NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bisaga Velika (Pašman)

Bisaga Velika je majhen nenaseljen otoček južno od Zadra. Otoček leži okoli 2,5 km vzhodno od Pašmana in okoli 0,5 km severozahodno od Galešnjaka v Zadarskem kanalu. Njegova površina meri 0,017 km². Dolžina obalnega pasu je 0,5 km. Navišji vrh je visok 17 mnm. Glej tudi seznam otokov na Hrvaškem
Бисага Велика (Пашман)

Бисага Велика је мало ненасељено острво у хрватском делу Јадранског мора. Припада акваторији Општине Пашман, са групом од 10 острва и острваца од који је већина у Пашманском каналу. Налази се око 2,5 км источно од острва Пашман и око 0,5 км северозападно од Гармењака. Површина острва износи 0,017 км². Дужина обалске линије је 0,5 км.. Највиши врх на острву је висок 17 метара. Референце
Wasserturm von Vukovar

Der Wasserturm von Vukovar (kroatisch Vukovarski vodotoranj) steht am Stadtrand von Vukovar in Kroatien und ist ein Mahnmal des Kroatienkrieges. Geschichte Bau Mit dem Bau des 50,33 Meter hohen Wasserturms wurde 1963 begonnen. Bei der Fertigstellung 1968 gehörte er, mit einem Reservoirvolumen von 2.200 Kubikmetern, zu den größten seiner Art in Europa und er stellte das höchste Bauwerk in Slawonien dar. Er steht am Stadtrand von Vukovar nahe der Donau und beherbergte ursprünglich auch ein Restaurant, das bis 1970 in Betrieb war. Zerstörung im Krieg Zu Beginn des Kroatienkrieges wurde der Turm 1991 in der Schlacht um Vukovar durch Artilleriebeschuss der Jugoslawischen Volksarmee massiv zerstört; es wurden 640 Einschüsse gezählt. Seitdem blieb der Turm unverändert als Mahnmal stehen. Konservierung Um einen Zerfall und einen eventuellen Einsturz des Turmes zu verhindern, begann man im Jahre 2016 Geld für die Erhaltung zu sammeln. Im Jahr 2017 starteten die architektonische Sicherung und konservatorische Aufarbeitung der Turmruine mit anschließender Nutzung als Museum mit einem angeschlossenen Restaurant. Die Spuren der Kriegszerstörungen und Einschusslöcher blieben dabei im Rahmen des Konservierungskonzeptes erhalten. Am 30. Oktober 2020 wurde der renovierte Turm feierlich eingeweiht. Der obere Teil des Wasserturms ist nun mit einem Lift erreichbar. Er erhielt einen Gedenkraum mit einer Ausstellung über den Krieg in Kroatien. Zusätzlich gibt es nun eine Aussichtsterrasse für 70 Menschen. Die Kosten der Neugestaltung beliefen sich auf 46.000.000 Kuna (ca. 6,1 Millionen Euro). Am 10. März 2021 wurde der Wasserturm von Vukovar Mitglied der World Federation of Great Towers. Galerie Weblinks Webseite vom Wasserturm kroatisch, englisch Einzelnachweise
Vukovar water tower

The Vukovar water tower (Croatian: Vukovarski vodotoranj) is a structure in Vukovar, Croatia. Built in 1968 in the Socialist Republic of Croatia in Yugoslavia, it became a symbol of the Croatian War of Independence. During the 1991 siege, Vukovar was attacked by the Yugoslav People's Army and Serbian paramilitary forces. History The water tower was designed by the company Plan and built by Hidrotehna Zagreb. Construction started in 1962, and was completed in 1968. It was built in a city park, popularly known as Najpar-bašća, in the district of Mitnica. It is 50 meters tall and featured a water tank with a capacity of 2200 m3. With its water tank full, it weighed 9000 tons. Until the war, the top of the tower was home to a restaurant with a view over Vukovar, Danube and surrounding vineyards. During the Battle of Vukovar, the water tower was one of the most frequent targets of artillery. It was hit more than 600 times during the siege. Today, it has been converted into a museum with a restaurant. Traces of the war are still evident. Since 10 March 2021 it has been a Tower Member of the World Federation of Great Towers. Present After the reintegration of Vukovar into the Republic of Croatia, reconstruction of the water tower was initiated by Croatian President Franjo Tuđman, but the process was dropped and the tower instead became a memorial area to the pain and suffering that Vukovar endured. It was officially opened on 30 October 2020, with public access becoming available the following day. References External links Media related to Vukovar Water Tower at Wikimedia Commons
Torre de agua de Vukovar

