorje Weblinks Bajnski Dvori heute Bilder des Schlosses von 1913 und 1997 Bajnski Dvori im Besitz der Familie Erdődy, Englisch und Kroatisch Bajnski Dvori als Reiseziel
Bajnski Dvori Castle

Bajnski Dvori Castle is a castle in the Gornje Ladanje village, Vinica municipality, Varaždin County, Northern Croatia. Located in the surrounding park, near a small lake and a chapel, the castle represents a valuable example of architectural skill and historical heritage. It was founded in the 17th century by the members of Both of Bayna, a noble family of Hungarian ancestry, who gave two Bans of Croatia, John (Croatian: Ivan) in 1493 and Andrew (Croatian: Andrija) in 1505–1507. Later it was owned by the members of the families Batthyány, Erdödy and Feštetić. In the 19th century the castle was enlarged and renewed in the spirit of historicism, but in the turbulent times of the First world war it was set on fire and partially ruined. Many works of art, books, furniture and other precious things of high value were destroyed. Until today, only the eastern wing of the castle remained. After the Second world war, until the beginning of this century, there were departments and medical facilities of Varaždin Medical centre there. Today the castle and surroundings are weathered and long for renewal. Gallery External links Bajnski dvori today Bajnski dvori in 1913 and 1997 Bajnski dvori – property of Erdődy family Archived 2011-07-21 at the Wayback Machine
Bajnski Dvori

Bajnski Dvori est un château situé dans le village de Gornje Ladanje de la municipalité de Vinica, dans le Comitat de Varaždin au nord de la Croatie, près des frontières slovène et hongroise. Historique Le château est situé aux abords d'un beau parc, près d'un petit lac et d'une chapelle et est un précieux exemple du savoir-faire architectural et du patrimoine historique. Il est construit au début du XVIIe siècle (vers 1610) par la famille Both de Bajna, famille hongroise qui donna, entre autres, deux bans et un vice-ban de Croatie aux XVe et XVIe siècles. Il passe plus tard aux mains des familles Batthyány, jusqu'en 1864, Festetics, puis est propriété de Ivan Erdődy. Au XIXe siècle, le château est agrandi et rénové dans l'esprit du XVIIe siècle (Historicisme), mais il est incendié par des mineurs dans le soulèvement qui suit la chute de l'Empire austro-hongrois en 1918, au point qu'il n'en reste aujourd'hui que l'aile est. Un grand nombre d'œuvres d'art, des livres, des meubles et autres objets précieux de grande valeur ont été complètement détruits par les flammes. Au lendemain de la Seconde Guerre mondiale jusqu'à la fin des années 1990 (entre 1998 et 2000), il abrite un département du Centre médical du comitat de Varaždin. Aujourd'hui, le château et ses dépendances sont en mauvais état et à l'abandon. Liens internes Royaume de Hongrie Références Croatia: Aspects of Art, Architecture and Cultural Heritage Par John Julius Norwich, Frances Lincoln Limited, Londres, 2009 Portail de la Croatie Portail des châteaux
Bajnski dvori

Bajnski dvori je nekadašnji dvorac se u sklopu naselja Gornje Ladanje u općini Vinica, Varaždinska županija, oko 15 kilometara zapadno od Varaždina. Prvi se put spominje početkom 17. stoljeća kao posjed plemića Both od Bajna. Ta je obitelj ugarskog podrijetla, koja je jedno stoljeće ranije dala dva hrvatska bana, Ivana (1493.) i Andriju (1505. – 1507.). Kasnije su cijelo imanje posjedovali članovi obitelji Baćan (mađarski: Batthyány), Erded (mađarski: Erdődy) i Feštetić. Uz dvorac se nalazio i perivoj s pejzažnim obilježjima, te jezero i dvorska kapela, koji danas čine vrijedan kompleks spomenika graditeljstva i parkovne arhitekture. Dvorac je u 19. stoljeću dograđen i obnovljen u duhu historicizma, ali je u nemirnim vremenima krajem Prvog svjetskog rata godine 1918. većim dijelom srušen i zapaljen, kojom prigodom su u njemu uništene brojne umjetnine, dragocjenosti, knjige i inventar. Do danas je sačuvano samo istočno krilo dvorca. Nakon Drugog svjetskog rata u njemu su bili bolnički odjeli varaždinskog Medicinskog centra. Zaštićeno je kulturno dobro Republike Hrvatske. Godine 2010. u postupku denacionalizacije, kompletno imanje je vraćeno potomcima obitelji Bonjeković koji su kupili imanje nakon Prvog svjetskog rata. Izvori Vanjske poveznice Bajnski dvori danas Fotografije Bajnskih dvora 1913. i 1997. godine Bajnski dvori u vlasništvu obitelji Erdődy Arhivirana inačica izvorne stranice od 21. srpnja 2011. (Wayback Machine)
Пеовица

