NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kaštel Nehaj u Kaštel Štafiliću

Kaštel Nehaj (Lodi) je stara utvrda u mjestu Kaštel Štafiliću, Obala kralja Tomislava 23, Grad Kaštela, zaštićeno kulturno dobro. Povijest Zapadno od kaštela Štafileo, na hridi u moru, počela su braća Ludovik i Ivan Lodi godine 1548. graditi svoj kaštel s dozvolom trogirskog kneza Garzonija. Kaštel je ostao nedovršen, jer su tijekom gradnje umrla braća Lodi. Sin Ivana Lodija nije nastavio gradnju jer je imao samo jednu kći Katarinu. Ni Katarina nije imala muških potomaka, te se imanje i kaštel podijelilo na sedam dijelova. Krajem 17. stoljeća kaštel je prešao u vlasništvo splitske plemićke obitelji Papalić. Kaštel, iako nedovršen, služio je svojoj svrsi, oko njega se naseljavaju uskočke izbjeglice iz Klisa, koje po svojoj tvrđavi kod Senja, kaštel i naselje nazivaju Nehaj. Opis dobra Kaštel obitelji Lodi smješten je zapadno od kaštela Štafileo na rtu koji zaklanja mjesni mandrać. Gradnju su 1548. godine započeli trogirski plemići, Ludovik i Ivan Lodi. Kaštel je građen za zaštitu težaka i materijalnih dobara od Turaka. Kvadratnog je tlocrta sa skošenom skarpom i ravnim parapetnim zidom na kojem su izvedeni otvori prozora prvoga kata. Iako je smrću dvojice braće gradnja prekinuta te je izveden kaštel samo do razine prozora prvog kata, oko njega se razvilo manje utvrđeno naselje koje su uz kaštelanske naselile i uskočke izbjeglice iz Senja. Za kaštel obitelji Lodi uvriježio se naziv ‘kula Nehaj’ što se povezuje s nebrigom oko prerano zaustavljene gradnje. Vjerojatnije je da su kaštel tako nazvale doseljene senjske uskočke obitelji u spomen na gradski kaštel Nehaj u Senju. Zaštita Pod oznakom Z-7316 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "vojne i obrambene građevine". Izvori Vanjske poveznice (admin): Kaštel Štafilić i Nehaj – Dijelić rivijere koju čovjek nije uspio uništiti Arhivirana inačica izvorne stranice od 18. ožujka 2011. (Wayback Machine), Kaštelanska panorama, 12. ožujka 2011. Kaštel Štafilić - kula Nehaj Arhivirana inačica izvorne stranice od 2. prosinca 2016. (Wayback Machine) Službeni turistički portal Turističke zajednice Splitsko-dalmatinske županije
Castle Rotondo

Castle Rotondo is a fortress castle in Kaštel Štafilić, Croatia, on the Adriatic coast. It was fully constructed in 1508, on the order of Stefano Štafileo, a Trogirian nobleman, to protect his lands and the Kozjak's peasants from the Ottomans pillaging. It is situated by a beautiful sea cliff. Parallel to the castle, there is a fortified renaissance house, where there is the Stafileo's family crest, engraved with a bunch of grapes. The grapes are a visual translation of the Štafileo name, which means bunch of grapes in Greek. The crest symbolizes wine making, and the future. There is also an inscription in Latin above the castle gate, which states the original purpose behind the Castle's construction. The southern residential wing of the house has a water gate that still exists today. Origin of the name Castle Rotondo is named after the noble family, 'Rotondo' that resided in it for over 400 years. Prior to this, it was 'Castle Štafileo'. History The first owner, and builder, Stefano Štafileo arrived from Crete, Greece, and married a woman from Trogir. He became a well-respected resident of Trogir with houses and residences all over town. Stefano's son Ivan Štafilić was Bishop of the diocese of Sibenik, Archdeacon in Trogir, a doctor in law, lecturer in Rome, the papal legate, diplomat, Croatian Latinist, and later, Polish nobility. Ivan was a diplomat to Pope Leo X, handled the divorce of King Henry VIII of England, and Catherine of Aragon. Was baptized by the French king Francis I in 1519. The King of Poland, Sigismund I the Old, gave Ivan a title, and a priceless painting. The painting can be found today in the church of Kaštel Štafilić. Function The Castle functioned as a Fortress, where it protected villagers from invading Turkish occupiers. Size The Castle has an area of 1,127 m2, with a ground floor, and three higher floors, References
Kaštel Štafileo

