Hidroelektrana Jaruga

Hidroelektrana Jaruga ili HE Jaruga jedna je od najstarijih hidroelektrana za proizvodnju izmjenične struje u svijetu. Sagrađena je ispod slapa Skradinskoga buka na rijeci Krki, što je danas u Nacionalnom parku Krka. Hidroelektrana Krka, poslije preimenovana u Jaruga 1, bila je ishodište sustava Krka–Šibenik iz 1895., koji je bio jedan od prvih cjelovitih polifaznih sustava izmjenične struje za proizvodnju, prijenos, distribuciju i potrošnju električne energije. Služio je za napajanje ulične rasvjete, privatnih kuća, mlinova brašna i uljare, tvornice tjestenine, kazališta, kafića i hotela. Do tada je u svijetu postojalo tek nekoliko elektrana s jednom fazom izmjenične struje. Nasljednica izvorne elektrane izgrađena 1903. nazvana je Jaruga 2. Jedno je od najstarijih svjetskih postrojenja za proizvodnju električne energije koje je i dalje u upotrebi. Sadašnji je kapacitet te male hidroelektrane 7,3 MW, što generira prosječno 35 GWh godišnje. Povijest Prije sustava Krka–Šibenik u sadašnjoj su Hrvatskoj Županja (1880.), Pula (1880.), Đurđenovac (1881.), Vodnjan (1882.), Belišće (1884.), Zagreb (1886.), Lipik (1894.) imali svoje prve, male industrijske istosmjerne generatore pokretane uglavnom parnim strojevima. Hidroelektrana istosmjerne struje snage 662 kW napajala je tvornicu pamuka u Dugoj Resi od 1884. Istosmjerni parni sustav bio je u pogonu u Rijeci od 1885., a privatna i javna istosmjerna elektrana od 22 kW puštena je u pogon 1890. godine; ubrzo ju je zamijenio parni stroj s tri jednofazna izmjenična generatora od 120 kVA za napajanje motora, dizalica i rasvjete u riječkoj luci od 1892. Čakovec je prvi dobio javnu rasvjetu, 1893. godine. Luke Dubrovnik i Zadar dobile su svoju prvu privremenu električnu rasvjetu već 1875., tijekom posjeta Franje Josipa I. Stalnu električnu rasvjetu Zadar je dobio 1894. iz istosmjerne struje, Dubrovnik 1901., Zagreb 1907., Split 1920., a Osijek 1927. Globalno, prijenos na velike udaljenosti demonstriran je u Londonu 1883. i Torinu u Italiji 1884. Elektrana Ames iz 1890. bila je među prvim hidroelektranama na izmjeničnu struju. Prvi trofazni prijenos uspostavljen je 1891. u Frankfurtu u Njemačkoj (na udaljenost od 175 km); prijenos od Tivolija do Rima dovršen je 1892.; izmjenični Westinghouseov sustav izgrađen je za Svjetsku izložbu u Chicagu 1893. Iako je izvorna Adamsova elektrana na Niagarinim slapovima s tri dvofazna Westinghouseova generatora pokrenuta tri dana prije elektrane Krka, nije bila spojena na sustav daljinskog prijenosa sve do 1896. Jaruga 1 Elektroelektrana Krka (Prva povlaštena električna centrala u Dalmaciji »Krka« Ante Šupuk i sin), poslije nazvana Jaruga 1, bila je prva elektrana izgrađena na Krki. U prosincu 1892. Vjekoslav Meichsner dobio je dozvolu za izgradnju nove kuće na Krki, s namjerom da u njoj izgradi hidroelektranu. U prosincu 1893. dobio je koncesiju za zahvat vode iz rijeke, a u lipnju 1895. osnovao je tvrtku sa šibenskim gradonačelnikom Antom Šupukom i njegovim sinom Markom. Nakon šesnaest mjeseci gradnje elektrana i njezin 115 km dug dalekovod s distribucijom preko 6 transformatora pušteni su u rad 28. kolovoza 1895. Mađarska tvrtka Ganz, pionir dvofaznih sustava diljem Europe, bila je jedan od inicijatora izgradnje. Elektrana je imala podvodni dio za turbine i gornji dio za strojarnicu i rasklopnu stanicu. Koristila je jednu vertikalnu Girardovu turbinu. Unatoč koncesiji za 26 kubičnih metara vode u sekundi, pokretala su je 3,2 kubična metra vode s padom od 10 metara iz otvorene vodene komore iznad zgrade. Mogla je generirati 240 kW dvofaznim generatorom Ganz A2 po patentu Otta Blathyja nazivnog napona 3000 V s frekvencijom od 42 Hz. Snaga je stožastim zupčanicima s kosim zubima bila prenošena na vodoravnu os generatora s budilicom.