La torre de agua de Vukovar (en croata: Vukovarski vodotoranj) es una torre de agua en la ciudad croata de Vukovar. Es uno de los símbolos más famosos de Vukovar y demuestra el sufrimiento de la ciudad y del condado en la batalla de Vukovar y en la guerra de Croacia, cuando el depósito de agua y la propia ciudad fueron en gran parte destruidos por las fuerzas serbias. Historia La torre de agua fue diseñada por la empresa Plan y construida por Hidrotehna Zagreb, a finales de los años 1960. Fue construida en un parque de la ciudad, conocido popularmente como Najpar-Basca, en el distrito de Mitnica.​ Hasta la guerra, la parte superior de la torre albergaba un restaurante con vistas a Vukovar, Dunav y los viñedos de los alrededores. Durante el ataque serbio contra Vukovar, la torre de agua fue uno de los blancos más frecuentes de la artillería enemiga. Fue golpeada más de 600 veces durante el asedio. Durante el asedio de la ciudad, Ivica Ivanika de Mitnica, entonces de 23 años, fue el primero en ponerlo, y en repetidas ocasiones izó la bandera croata en la torre de agua bajo granadas, y luego Hrvoje Džalto lo acompañó. Futuro Después de la reintegración de Vukovar en la República de Croacia, la reconstrucción de la torre de agua fue iniciada por el presidente croata Franjo Tuđman, pero esta no ha cambiado desde entonces. La torre de agua no se restaurará a su estado original y en su lugar será convertida en un área de memoria por el dolor y el sufrimiento que soportó Vukovar. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de agua de Vukovar.
Château d'eau de Vukovar

Le château d'eau de Vukovar (croate : Vukovarski vodotoranj) est un château d'eau située dans la ville croate de Vukovar. Il s'agit d'un des symboles les plus connus de Vukovar et de la souffrance subi par la ville et son comté lors de la bataille de Vukovar et de la guerre de Croatie. Le château d'eau et la ville furent alors largement détruits par les forces serbes. Histoire Le château d'eau a été imaginé par l'entreprise Plan et construit par Hidrotehna Zagreb à la fin des années 1960. Il fut construit dans un parc de la ville, parc connu sous le nom de Najpar-bašća, dans le district de Mitnica. Avant la guerre, il y avait un restaurant en haut du château d'eau. Le restaurant offrait une vue sur Vukovar, Dunav et les vignobles environnants. Pendant l'attaque de Vukovar par les Serbes, le château d'eau était la cible privilégié de l'artillerie ennemie. Il a été touché plus de 600 fois, et aujourd'hui, il est le symbole de la victoire et de l'existence nouvelle de la Croatie. Après la réintégration de Vukovar au sein de la République de Croatie, la reconstruction du château d'eau fut initiée par le président croate Franjo Tuđman. Mais il fut finalement décidé que le château d'eau ne serait pas restauré et deviendrait à la place un mémorial en souvenir de la douleur et de la souffrance subies par Vukovar. Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Vukovar water tower » (voir la liste des auteurs). Références Liens externes (hr) Site officiel Portail de la Croatie
Vukovári víztorony