Kaštel Štafileo je utvrda u Kaštelima, znana i pod imenom kaštel Rotondo. Kaštel u mjestu Kaštel Štafiliću, Obala kralja Tomislava 10, Grad Kaštela. Povijest Graditeljem mu je trogirski plemić Stjepan Staphileo (Štafileo, Štafilić), podrijetlom s Krete. U Trogir je došao u drugoj polovici 15. stoljeća. Na njegovo podrijetlo ukazuje i njegov obiteljski grb koji na štitu ima grozd. Godine 1508. sagradio je na hridima u moru kaštel. Utvrda je nalik Koriolanovu kaštelu, utvrđena kuća s dvorištem, ulaz brani kula s pokretnim mostom. Koncesiju za gradnju dobio je godine 1500. Pri koncu gradnje trogirski knez Aleksandar Viaro izdao je dozvolu kojom dopušta ograđivanje prostora uz kaštel, koji bi prostor poslužio za izgradnju sela. Planski gradi selo nasipajući prostor izmeđe stare rimske ceste i kaštela. Selo je bilo opasano s tri strane bedemima koji se pružaju u more, na uglovima su kule. Selo su naselili izbjeglice iz Bijaća. Selo je bilo zaštićeno i jarkom, koji se za nevremena plavio morem. Jarak se nazivao Foša, a proširivanjem je sela zatrpan, te je selo dobilo u svom istočnom dijelu ulicu imena Vela štrada. Stjepan je umro 1519., te svoje imanje ostavlja sinovima: Petru koji pogiba braneći kaštel od Turaka, Ivanu šibenskom biskupu i vatikanskome diplomatu, koji u Štafilić donosi sliku Čudotvorne Gospe, dar poljskog kralja Sigmunda III. Vase. Jakov je imao četiri kćeri koje su se udale u obitelji: Andreis, Kažotić, Ferro i Zavoreo. Ivan Ferro je 1693. godine na mjestu sjeverozapadne obrambene kulu sela sagradio vlastitim troškom kaštel i ostavio svom sinovcu Ivanu, o čemu svjedoči natpis na kamenoj ploči. Opis Kaštel Stafileo – Rotondo nalazi se u središtu današnjeg Kaštel Štafilića. Izgradnja datira u period od 1500. do 1508. g. Pravokutnog je tlocrta, sa stambenim krilom na južnoj strani i dvorištem na sjevernoj. Opasan je obrambenim zidom koji je nekoć završavao kruništem. U osi sjevernog zida stoji visoka pravokutna kula. Arheološkim istraživanjem dvorišta i prizemlja kaštela pronađeni su kameni dijelovi postrojenja za preradu maslina te izvorna podnica od kaldrme koja se nalazi na razini 0.5 m ispod današnje. Pronađeni su i dijelovi baroknog balkona za kojeg se pretpostavlja da se nalazio na sjevernom dijelu istočnog pročelja. Prvotne namjere Prvotno je želio graditi na mjestu zvanom Koludrovac, te je za istu gradnju dobio dozvolu, ali je od gradnje odustao i tražio novu dozvolu za novu lokaciju. Zaštita Pod oznakom Z-3252 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine". Literatura Vjeko Omašić, Kaštela od prapovijesti do početka XX. stoljeća, Muzej grada Kaštela, Društvo za očuvanje kulturne i prirodne baštine Kaštela − „Bijaći”, Kaštela, 2001., ISBN 953-97909-1-3, (NSK) Izvori Vanjske poveznice
Kegalj-grad