[nedostaje izvor] Godine 1899. dodana je druga planirana Girardova turbina kako bi se povećala snaga proizvedena za obližnju tvornicu karbida. Dalekovod je bio postavljen na 360 drvenih stupova. Oni su nosili i telefonsku liniju od postrojenja do Vile Meichsner koja je služila kao prvi dispečerski centar. Distribucijski sustav u Šibeniku sastojao se od dvije rasklopne stanice i šest transformatora 3000/110 V. U početku se većina električne energije koristila za uličnu rasvjetu i Šupukove mlinove, kao i uljare, tvornicu tjestenine, kojoj su kasnije dodana kazališta, kafići i hoteli. Iz straha je tek poneko kućanstvo uvelo struju, a tek oko 1900. godine desetak ih se uključilo na sustav. Stara elektrana zatvorena je 1913. godine kao rezultat ugovora iz 1901. s talijanskim dioničkim društvom koje je bilo vlasnik nove obližnje elektrane Jaruga 2. Voda koju je koristila stara elektrana preusmjerena je. Austrougarske vojne vlasti na početku Prvog svjetskog rata demontirale su opremu stare elektrane i rastopile bakrene kabele za potrebe rata. Stara zgrada elektrane više ne postoji. Njezini su temelji obnovljeni, a izvorna turbina izložena uz njih. Godine 2013. na ostatke zida postavljene su ploče IEEE Milestone na hrvatskom i engleskom jeziku. Godine 1995. Hrvatska pošta izdala je poštansku marku u spomen na elektranu. Hrvatska elektroprivreda (HEP) slavi događaj otvaranja kao dan svojega osnutka. Jaruga 2 Jaruga 2 je posljednja od pet hidroelektrana na rijeci Krki. Koristi 26 m od ukupno 46 m pada Skradinskog buka. Uzvodno od vodopada nalazi se Visovačko jezero, a nizvodno su jezera Krka i Prokljansko, na koje utječe i morska voda. Voda se preusmjerava iz rijeke i teče kroz tunel i kanal do otvorene vodene komore, nakon čega slijede dva tlačna cjevovoda koja vode do turbina tipa Francis. Hidroelektrana Jaruga 2 tipična je derivacijska hidroelektrana kod koje ne postoji mogućnost regulacije vode. Izgradnja je započela 1901., a završena je do 1904., isključivo kako bi se osigurala veća snaga za peći nove tvornice karbida i cijanamida u šibenskom predgrađu Crnici, koja je građena u isto vrijeme. Svaki od dva Ganzova generatora od 42 Hz spojena na Francisove turbine mogla su osigurati 3,6 MW, uz dani protok od 15,5 m3/s. Dodani su bakreni vodovi (2×2-fazni od 50 mm2) i transformatorska stanica 15000/6000/3000 V. Jaruga 1 i Jaruga 2 rekonstruirane su od 1902. do 1905. za trofazni sustav, što im je omogućilo spajanje na 24 megavatnu hidroelektranu Manojlovac 1906. Manojlovac je opskrbio proširenu tvornicu karbida, koja je imala oko 30 peći. Novi trofazni sustav imao je radni napon od 30 kV, najviši u Europi u to vrijeme. Generatori su bili izravno spojeni na dalekovod, što ih je činilo podložnima atmosferskim pražnjenjima, koja su uzrokovala česta pregaranja namota. Postrojenje je obnovljeno 1916., 1937., 1970., 1995. i 2003. godine, ali je osnovni koncept zadržan. Kako bi se podržala planirana tvornica aluminija, generatori su rekonstruirani i ponovo pokrenuti 1937. godine. Ugrađene su dvije nove zamjenske turbine tvrtke Voith iz Sankt Pöltena u Austriji, što je povećalo snagu na 5,4 MW. Godine 1947. HE Jaruga postala je dio prvog dalmatinskog elektroenergetskog sustava, zajedno s obližnjom HE Manojlovac i HE Kraljevac na rijeci Cetini. Za opskrbu ovog sustava 1948. godine izgrađen je novi dalekovod od Kraljevca do Lozovca i Zadra. Generator je ponovno restaurirao Končar 1974. godine, a 1995. godine provedena je rekonstrukcija strojarnice te zamjena električnih instalacija i upravljačkih sustava. Od 2002. do 2004. godine obje su proizvodne jedinice revitalizirane i modernizirane, čime je snaga turbine povećana s 2,94 na 3,65 MW, a nazivna snaga generatora s 4 na 4,5 MVA. Sadašnja je snaga elektrane 7,3 MW, što generira prosječno 35 GWh godišnje. Galerija Izvori Bibliografija Mozer, Josip. 2000. Šibensko Munjivo. Juraj Šišgorić. Šibenik. ISBN 953-6163-39-X Zenić, Milivoj. 1995. Stoljeće hrvatske Elektroprivrede. Hrvatska Elektroprivreda. Zagreb. ISBN 953-96312-9-7 Lanbaša, Gojko. 1995. Počeci elektrifikacije Šibenika u povodu stote obljetnice hrvatske elektroprivrede. Muzej grada Šibenika. Šibenik. Vanjske poveznice Elektrana Krka Nacionalni park Krka. npkrka.hr Elektrana Jaruga Nacionalni park Krka. npkrka.hr