A vukovári víztorony (horvátul: Vukovarski vodotoranj) víztorony a horvátországi Vukovár városban. Vukovár, a város és az ország szenvedésének egyik legismertebb szimbóluma, a horvátországi háború vukovári csatája alatt a város nagy részéhez hasonlóan súlyosan megrongálódott. Története A víztornyot a Plan vállalat tervezte, a Hidrotehna Zagreb építette meg az 1968-ban. 50 méteres magasságával és 2200 köbméter kapacitású víztartályával akkoriban a világ második legnagyobb ilyen épülete volt. A Najpar-bašća néven ismert városi parkba épült, Mitnica negyedben található. A délszláv háború 1991-es kitörése előtt a torony teteje panorámaétteremként szolgált, kilátással Vukovárra, a Dunára és a környező szőlőültetvényekre. A vukovári csata alatt a lövészek egyik leggyakoribb célpontja volt. Mintegy 640 találat érte. Az épület jelene Vukovár Horvátországba való visszatérése után Horvátország elnöke, Franjo Tuđman kezdeményezte az újjáépítését, de ez nem teljesült. A víztornyot nem állították vissza eredeti állapotába, hanem egyfajta mementóként sokáig meghagyták. 2017-2020 között emlékhelyet és kilátót alakítottak ki benne. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Vukovar water tower című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Najveći infrastrukturni zahvat u Vukovarsko-srijemskoj županiji Časopis Građevinar, broj 67, stranica 1209. (prosinac 2015., pristupljeno 4. prosinca 2016.)
Torre idrica di Vukovar

La torre idrica di Vukovar (in croato: Vukovarski vodotoranj) è un ex serbatoio idrico a torre della città di Vukovar, in Croazia. Gravemente danneggiata durante la guerra d'indipendenza croata, nello specifico durante la battaglia di Vukovar, è diventata uno dei simboli della sofferenza dei croati durante la guerra. Storia La torre fu progettata negli anni '60 dalla Plan e costruita nel 1968 da Hidrotehna Zagreb in un parco comunale, il Najpar-bašća, nel distretto di Mitnica. L'ultimo piano era stato adibito a ristorante. Durante la guerra d'indipendenza Vukovar, e in particolare la torre idrica, sono diventati uno dei maggiori bersagli dell'artiglieria jugoslavo-serba che le inflisse gravissimi danni che persistono ancora oggi. Quando Vukovar è tornata a far parte della Croazia, il presidente Franjo Tuđman aveva pensato di far ricostruire la torre, ma poi si è deciso che sarebbe rimasta nello stato in cui era, come simbolo della sofferenza della città croata. Nel 2020 sono stati ripresi i lavori di riqualificazione per convertire il rudere in un monumento nazionale, con un museo e un parco nell'area circostante. La torre è stata ufficialmente restituita alla città il 30 ottobre 2020. Il ristorante è stato ricollocato al suo posto. Dal 10 marzo 2021 è rientrata nella lista della World Federation of Great Towers. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Torre idrica di Vukovar Collegamenti esterni (HR) Sito ufficiale, su vukovarskivodotoranj.hr.
Вуковарски водоторањ

Вуковарски водоторањ је водоторањ у Вуковару. Један је од најпознатијих симбола Вуковара и страдања града у бици за Вуковар током рата у Хрватској, када су водоторањ и сам град у великој мери уништили ратни сукоби. Историја Водоторањ је пројектовало предузеће План, а изградила Хидротехника Загреб, крајем шездесетих година прошлог века. Саграђен је у градском парку, у народу званом Најпар-башћа, у Митници. На врху куле је био ресторан са погледом на Вуковар, Дунав и околне винограде. Током битке за Вуковар, водоторањ је био једна од најчешћих мета артиљерије. Током опсаде погођен је више од 600 пута. Данас је преуређен у музеј са рестораном. Трагови рата у Хрватској су и даље евидентни. Од 10. марта 2021. је члан Светске федерације великих кула. Данас Након реинтеграције Вуковара у Хрватску, реконструкцију водоторња покренуо је председник Хрватске Фрањо Туђман, али је процес прекинут и кула је уместо тога постала спомен-подручје. Званично је отворен 30. октобра 2020, а јавни приступ постао је доступан следећег дана. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Vukovars vattentorn

