NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Самобор (замок)

Замок Самобор — зруйнований замок на вершині пагорбу Тепеч у місті Самобор, Хорватія, лише у 10 хвилинах пішки від центру міста. Досі можна розрізнити залишки старого року, масивні ворота та більшість стін. Історія Замок був збудований на вершині пагорбу над важливим тоді перехрестям доріг у північно-західному куті долини річки Сава, над середньовічним ринковим містом Самобор. Він був зведений між 1260 і 1264 рр. прихильниками чеського короля Оттокара II, який тоді воював з угорським королем Стефаном V. Хорватсько-угорські сили під керівництвом князя Окича швидко захопили замок, за що князю було подаровано місто Самобор та привілей збирати місцеві податки. Початково укріплення було кам'яною фортецею, збудованою на скельному виступі з нерегулярним та ввігнутим поземним планом. Вона складалась з трьох частин, центральне ядро з яких є найстарішою частиною. У південно-східній частині ядра розташовувалась висока сторожова вежа, руїни якої є єдиною збереженою оригінальною частиною замку Оттокара. Поруч з вежею розташована напівкругла вежа з маленькою готичною каплицею Святої Ани, що, яка вважається, була збудована у третій декаді XVI століття. У цю декаду 16-го ст. розпочалася перебудова замку, які здійснювалась розширенням його ядра на північ. Украплення набуло вигляду витягнутого трапезоїда двору, оточеного сильними захисними мурами з п'ятикутною вежею на кінці. Замок продовжували оновлювати та реконстроювати у 17-му та 18-му ст. Останньою за часом будівлею всередині фортеці був триповерховий будинок на її південній стороні, який формує двір разом з верхніми частинами замку. Фасади цього будинку розділені портиками з колонами тосканського ордеру і він багато вбраний всередині. Цей будинок перетворив замок з його початкового фортифікаційного призначення у заміський замок у стилі бароко. Останні мешканці полишили замок наприкінці 18-го ст., що спричинило поступовий занепад замку до поточного стану руїни. Правителі та власники Першими відомими власниками замку був впливовий славонський рід Бабоничіів,. Після них замок потрапив у власність угорсько-хорватських королів. У 15-му ст. замок став власністю графів Цел'є, а на початку 16-го ст. перейшов у власність феодального роду Франкопан. Потому власниками замку були багато графських родин: Тржак, Тахи, Ауерсперг, Кіпач. Останніми власниками замку, які ще жили у ньому, були графи Ердьоди-Кулмер. Муніципальна рада міста Самобор 1902 року вирішила придбати замок у попереднього власника — родини Монтукуччолі, і з того часу замок з оточуючою ділянкою слугував місцевим місцем для пікників. Відновлення На поточний час замок Самобор є лише вражаючою руїною над струмком Вугрінщак (Vugrinščak) у центрі міста Самобор, хоча існує і проект реставрації замку. Зараз відновлено лише стіни каплиці, для яких було використано каміння зі зруйнованих частин замку, цемент та вапняк. Примітки Посилання Замок Самобор на сайті Tourism ClusterSutla and Žumberak (хор.) Замок Самобор на сторінці міста (хор.) Туристична рада Загребської жупанії (хор.)
Салона

Салона (на латински: Salona; на старогръцки: Σάλωνα) е главният град на античната римска провинция Далмация. След разрушаването на предходния далматински главен град Делминилия (155 г. пр.н.е.), Салона постепенно се издига като важна римска колония и пункт, поради стратегическото си положение с пристанище. През 27 г. пр.н.е. получава статут на римска колония (на латински: Martia Julia Salona), обединявайки общностите на местните далмати, илири и жителите на адриатическите острови в съседство. При управлението на Флавиите е издигната в столичен провинциален център на провинция Далмация. На 5 км югозападно от Салона е издигнат Spalatum с разкошния дворец на император Диоклециан, т.е. днес това е Солин до Сплит. Салона е разрушена от готите, но наново издигната от византийците. В 640 г. е повторно разрушена от аварите. Източници Салона Салона
Salona (Dalmàcia)