Пеовица (на хърватски: Peovica), известна също и като Мирабела, е малка средновековна крепост в Южна Хърватия, Сплитско-далматинска жупания, разположена в скалите над град Омиш, служила за убежище на пиратите през XIII в. Укреплението е изградено в един от стръмните склонове на планината Биоково през XIII в. преди венецианците да завладеят тези земи. Използвано е като надеждно скривалище от пиратите, т.нар. ускоци, които оттам можели безпрепятствено да се оттеглят по посока на планинските теснини и дефилето на река Цетина. От крепостта се открива красива панорама към града и залива. Входът за възрастни е 20 куни, децата влизат безлатно. Вижте също Ускоци Източници
Mirabella (pevnost)

Mirabella (Peovica) je románská pevnost nad městem Omiš ve Splitsko-dalmátské župě v Dalmácii v Chorvatsku. Postavena byla ve 13. století. Pevnost byla velmi dobrým úkrytem pro omišské piráty, kteří se mimo jiné kolem pevnosti stahovali do bezpečí rokle řeky Cetiny. Legenda praví, že roku 1537, během útoku osmanských Turků, obránci města Omiš zmátli útočníky křikem a ranami natolik, že Turci přecenili síly obránců a dali se na útěk. Související články Omiš Starigrad (pevnost) Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Mirabella Fortress (Peovica) na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pevnost Mirabella na Wikimedia Commons
Mirabella Fortress (Peovica)

Mirabella Fortress (Peovica) is a fortress located above town of Omiš in Split-Dalmatia County, in Dalmatia, Croatia. Mirabella or Peovica is a Romanesque fortress, built in the 13th century above the town of Omiš by the Kačić family. Mirabella was a reliable hideout for the Omiš pirates who used to retreat into the safety of the Cetina gorge. Legend says that in 1537, during an attack by the Turks, the defenders of Omiš confused the attackers with their shouting and shots so much that the Turks overestimated the number of defenders and fled. See also Starigrad Fortress – another fortress near Omiš References
Peovica

Tvrđava Peovica (Mirabela) s kaštelom ponad gradića Omiša, zaštićeno kulturno dobro. Opis dobra Današnji izgled omiškoga kaštela zadržao je samo izvorni perimetar, kule i kurtine su snižene do visine parapeta, a samo najviša završna kula iz 13. stoljeća je sačuvana u cjelini. Ta kula, danas nazvana Mirabela ili Peovica prema predjelu Omiša Peovu, vrlo se rijetko u arhivskim izvorima imenuje posebnim nazivom. Trapezni tlocrt vanjskoga plašta je u unutrašnjosti premodeliran u poligonalnu jezgru koja završava segmentnim kupolastim svodom. Prema ostatcima konzola i istacima na zidu, kula je imala dva kata koja se međusobno bila povezana drvenim stepenicama, a na vrhu se nalazila terasa. Prilikom radova sanacije, nakon udara groma krajem 1980-ih godina, rekonstruirani su katovi i kupola s terasom. Moćna i visoka kula na hridinama istaknuta je prostorna dominanta i kruna gradskoga kaštela. Izdvojeni položaj i masivno ziđe davali su joj neosvojiv karakter. Iako po obliku i strukturi zidanja pripada romaničkoj obrambenoj arhitekturi, nalaz novčića bizantskoga cara Bazilija I. pokazuje stratešku važnost položaja nad ušćem rijeke koja je u 9. stoljeću bila granica Franačkog i Bizantskog Carstva. Zaštita Pod oznakom Z-6859 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao „vojne i obrambene građevine”. Galerija Izvori
Mirabela (Omiš)