Vukovars vattentorn (kroatiska: Vukovarski vodotoranj) är ett vattentorn i Vukovar i Kroatien. Anläggningen skadades svårt i slaget om Vukovar som varade från augusti–november 1991 och var en del av det kroatiska självständighetskriget. Med anledning av förstörelsen åsamkad av den dåvarande jugoslaviska armén (till största del bestående av serbiska enheter) och serbiska paramilitära styrkor används den inte längre som vattentorn. Istället har det skadade vattentornet bevarats åt eftervärlden som kulturminnesskyddad byggnad. Det är ett av Vukovars främsta landmärken och sevärdheter samt symboliserar (inte minst i Kroatien) kampen för ett självständigt Kroatien. Historik Vattentornet uppfördes åren 1963–1968 vid huvudvägen i stadsdelen Mitnica. Sett till storlek och volym var det ett av de största i sitt slag i Europa då det uppfördes. Före dess förstörelse år 1991 hade anläggningen en restaurang på toppen med utsikt över bland annat Vukovar och Donau. Under slaget om Vukovar var vattentornet ett av de objekt i staden som mottog flest träffar av den jugoslaviska arméns artilleri. Anläggningens omkring 600 hål av varierande dimensioner uppstod vid angreppet. Se även Ovčaras minnescentrum Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Vukovars vattentorn.﻿
Водонапірна башта Вуковара

Водонапірна вежа Вуковара (хорв. Vukovarski vodotoranj) — водонапірна вежа в хорватському місті Вуковар. Це один із найвідоміших символів Вуковара та страждань міста та країни під час битви за Вуковар і Хорватської війни за незалежність, коли водонапірна вежа та саме місто були значною мірою зруйновані югославськими військами. Історія Водонапірна вежа була спроектована компанією Plan і побудована Hidrotehna Zagreb наприкінці 1960-х років. Він був побудований в міському парку, відомому як Найпар-башча, в районі Мітніца. До війни на вершині вежі був ресторан з видом на Вуковар, Дунай і навколишні виноградники. Під час битви за Вуковар водонапірна вежа була однією з найчастіших цілей артилерії. Під час облоги по ній було влучено понад 600 разів. Теперішній стан Після реінтеграції Вуковара до Республіки Хорватія реконструкція водонапірної вежі була ініційована президентом Хорватії Франьо Туджманом, але процес був припинений, а вежа замість цього стала місцем пам'яті болю та страждань, які пережив Вуковар. Його офіційно відкрили 30 жовтня 2020 року, а наступного дня він став відкритим для громадськості. Сьогодні перетворена на музей із рестораном, але сліди війни ще помітні. З 10 березня 2021 року вежа є членом Всесвітньої федерації великих веж. Примітки
Bahnhof Rijeka

Der Bahnhof Rijeka (kroatisch: Željeznički kolodvor Rijeka) liegt in unmittelbarer Nähe des Hafens von Rijeka (Fiume). Betreiber des 1873 eröffneten Bahnhofs sind die Kroatischen Eisenbahnen (HŽ). Geschichte Infolge des Ungarisch-Kroatischen Ausgleichs von 1868 erhielt die Freie Stadt Fiume im Mai 1870 einen Sonderstatus im Staatsverband Kroatiens mit Ungarn, und der Ausbau des Hafens Rijeka als Haupthandelshafen für das Königreich Ungarn wurde in den Folgejahren weiter forciert. 1873 wurden die Bahnstrecken von Budapest über Zagreb und Karlovac sowie von Wien über Laibach und St. Peter in Krain nach Rijeka fertiggestellt und der Bahnhof eröffnet. 1882 wurde in Rijeka eine der ersten Ölraffinerien Europas gegründet, und während der 1880er Jahre wurden Hafen und Bahnhof durch mehrere Lagerhäuser erweitert. Das heutige Empfangsgebäude des Bahnhofs entstand in den Jahren 1889 bis 1891 nach Plänen des Budapester Architekten Ferenc Pfaff, der insgesamt 14 Bahnhofsgebäude in den ungarischen Ländern baute. Das elegante, im Stil des Klassizismus errichtete Bauwerk besteht aus einem knapp 200 m langen eingeschossigen Arkadenbau, einer zweigeschossigen mittig angeordneten Empfangshalle sowie zwei seitlichen Kopfbauten. Das Empfangsgebäude steht heute wegen seines architektonischen Werts unter Baudenkmalschutz. 1899 erhielt Rijeka eine elektrische Straßenbahn, welche den Bahnhof und die einzelnen Stadtteile miteinander verband. Nach dem Ersten Weltkrieg wurde die Stadt vom Königreich Italien annektiert und der Bahnhof wurde zu einem Grenzbahnhof im Besitz der Ferrovie dello Stato Italiane. Nach dem Zweiten Weltkrieg ging der Bahnhof an das Netzwerk der Jugoslawische Eisenbahnen (JŽ) und seit 1991 gehört der Bahnhof zum Netzwerk der Kroatischen Eisenbahnen (HŽ). Erinnerungskultur Vor dem Bahnhofsgebäude wurde die Dampflokomotive 51-036 als Denkmal aufgestellt. Literatur Hermann Strach: Geschichte der Eisenbahnen der Österreichisch-Ungarischen Monarchie. Band I–IV. Oesterreichischer Eisenbahnbeamten-Verein, Wien 1898–1899. László Kovács (Red.): Geschichte der ungarischen Eisenbahnen 1846–2000. Ungarische Staatseisenbahnen, Budapest 2000. Markus Klenner: Eisenbahn und Politik 1758–1914. Vom Verhältnis der europäischen Staaten zu ihren Eisenbahnen. Maudrich, Wien 2002. Andreas Helmedach: Das Verkehrssystem als Modernisierungsfaktor. Straßen, Post, Fuhrwesen und Reisen nach Triest und Fiume. Oldenbourg, München 2002. Weblinks www.hznet.hr – Kroatische Eisenbahnen (HŽ)
Rijeka railway station