Salona (grec antic: Σαλῶνα; també en plural, Salones: en grec antic: Σαλῶναι, llatí: Salonae) fou una ciutat romana de la costa de Dalmàcia on va néixer Dioclecià, que arribaria a ser emperador de Roma. Fou fundada com a establiment comercial per grecs provinents d'Issa, Tragúrion i Epècion, habitat probablement per indígenes il·liris i per grecs. Al segle i aC es constituí com a colònia romana, capital de la Dalmàcia, i fou la ciutat més important de la regió fins que fou destruïda pels àvars l'any 639, moment en què fou abandonada, i els seus habitants es traslladaren al Palau de Dioclecià d'Espalàtum (Split). Actualment, les ruïnes de Salona donen nom a un suburbi de Split, Solin. Història Va ser el quarter de Metel, que la va ocupar temporalment el 117 aC a la primera guerra il·líria. Fou assetjada altre cop pels romans a la segona guerra, i va obrir les portes a Gai Cosconi el 78 aC. Durant la guerra civil entre Cèsar i Pompeu, Pompeu va traslladar allí la seva flota, però el seu general Marc Octavi fou derrotat, i la ciutat va passar a Cèsar. Posteriorment hi va morir Gabini, general de Cèsar, després de mesos d'estar assetjat a la fortalesa. En la Tercera Guerra Civil, el 39 aC Asini Pol·lió va derrotar els partens, que eren al bando de Brutus i Cassi, i va ocupar Salona, i el seu fill Asini Gal es va fer dir després Saloní. En temps d'August es va establir una colònia romana, que es va distingir per la seva lleialtat contra els dàlmates revoltats dirigits pel seu líder Bató, l'any 6. Era un lloc de sortida i arribada de les vies romanes de Dalmàcia. Quan aquesta província fou dividida en tres convents jurídics, fou la capital d'un, amb 382 ciutats i pobles. Alguns emperadors hi van fer construccions, especialment Dioclecià, i més tard va arribar a ser la meitat de gran que Constantinoble. Dioclecià hi va viure els darrers nou anys de la seva vida, retirat a un palau que es va fer construir a la rodalia de la ciutat, vora la població d'Espalàtum; aquest palau, la construcció del qual es va allargar durant dotze anys, posteriorment seria utilitzat pels magistrats locals, i finalment donaria lloc a una ciutat, que és la moderna Split. El 481 fou ocupada per Odoacre, i va passar després als ostrogots, però fou recuperada als gots pel cap gèpida Mundus, al servei de Justinià I. Tòtila la va recuperar temporalment, i en totes aquesets lluites va romandre parcialment destruïda, però es va recuperar. El 544 Belisari, i el 552 Narses, la van fer servir de base per la conquesta d'Itàlia. El 639 Dalmàcia fou envaïda pels àvars, que van ocupar i incendiar la ciutat. A conseqüència d'aquest setge, va romandre deserta i en runes, i els habitants es traslladaren a l'antic palau de Dioclecià, tan gran que podia acollir tota la població de Salona. A partir d'aquest palau es desenvolupà la ciutat d'Aspàlatum, que pagava tribut als emperadors orientals (200 peces d'or a l'any). La ciutat antiga en runes va romandre en mans dels eslaus. Referències
Salona

Salona var en gammel by grunnlagt av den illyriske folkestamme dalmatierne. Byen lå nær det som nu er Solin og Split i nutidens Dalmatien i sydlige Kroatien. Efter at romerne havde besejret illyrerne og indtaget bebyggelsen blev Salona den romerske provins Dalmatias hovedstad. Byen blev ødelagt af avarene og slaverne i år 614 og senere nok en gang i 634. Litteratur Marin Buovac: Amphitheatres in the Republic of Croatia, 13th Annual Meeting of the European Association of Archaeologists, Sveučilište u Zadru, Zadar 2007. Nenad Cambi: Antika, Naklada Ljevak, Zagreb, 2002. Bogdan Šušnjar: Sveti Dujam i salonitanski mučenici, Naklada Bošković, Split, 2004. ISBN 953-7090-44-2 Ema Višić-Ljubić: Salona, Colonia Martia, Ivlia Valeria, Arheološki muzej u Splitu, Solin, 2010. ISBN 978-953-7633-04-2 Referencer
Salone