Mirabela (más néven Peovica) egy középkori erőd Horvátországban, a Split-Dalmácia megyei Omiš területén. A Mirabela ma a város egyik legfontosabb szimbóluma és egyedülálló formája, könnyű megközelíthetősége miatt a turisták egyik legkedveltebb célpontja. Fekvése Közvetlenül Omiš óvárosa felett áll. Az óváros Szent Mihály templomától lépcsősor vezet fel a bejáratáig. Története Felépítése a 13. században történt, melyet megerősíteni látszik néhány itt talált 13. századi bizánci pénzérme. Kezdetben elsősorban őrtoronyként működött, ahonnan a Braći-csatorna forgalmát tartották megfigyelés alatt. A későbbi századok során fontos szerepet játszott a város és környéke védelmében. Miközben azonban sikeresen ellenállt az emberi erőnek természet erői ellen már nem volt olyan ellenálló. 1988-ban a hegytetőn álló erődbe villám csapott és majdnem teljesen lerombolta. A következő években sikerült eredeti állapotában rekonstruálni. A vár mai állapota A vár mai megjelenése az eredetit csak körvonalakban őrizte meg. A tornyokat és a védőfalakat a mellvéd magasságába építették vissza. Teljes épségében csak a 13. századi, legmagasabb tornyot őrizték meg. Ezt a tornyot, amelyet ma Omiš Peovo területéről Peovicának hívnak a levéltári források nagyon ritkán nevezik meg. A konzolok maradványai és a falon lévő nyomok szerint a torony két emelettel rendelkezett, amelyeket fából készült lépcsők kötöttek össze, a tetején pedig terasz volt. A felújítási munkálatok során, a 20. század 80-as évek végén történt villámcsapás után az emeleteket és a teraszos tetőt rekonstruálták. A sziklákon álló hatalmas és magas torony a vár domináns építménye. Védett elhelyezése és a hatalmas falak leküzdhetetlen jelleget kölcsönöztek neki. Noha a védőfalak alakja és szerkezete a románkori várépítészethez tartozik, I. Baszileiosz bizánci császár érméjének megtalálása mutatja a folyó torkolata feletti hely stratégiai fontosságát, amely a 9. században a Frank és Bizánci Birodalom határa volt. Galéria Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Peovica című horvát Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Monastery of St. Francis Assisi (Zadar)

The Monastery of St. Francis Assisi (Croatian: Samostan sv. Franje Asiškog) in Zadar is a Roman Catholic Franciscan monastery dating back to the 13th century. The monastery is held by the Franciscan Province of Saint Jerome. The monastery, along with a church of the same name, was built around 1221. It was consecrated on October 12, 1282 by bishop Lovro Periandar. Throughout the centuries of its history the monastery was the focal point of religious life in the city of Zadar. It was also home to the Franciscan school, precursor to today's University of Zadar. It had rich picture gallery as well as a collection of codices and parchments. In this monastery Saint Jakov Varingez (Giacomo of Bitetto) was first ordained. The church and monastery lie in the western part of the city. The church is the oldest Gothic church in Dalmatia. Behind the main altar dating from 1672 lies what was once a chapel and inside choir seats richly decorated with fretwork in Gothic style from 1394 by Giacomo da Borgo Sansepolcro. The sacristy, which follows from the choir area, is important in Croatian history, because in 1358 the Venetian Republic and the Hungarian-Croatian king Louis I signed the Treaty of Zadar in which the Venetians gave up their Dalmatian holdings. References External links https://registar.kulturnadobra.hr/#/details/Z-740
Samostan sv. Frane u Zadru