The Rijeka railway station (Croatian: Željeznički kolodvor Rijeka) is a main railway station in Rijeka, Croatia, opened in 1873 and is close to the port of Rijeka. It is operated by Croatian Railways (HŽ). History Following the Croatian–Hungarian Settlement of 1868 the Free State of Fiume was given a special status in Croatia's personal union with Hungary, as well as forcing the expansion of the Port of Rijeka in the form of making it the main commercial port of the Kingdom of Hungary. In 1873 the railway routes coming from Budapest via Zagreb and Karlovac as well as from Vienna via Ljubljana & Pivka to Rijeka were finished and the station was opened on the 25 June 1873. A year later a direct rail connection to Trieste was established. In 1882 one of Europe's first oil refineries was founded in Rijeka, and during the 1880s the port and station were expanded with new warehouses. The station building as it stands today was built from 1889 to 1891 after plans of the Budapestian architect Ferenc Pfaff, who build 14 station buildings in total in the Hungarian countries. The neoclassical building comprises a 150 m long single-storey arcaded building, a two-storey, centrally placed entrance hall, as well as two head-end buildings placed on its side. Today the station building is under preservation order because of its architectural qualities. In 1899 Rijeka got an electrical tram system which connected the train station and Rijeka's districts. After the first world war the city was annexed by the Kingdom of Italy and the station became a border station under ownership of the Ferrovie dello Stato Italiane who electrified the Rijeka-Pivka line with a 3000 V DC system. After the second world war the station was connected to the network of the Yugoslav Railways (JŽ) and since 1991 it's owned by the Croatian Railways (HŽ) with their founding. References External links Media related to Rijeka railway station at Wikimedia Commons http://www.hznet.hr/ – Croatian Railways (HŽ)
Fiume vasútállomás

Fiume vasútállomás egy horvátországi vasútállomás Fiumében, melyet a HŽ üzemeltet. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: M203 railway Zágráb–Fiume-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Sušak-Pećine vasútállomás Stazione di Abbazia-Mattuglie Járatok Éjszakai járatok Érdekességek Régóta él az a legenda, mely szerint a magyarországi Füzesabony vasútállomására azért került a ma látható, a jelenkori utasforgalom mértéke fényében látszólag indokolatlanul nagy méretű és impozáns kialakítású felvételi épülete, mert annak tervét a fiumei vasútállomáséval keverték össze. A legendának azonban csak annyi alapja van, hogy az 1893-ban emelt észak-alföldi épület a fiumeihez hasonlóan ugyancsak a kor vasúti sztárépítésze, Pfaff Ferenc tervei szerint készült el, méghozzá – a hasonló időben épült más vasúti épületekkel ellentétben – nem típusterv, hanem egyedi terv alapján. További információk Fiume vasútállomás – vasutallomasok.hu Jegyzetek Irodalom Hermann Strach: Geschichte der Eisenbahnen der Österreichisch-Ungarischen Monarchie. Band I–IV. Oesterreichischer Eisenbahnbeamten-Verein, Wien 1898–1899. László Kovács (Red.): Geschichte der ungarischen Eisenbahnen 1846–2000. Ungarische Staatseisenbahnen, Budapest 2000. Markus Klenner: Eisenbahn und Politik 1758–1914. Vom Verhältnis der europäischen Staaten zu ihren Eisenbahnen. Maudrich, Wien 2002. Andreas Helmedach: Das Verkehrssystem als Modernisierungsfaktor. Straßen, Post, Fuhrwesen und Reisen nach Triest und Fiume. Oldenbourg, München 2002.
Stazione di Fiume