Salone (grec ancien : Σάλωνα) est une ancienne cité romaine, autrefois capitale de la Dalmatie, aujourd'hui champ de ruines situé dans la municipalité de Solin (Croatie), à environ 5 km de Split. Bien que le nom nous soit connu par les Grecs, on estime qu'il est d'une origine dalmate antérieure. La ville fut détruite par les Avars en 615 puis à nouveau par les Slaves, et ses habitants se réfugièrent alors dans le palais de Dioclétien, créant ainsi la ville de Split. Histoire D’abord modeste port d'une tribu locale illyrienne, les Grecs y établirent un comptoir. Salone, occupée par les Romains, reçoit probablement les assises de Jules César comme proconsul d'Illyrie. Pendant la guerre civile de César, les citoyens romains de Salone prennent son parti et repoussent l'attaque d'une armée pompéienne commandée par Marcus Octavius (en) : les assiégés affranchissent leurs esclaves et leur distribuent des armes pour combattre à leurs côtés tandis que leurs femmes coupent leur chevelure pour faire des cordes d'armes de jet. Salone est érigée en colonie, soit par César lui-même en 48 av. J.-C., soit après sa mort par Marc Antoine, sous le nom de Colonia Martia Julia Salona. En 40 av. J.-C., dans la période instable du second triumvirat, les Dalmates se révoltent contre Rome et s'emparent de Salone. Octave (plus tard empereur sous le nom d'Auguste) envoie une armée romaine commandée par Asinius Pollion : cette expédition, célébrée par Virgile et Horace, pille le pays sans pouvoir reprendre la ville. Ce n'est qu'en 35 av. J.-C. que Tibère, sur ordre d'Auguste, pacifie la Dalmatie et les régions danubiennes. Auguste, en 10 apr. J.-C., établit Salone comme capitale de la province romaine de Dalmatie. L'empereur Julius Nepos est assassiné à proximité de la ville en 480. La ville reste une cité importante jusqu’à sa dévastation par les Avars et les Slaves en 630. Ses habitants se réfugient alors dans le palais de Dioclétien, créant ainsi la ville de Split. Description Salone avait une forme trapézoïdale et s'étendait sur 1 600 mètres d’est en ouest et sur 700 mètres du nord au sud. La ville atteignit 60 000 habitants à son développement maximum. Vestiges romains Salone a conservé plusieurs vestiges des derniers siècles de l’Empire romain : remparts renforcés au Bas-Empire, avec la porte de César ; amphithéâtre antique, de 15 000 places environ ; vestiges des thermes romains ; vestiges de basilique chrétienne et nécropole. On trouve à proximité l'aqueduc de Dioclétien, encore opérationnel. Personnes illustres Julius Nepos, dernier empereur romain d'Occident, mort à Salone en 480. Jean IV, pape, né à Salone vers 580. Voir aussi Articles connexes Solin (Croatie) Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Ressource relative aux beaux-arts : Grove Art Online Références Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Croatie
Салона

Салона (лат. Salona, греч. Σάλωνα) — античный портовый город, располагавшийся неподалёку от современного хорватского города Солин. История Город был основан иллирийцами в первом тысячелетии до нашей эры, а в IV веке до н. э. его захватили греки. В Салоне греки разместили эмпорион (торговый рынок). После разрушения предыдущей далматской столицы, Дельминилия (155 год до н. э.), Салона постепенно превратилась в важную римскую колонию и форпост из-за своего стратегического положения в качестве порта. В 27 году до н. э. получил статус римской колонии (лат. Martia Iulia Salona), объединив сообщества местных далматов, иллирийцев и жителей соседних островов Адриатики. Во времена правления представителей династии Флавиев он был построен в столице провинции Далмации. Город, бывший с V века церковным центром Далмации, был разрушен вследствие нашествия славян в 630-е гг. Примечания
Salona

Salona var en forntida bosättning grundad av den illyriska folkstammen dalmaterna. Staden låg nära Solin och Split i dagens Dalmatien i södra Kroatien. Efter att romarna besegrat illyrerna och intagit bosättningen blev Salona den romerska provinsen Dalmatias huvudstad. Staden förstördes av avarerna och slaverna år 614 och sedan ännu en gång år 634. Se även Diocletianus Diocletianus palats Källor
Prandau-Normann Castle