Samostan sv. Frane u Zadru u Zadru, kao i crkva sv. Frane, podignut je oko 1221. Crkvu je posvetio 12. listopada 1282. nadbiskup Lovro Periandar. Samostan je kroz svoju bogatu višestoljetnu prošlost bio žarište duhovnog života u gradu Zadru. Imao je i Visoko franjevačko učilište. Vrlo je bogata njegova pinakoteka te zbirka kodeksa i pergamena. U njemu je svoju prvu redovničku formaciju dobio Blaženi Jakov Zadranin (1400. – 1485.), koji je umro na glasu svetosti u gradu Bitettu u južnoj Italiji. Crkva i samostan nalaze se na zapadnom kraju grada. Crkva sv. Frane je ujedno i najstarija dalmatinska gotička crkva. Unutrašnjost je jednostavna. Iz kora se ulazi u sakristiju. Iza glavnog oltara crkve iz 1672. godine nalazi se nekadašnje svetište i u njemu korska sjedala bogato ukrašena rezbarijama u stilu cvjetne gotike iz 1394. godine, rad Gaicoma da Borga Sansepolcra. Sakristija, koja se nastavlja na kor, vrlo je važna za hrvatsku povijest, jer je u njoj 1358. godine sklopljen Zadarski mir između Mletačke Republike i ugarsko-hrvatskog kralja Ludovika Anžuvinca, kojim su se Mlečani odrekli svojih pretenzija na Dalmaciju. Dana 28. siječnja 2026. u samostanu sv. Frane u Zadru pronađena je najstarija inkunabula u Hrvatskoj, za koju se smatralo da je izgubljena. To je fragment latinskog teksta Biblije (Vulgate), tiskane 1462. godine. Izvori Vanjske poveznice
Kaluđerovac (jezero)

Kaluđerovac je jezero u Nacionalnom parku Plitvička jezera, pripada u skupinu Donjih jezera. Opis Nalazi se na nadmorskoj visini od 505 metara. Površine je 2,1 hektar. Najveća dubina je 13 metara. Njegova dužina iznosi 225 m uz širinu od 70 do 100 m. Jezero Kaluđerovac smješteno je neposredno nizvodno Velikih Kaskada, te je jedno od većih Donjih jezera. Desno iznad jezera izdiže se više od 40 metara visoka stijena, te su tamo neka lijepa promatračka mjesta. U jezeru ima dosta ribe. Voda iz Kaluđerovca se prelijeva preko 2 metra visoke sedrene barijere preko koje vodi šetnica u niže i omanje jezero Novakovića Brod. Kaluđerovac je dobilo svoje ime od riječi Kaluđer - govorilo se da je neki kaluđer pustinjak živio u špilji iznad jezera. Vrela Vanjske poveznice
Калуджероваць (озеро)

Калуджероваць (хорв. Kaluđerovac) — озеро в національному парку Плитвицькі озера, належить до групи Нижніх озер. Опис Озеро розташоване на висоті 505 метрів. Площа 2,1 га. Максимальна глибина 13 метрів. Довжина —225 м при ширині від 70 до 100 м. Озеро Калуджероваць розташоване безпосередньо за течією Великих каскадів і є одним з найбільших Нижніх озер. Праворуч над озером височіє скеля висотою понад 40 метрів, тут є кілька красивих оглядових точок. В озері багато риби. Вода з Калуджероваця переливається через 2-метровий травертиновий бар'єр, через який набережна веде до нижнього і меншого озера Новаковиця Брод. Свою назву Калуджероваць отримав від слова Kaludjer – казали, що в печері над озером жив монах-відлюдник. Галерея Примітки
NK Lipik

NK Lipik is a Croatian football club based in the town of Lipik. Biggest success is 1/16 phase of Croatian National Cup, when they were defeated by Hajduk Split. Honours Treća HNL – East: Winners (1): 2009–10 Četvrta HNL – East: Winners (1): 2008–09 First League of Požega-Slavonia County: Winners (1): 2007–08 References