La stazione di Fiume (in croato Rijeka) è una stazione ferroviaria capolinea delle linee San Pietro del Carso–Fiume e Fiume–Zagabria; serve l'omonima città croata. Storia La stazione fu attivata nel 1873, all'apertura delle due linee ferroviarie; all'epoca costituiva punto di confine fra la rete austriaca e quella ungherese. Dopo il trattato di Rapallo nel 1924, con l'annessione della città al Regno d'Italia, la stazione divenne confine fra le Ferrovie dello Stato italiane e le JDŽ jugoslave. Dopo la seconda guerra mondiale la stazione passò alla rete jugoslava, mutando il nome (come la città) in Rijeka. Dal 1991 appartiene alla rete croata (Hrvatske željeznice). Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Fiume
Rijeka (stacja kolejowa)

Rijeka – stacja kolejowa w Rijece, w żupanii primorsko-gorskiej, w Chorwacji. Znajduje się na linii Pivka – Rijeka i Zagrzeb – Rijeka. Historia Stacja została uruchomiona w 1873 roku, kiedy otwarto dwie linie kolejowe i stała się w tym czasie punktem granicznym sieci między Austrią i Węgrami, współtworzącymi monarchię austro-węgierską. Po I wojnie światowej, gdy miasto przyłączono do Królestwa Włoch, stacja stała się granicą między Ferrovie dello Stato i Jugoslovenske Železnice. Po II wojnie światowej, stację włączono do Jugosławii, zmieniając jej nazwę (i miasta) z Fiume na Rijeka. Od 1991 roku należy do Hrvatske željeznice.
Železniška postaja Reka

Železniška postaja Reka (hrvaško Željeznički kolodvor Rijeka) je ena izmed železniških postaj na Hrvaškem, ki oskrbuje mesto Reka. Je stičišče železniških prog Zagreb–Reka, Reka–Šapjane(–Pivka) in Reka Brajdica–Reka. Je ranžirni in potniški kolodvor s šestimi tiri za potniški promet in 24 tiri za tovorni. Zgodovina Železniška proga od Pivke do Reke je bila odprta junija 1873. Oktobra istega leta je bila dograjena proga iz Zagreba in Karlovca. Sedemnajst let po izgradnji železnice je bilo zgrajeno postajno poslopje, ki ga je v neoklasicističnem slogu zasnoval madžarski arhitekt Ferenc Pfaff, avtor podobnih poslopij v Zagrebu, Bratislavi in drugod po Avstro-Ogrski. Podolgovata enonadstropna stavba se je gradila od pomladi 1889 do konca 1890, prvi vlak pa je z novega kolodvora odpeljal brez posebnih svečanosti 2. januarja 1891. Po prvi svetovni vojni in priključitvi Reke h Kraljevini Italiji je kolodvor postal mejna postaja v lasti podjetja Ferrovie dello Stato Italiane, ki je elektrificiralo progo Reka-Pivka s sistemom 3000 V enosmernega toka. Po drugi svetovni vojni je postal del omrežja Jugoslovanskih železnic, od leta 1991 pa Hrvaških železnic. Leta 2022 je bila dokončana obnova pročelja postajnega poslopja, predvidena prenova propadajoče notranjosti pa se še ni začela. Sklici Zunanje povezave Predstavnosti o temi Železniška postaja Reka v Wikimedijini zbirki