Kegalj-grad je kamena kula, ostatak utvrde na vrhu kamenog poluotoka s čije su tri strane rijeka Zrmanja. Nalazi se nedaleko od zaseoka Štalija (Mokro Polje), istočno od Ervenika, u Šibensko-kninskoj županiji. Opis Vrijeme utemeljenja nije poznato, a u dokumentima se prvi put spominje 1433. kao jedna od pograničnih utvrda Hrvatsko-Ugarskoga Kraljevstva prema Mletačkoj Republici. Vrlo je vjerojatno da ga je sagradio Kegalj, rodonačelnik plemićke i velikaške obitelji Keglević kao sjedište posjeda u srednjem toku Zrmanje. Dimenzije utvrde bile su približno 42 m (sjever – jug) ×34 m (zapad – istok). Zbog konfiguracije tla građen je na tri nivoa, te u više faza, ovisno o okolnostima zbog kojih je nadograđivan. Pred navalom Osmanlija napušten je tijekom 1520-ih. Neposredno nakon završetka Morejskoga rata 1699. zaposjedaju ga vojnici serdara Zaviše Mitrovića te i dalje biva nadzorna postaja na putu od Novigradskoga mora prema unutrašnjosti. Nakon razgraničenja Mletačke Republike s Osmanskim Carstvom providur Alvise Mocenigo za čuvanje Kegaljgrada osniva postrojbu kojom je zapovijedao kapetan Stojan Mitrović. U držanju straže sudjelovao je još i novigradski glavar Luka Oštrić. Nakon pomicanja granice dublje u osmansko područje (1718.) straža na Kegaljgradu postaje suvišna, te je Kegaljgrad od tada prepušten propadanju. Izvori Vanjske poveznice Hrvatsko književno Društvo Sv.Jeronima Arhivirana inačica izvorne stranice od 22. listopada 2009. (Wayback Machine) DANICA, hrvatski katolički kalendar za 2009. - Kegalj-grad, str. 179.
Kegalj vára

Kegalj vára (horvátul: Kegalj-grad) egy középkori vár romja Horvátországban, a Šibenik-Knin megyei Ervenikhez tartozó Mokro Polje határában. Fekvése Erveniktől keletre, Mokro Polje falutól északra, a Zrmanja folyó kettős kanyarulatának északi oldala felett emelkedő 253 méter magas hegyen állnak romjai. Története A várat 1433-ban említik először. Valószínűleg Kegalj, a Keglević nemesi család őse építette az uradalom megerősített székhelyeként a Zrmanja folyó középső folyásának mentén. Maga az uradalom nem volt területileg egyedülálló entitás, hanem a Zrmanja folyó középső folyásán szétszórt birtokok sorozatából állt. A kegalji birtokon kívül, amelyen az azonos nevű nemesi vár állt az uradalom magában foglalta Ramljane, Kočevići, Pokorovnici, Prklji, Dobravoda és Poričane birtokokat is, amelyről a Keglevićek a de Porychan, Porechan, Porichan nemesi előnevet viselték. Keglevićek koruk sok más nemes családjához hasonlóan igyekeztek megszilárdítani és egyesíteni birtokaikat, így gyakran csaptak össze szomszédaikkal. Az 1520-as évek során a túlerőben levő oszmán seregekkel való összecsapás során azonban el kellett hagyniuk itteni birtokaikat és vissza kellett vonulniuk Északnyugat-Horvátországba. Ezután Kegalj elhagyatott maradt egészen a 18. század elejéig, amikor őrhelyként rövid ideig velencei szolgálatban álló hajdúk állomásoztak benne. A vár mai állapota A várat három oldalról a Zrmanja folyó által félszigetszerűen kialakított meredek part határolja. Három különböző magasságban épült. A romok észak–déli irányban körülbelül 42 méter hosszan, nyugat–keleti irányban pedig körülbelül 34 méter szélességben húzódnak. A legmagasabb ponton a belsővár maradványai vannak, erős védőtoronnyal, amelynek nyugati és délnyugati oldalán fekszik a megerősített külső vár, amelyet védőfalak osztanak három különálló egységre. Falainak eltérő szerkezete alapján arra lehet következtetni, hogy a vár, mint sok más hasonló erődítmény több építési fázisban épült attól függően, ahogy a katonai szükségletek és gazdái anyagi képességei lehetővé tették. A várnak a 16. század első negyedében történő korai elhagyása, valamint az a tény, hogy mindentől távol feküdt megkímélte a teljes pusztulástól. A várból mára csak a központi torony, a hozzá csatlakozó falak és az egykori lakóépületek egyes falai állnak. A 19. században feljegyzik, hogy a megmaradt falakat a helyiek házépítéshez használják fel. Források Krešimir Regan:Plemićki grad Kegalj (Kegaljgrad) (horvátul)
Kineziološki fakultet u Zagrebu

Kineziološki fakultet je akademska nastavna i znanstvena institucija, jedna od mlađih članica Sveučilišta u Zagrebu. Povijest Osnovan je kao Visoka škola za fizičku kulturu 1959. godine. To je u ono vrijeme bila prva visokoškolska ustanova u Hrvatskoj koja je školovala visokoobrazovane kadrove za potrebe športa. Osam godina nakon osnutka, 1967. godine Visoka škola je primljena u sustav Sveučilišta u Zagrebu. Godine 1973. mijenja ime i postaje Fakultet za fizičku kulturu, sve do 2001. godine, kada postaje Kineziološki fakultet. Temeljno područje znanstvenog interesa i poučavanja na dodiplomskom sveučilišnom i poslijediplomskim studijima jest kineziologija, a područja koja se poučavaju i istražuju su: edukacija, kineziterapija, sportski menadžment, izabrani sport i kineziološka rekreacija. Poznate osobe Ivan Čaklec, diplomant i redovni profesor Branko Ivanković, nogometni trener Vatroslav Mihačić, ravnatelj Nogometne akademije HNS i bivši hrvatski nogometni vratar i kondicijski te trener vratara hrvatske nogometne reprezentacije Zdenko Jajčević, igrač i trener ragbija, športski novinar, ravnatelj Hrvatskoga športskoga muzeja i nositelj predmeta Povijest sporta na Kineziološkom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu Tihana Nemčić Bojić, nogometašica i nogometna trenerica, diplomantica i doktorica kineziologije Izvori Vanjske poveznice Kineziološki fakultet u Zagrebu
Kino Urania (Osijek)

Kino Urania je známé kino, které se nachází v chorvatském městě Osijek. Sídlí v nápadné secesní budově v centru města na adrese Ulica Vjekolava Hengla 1. Historie Na počátku 20. století se stala kinematografie velice populární. Osijek získal první své kino na součásném náměstí Ljudevita Gaje. Potřeba za novými budovami tohoto typu vznikla rychle. Společnost, která byla organizována v Horním městě, požádala osijeckou radnici v roce 1911 o stavební povolení na výstavbu současného kina. Budova kina byla vybudována podle projektu architekta Viktora Axmanna a dokončena v roce 1912. Za tuto budovu získal architekt prestižní ocenění na výstavě ve Vídni (v době dokončení byl Osijek součástí Rakousko-Uherska). Po dobu své více než stoleté historie budova sloužila vždy jako kino. Prvním ředitelem kina byl Josip Zeysel který se mimo jiné řemeslo vyučil v Praze. Popis stavby Budova má nápadné průčelí s dominujícím balkonem, pod kterým se nachází hlavní vchod do budovy s vysokým schodištěm. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kino Urania u Osijeku na chorvatské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kino Urania (Osijek) na Wikimedia Commons
Cinéma Urania

Kino Urania est un célèbre cinéma situé dans un bâtiment Art Nouveau à Gornji Grad à Osijek en Croatie. Description et protection Il a été construit selon un projet de l'architecte Viktor Axmann en 1912, qui a pour cette réalisation reçu un prix prestigieux à l'Exposition du film de Vienne. Le bâtiment se caractérise par une façade convexe-concave inhabituelle avec un pignon ondulé au sommet, surmonté d'un relief. La forme concave de la façade est accentuée par la saillie convexe du balcon du premier étage, sous lequel se trouve l'entrée principale du bâtiment. Le bâtiment a conservé sa fonction originale de cinéma jusqu'à une époque récente et est considéré comme l'une des réalisations les plus importantes de l'architecture Art nouveau en Croatie. Il est un bien culturel protégé, classé comme « bâtiment public ». Sources Liens externes (hr) Site officiel Ressource relative au spectacle : Carthalia Source de traduction Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Art nouveau Portail de la Croatie
Kino Urania u Osijeku

Kino Urania je poznato kino u znamenitoj secesijkoj zgradi u Gornjem gradu u Osijeku. Nalazi se na adresi Šetalište Vjekoslava Hengla 1. Sagrađeno je prema projektu arhitekta Viktora Axmanna 1912. godine. Za taj je projekt arhitekt dobio prestižnu nagradu na kino-izložbi u Beču. Zgrada se odlikuje neobičnim konveksno-konkavnim pročeljem s valovitim zabatom u vrhu kojega je reljef. Konkavna forma pročeljne linije razgibana je konveksnim balkonskim istakom prvoga kata, ispod kojega je glavni ulaz u zgradu s visokim pristupnim stubištem. Otvori izduženih formata usklađeni su sa stiliziranim okomitim linijama izvedenim u žbuci. Zgrada je do najnovijeg vremena sačuvala svoju izvornu funkciju kina, a smatra se jednim od najznačajnijih ostvarenja secesijske arhitekture u Hrvatskoj. Zaštita Pod oznakom Z-5760 zavedeno je kao nepokretno kulturno dobro – nepokretna pojedinačna, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "javne građevine". Izvori Vanjske poveznice
Isolotto del Conte (Eso)

L'isolotto del Conte, isola del Conte, Conte, scoglio Knesac o Knesak (in croato: Knežak) è una piccola isola della Croazia che fa parte dell'arcipelago zaratino. Si trova nel mare Adriatico a est di Eso e a sud-ovest di Ugliano, nelle acque del canale di Mezzo (Srednji kanal). Amministrativamente appartiene al comune di Zara, nella regione zaratina. Geografia L'isolotto del Conte si trova a nord del porto di Eso Piccolo (Mali Iž) e della valle Conte (uvala Knež); la sua distanza minima dall'isola di Eso è di 160 m, mentre dista da Ugliano 2,9 km. L'isolotto ha una superficie di 0,358 km², la sua costa è lunga 2,36 km e l'altezza massima è di 60,2 m. Isole adiacenti Ruta, Raugnac o Rutgnak(Rutnjak), piccolo isolotto 1,2 km a nord-ovest di fronte al porto di Eso Grande (uvala Veli Iž); ha una superficie di 0,025 km², una costa lunga 0,67 km e un'altezza di 15,2 m 44°03′13″N 15°07′18″E44°03′13″N, 15°07′18″E. Note Bibliografia (EN, HR) Tea Duplančić Leder, Tin Ujević e Mendi Čala, Coastline lengths and areas of islands in the Croatian part of the Adriatic Sea determined from the topographic maps at the scale of 1:25000 [Lunghezze delle linee di costa e aree delle isole nella parte croata del mare Adriatico definite in base alle mappe topografiche in scala 1:25000] (PDF), in Geoadria, vol. 9, n. 1, Zara, Hrvatski hidrografski institut [Istituto idrografico della Croazia], 2004, pp. 12-30, DOI:10.15291/geoadria.127. Dario Alberi, Dalmazia. Storia, arte, cultura, 2008, Trebaseleghe (PD), Lint Editoriale, ISBN 978-888-190-244-6. Alberto Rizzi, Guida della Dalmazia, vol. I, 2010, Trieste, ed. Italo Svevo, ISBN 978-886-268-060-8. Giacomo Marieni, Portolano del mare Adriatico, a cura di i.r. Istituto geografico militare, seconda edizione, Vienna, Tipografia dei PP. Mechitaristi, 1845. Cartografia (HR) Mappa topografica della Croazia 1:25000, su preglednik.arkod.hr. URL consultato il 20 giugno 2017. G. Giani, Carta prospettiva delle Comuni censuarie della Dalmazia, foglio 2, 1839. Fondo Miscellanea cartografica catastale, Archivio di Stato di Trieste. Carta di cabottaggio del mare Adriatico, foglio VII, Milano, Istituto geografico militare, 1822-1824. URL consultato il 20 giugno 2017 (archiviato dall'url originale il 13 aprile 2013). Voci correlate Isole della Croazia
Knežak (otok)

Knežak je majhen nenaseljen otoček v srednji Dalmaciji (Hrvaška). Otoček leži severovzhodno od zaselka Makovac na otoku Iž, od katerega je oddaljen okoli 0,5 km. Njegova površina meri 0,358 km². Dolžina obalnega pasu je 2,36 km. Najvišji vrh je visok 63 mnm. Glej tudi seznam otokov na Hrvaškem
Knezovića jezero

Knezovića jezero je jezero u Imotskoj krajini, sjeverno od sela Lokvičići. Opis To je izuzetno strma i nepristupačna ponikva, po nepristupačnosti i izgledu se može mjeriti s Crvenim jezerom, no znatno manjih dimenzija. Voda u jezeru izuzetno je bistra, a duboka je 40-ak metara. No, unatoč tolikoj dubini, u povijesti je zabilježeno i presušivanje jezera. Slike Izvori Vanjske poveznice
Kormati Mali

Kormati Mali (Kormati 1) je nenaseljeni otočić u hrvatskom dijelu Jadranskog mora. Naziv Lokalno stanovništvo otočiće Kormat 1 i Kormati 2 naziva isključivo jedinstvenim nazivom Kormati. Smještaj Površina i obala Njegova površina iznosi 43.840 m². Dužina obalne crte iznosi 1,156 km. Obale su mu niske, ali nepristupačne i stjenovite. Zbog toga što su niski i zbog stjenovitih obala, Kormati su za vrijeme smanjene vidljivosti teško uočljivi. Na Kormatima obitava velika kolonija galebova. Izvori Vanjske poveznice
Kormat 1

Kormat 1 je majhen nenaseljen otoček v Jadranskem morju. Pripada Hrvaški. Otoček leži med Kormatom 2 in rtom Tenka punta na otoku Plavnik, od katerega je oddaljen okoli 1,2 km. Površina otočka meri 0,044 km². Dolžina obalnega pasu je 1,16 km. Glej tudi seznam otokov na Hrvaškem
Kosmač Veli

Kosmač Veli je nenaseljeni otočić na zapadnom kraju Drveničkom kanalu između Marinskog poluotoka i Drvenika Velog, u akvatoriju između naselja Sevid, Vinišće i Rogoznica, nedaleko od obale Splitsko-dalmatinske županije, u hrvatskom dijelu Jadranskog mora. Smješten je uz otoke Merara, Arkanđel i Kosmač Mali te pripada skupini manjih dalmatinskih otočića u šibensko-trogirskom području. Najbliži otok je Kosmač Mali (80 m sjeverozapadno), a od kopna je udaljen 380 metara. Otok je ovalnog oblika, položen u smjeru sjever-jug, dugačak 310 metara, a širok do 180 metara. Njegova površina iznosi 44 724 m2. dužina obalne crte iznosi 803 m, a visina 21 metar. Na otoku nema stalnih objekata ni infrastrukture, a okolno more poznato je po čistom podmorju i pogodnostima za rekreacijsku plovidbu. Flora i fauna Otočić je obrasao mediteranskom makijom i niskim raslinjem. Vegetaciju otočića čine tipične mediteranske biljne vrste otporne na sušu i sol. Područje oko otočića stanište je brojnih morskih organizama karakterističnih za istočni Jadran. Izvori
Kosmač Veliki

Kosmač Veliki je majhen nenaseljen otoček v Jadranskem morju. Pripada Hrvaški. Kosmač Veliki leži severozahodno od otoka Drvenik Mali, od katerega je oddaljen okoli 3 km, na začetku Drveniškega kanala. Njegova površina neri 0,045 km². Dolžina obalnega pasu je 0,8 km. Najvišja točka na otočku je visoka 21 mnm. Glej tudi seznam otokov na Hrvaškem
Kozada

Kozada (Kotež) je nenaseljeni otočić u Brijunskom otočju, uz zapadnu obalu Istre. Od kopna je udaljen 500 metara, a najbliži otok mu je Sveti Jerolim, oko 400 metara zapadno. Na sjeveroistočnoj strani otočića se nalazi porušeni mol. Na dijelu gdje je čitav dubina je 1.5 m, a prema peti je pliće. Sjeverno od mola prostire se grebenasto dno u dužinu od oko 100 m.[nedostaje izvor] Površina otoka je 78.212 m2, duljina obalne crte 1239 m, a visina 8 metara. Izvori
Cosada

Cosada o Coseda (in croato Kotež o Kozada) è un isolotto disabitato della Croazia e fa parte dell'arcipelago delle isole Brioni, lungo la costa istriana. Amministrativamente appartiene all'istituzione pubblica del Parco nazionale di Brioni del comune di Pola, nella regione istriana. Geografia Cosada è l'isola più orientale dell'arcipelago delle isole Brioni, si trova allo sbocco meridionale del canale di Fasana (Fažanski kanal), 1,265 km a sudest di Brioni Maggiore e 400 m a est di San Girolamo. Nel punto più ravvicinato, punta Puntisella (Puntica), dista dalla terraferma 475 m. Cosada è un isolotto di forma ovale, orientato in direzione nordest-sudovest, che misura 475 m di lunghezza e 225 m di larghezza massima. Ha una superficie di 0,0782 km² e uno sviluppo costiero di 1,239 km. Al centro, raggiunge un'elevazione massima di 8,4 m s.l.m. Note Bibliografia Dario Alberi, Istria: storia, arte, cultura, 1997, Trebaseleghe (PD), LINT Editoriale, ISBN 978-88-8190-015-2. (HR) Državni program [Programma Nazionale] (a cura di), Pregled, položaj i raspored malih, povremeno nastanjenih i nenastanjenih otoka i otočića [Analisi, posizione e schema di isolotti e piccole isole, periodicamente abitati e disabitati] (PDF), su razvoj.gov.hr, 2012, p. 3. URL consultato il 24 febbraio 2017. (EN, HR) Tea Duplančić Leder, Tin Ujević e Mendi Čala, Coastline lengths and areas of islands in the Croatian part of the Adriatic Sea determined from the topographic maps at the scale of 1:25000 [Lunghezze delle linee di costa e aree delle isole nella parte croata del mare Adriatico definite in base alle mappe topografiche in scala 1:25000] (PDF), in Geoadria, vol. 9, n. 1, Zara, Hrvatski hidrografski institut [Istituto idrografico della Croazia], 2004, pp. 12-30, DOI:10.15291/geoadria.127. Giacomo Marieni, Portolano del mare Adriatico, a cura di i.r. Istituto geografico militare, seconda edizione, Vienna, Tipografia dei PP. Mechitaristi, 1845. Cartografia (HR) Mappa topografica della Croazia 1:25000, su preglednik.arkod.hr. Voci correlate Croazia Dalmazia Toponimi italiani dell'Istria Isole della Croazia
Kotež

Kotež je majhen otoček v skupini Brionskih otokov ob jugozahodni obali Istre severozahodno od Pule (Hrvaška). Kotež leži okoli 3 km južno od Fažane in okoli 1,7 km vzhodno od Veliki Brijunna. Površina otočka je 0,078 km². Dolžina obalnega pasu je 1,24 km. Najvišji vrh otočka je visok 9 mnm. Glej tudi Seznam otokov na Hrvaškem
Kraljevac (otok)

Kraljevac je otočić koji leži južno od zapadnog dijela Čiova, od kojeg je udaljena oko 800 metara. Najbliži otoci su Zaporinovac (450 m zapadno) i Sveta Fumija (310 m istočno). Prema legendi[nedostaje izvor], ime je dobio po Beli IV. koji se, bježeći pred Mongolima, bio sklonio na otok. Površina otoka je 52.851 m2, duljina obalne crte 1012 m, a visina 33 metra. Izvori