Prandau-Normann Castle or Valpovo Castle is a palace or castle in Valpovo, Croatia. It was owned by the noble Prandau-Normann family from the baroque period. The Valpovo Castle complex consists of the main palace, the medieval tower, the Holy Trinity Chapel and the side wings. It acquired its present form during the first half of the 18th century with the reconstruction and addition of the medieval fortress, the lowland Wasserburg WALPO. History and about the Castle This unique architectural ensemble never ceased to be a fortress, nor did it completely become a castle. Its facades still surprise us today with a series of different and unexpected views. The castle is a real open-air museum, a unique large exhibit that you can walk through, enter and walk through history. Ban Ivan Morović built the Walpo fortress at the very beginning of the 15th century. After obtaining the manor in 1721, Baron Antun Petar Hilleprand von Prandau began renovation. On the southern wing of the fortress, he built a monumental palace with a prominent 37 m high tower. On the remains of the Gothic chapel, he built a new one dedicated to the Holy Trinity. Until 1885, three generations of Prandau ruled the castle, when it passed into the Normann von Ehrenfels family through marriage. At that time, the castle had 62 rooms, and with the courtyard, a total area of 431 m2. In 1945, the castle was nationalized. Castle today Since 1954, the castle has had its new purpose as the Museum of the Valpovo Region As part of a tour of the castle complex, visitors are offered a visit to an exhibition of the legacy of a noble family, a walk through the picturesque inner courtyard of the Valpovo fortress and castle, a walk through the authentic medieval interior of its tower and a climb to the lookout at the top, from which there is a view of Valpovo and the surrounding area, a tour of the castle chapel to the sounds of its valuable historical organ. The tour also includes a tour of the moat and gardens next to the castle, a view of the auxiliary buildings of the complex, the theater building and the forest-hunting ground, and an introduction to interesting historical stories and legends related to the castle and its inhabitants. Occasional exhibitions are often held in the castle premises, and classical music concerts are held in the castle chapel. Gallery References
Mirogojkirkegården

Mirogojkirkegården (kroatisk: Mirogoj) er den centrale kirkegård i Kroatiens hovedstad Zagreb. På kirkegården, der ligger cirka 4 km fra Ban Jelačićs Torvet og Zagrebs centrum, hviler flere af Kroatiens største berømtheder, herunder politikere, kulturpersonligheder og kunstnere. På grund af sin arkitektur og udformning anses kirkegården som en af Zagrebs seværdigheder. Historie og arkitektur Mirogojkirkegården blev grundlagt i 1876 på en ejendom, der tilhørte den fremtrædende kroatiske lingvist og politiker Ljudevit Gaj. Arbejdet projekteredes af den østrigske arkitekt Hermann Bollé, der udformede kirkegården i en monumental komposition af arkader, pavilloner og kupler sammenvævet med righoldig vegetation. Bollé lod blandt andet opføre to lange arkader i nyrenæssance-stil som stod færdige i 1917. Centralbygningen stod færdig i 1929. Blandt kirkegårdens små lunde og buskadser står begravelsesmonumenter udført af Kroatiens fremmeste skulptører og stenhuggere, heriblandt Ivan Meštrović. Udover gravsteder findes monumenter rejst til minde for hhv. de faldne soldater under 1. verdenskrig, for jøderne, der blev dræbt i Holocaust under 2. verdenskrig samt for ofrene for Bleiburgmassakren. Kendte personer begravet på Mirogojkirkegården August Šenoa – Forfatter Dragutin Gorjanović-Kramberger – Arkæolog Franjo Rački – Historiker Franjo Tuđman – Det selvstændige Kroatiens første præsident Hermann Bollé – Arkitekt Ivan Mažuranić – Politiker og forfatter Ivica Račan – Politiker Ljudevit Gaj – Politiker Miroslav Krleža – Forfatter Stanko Vraz – Poet Stjepan Radić – Politiker Vladimir Nazor – Forfatter Vladimir Prelog – Nobelpristager i kemi Noter
Cementerio de Mirogoj

El Cementerio de Mirogoj​ (en croata: Mirogoj) es un parque cementerio que se considera como uno de los hitos más destacados de la ciudad de Zagreb en Croacia. El cementerio incluye miembros de todos los grupos religiosos: católicos, ortodoxos, musulmanes, protestantes, los miembros de la Iglesia de los Últimos Días y judíos; además de que se pueden encontrar tumbas irreligiosas. En las arcadas están los últimos lugares de descanso de muchos croatas famosos. El cementerio fue creado en 1876 en una parcela de terreno propiedad del lingüista Ljudevit Gaj. El arquitecto Hermann Bollé diseñó el edificio principal. La construcción de las arcadas, las cúpulas, y la iglesia en la entrada se iniciaron en 1879. El trabajo fue terminado en 1929. Véase también Monumento funerario Panteón Necrópolis Referencias
Cmentarz Mirogoj

Cmentarz Mirogoj w Zagrzebiu (chorw. Gradsko groblje Mirogoj) – główna nekropolia Chorwacji. Historia Cmentarz został założony w 1876 roku na terenach należących do chorwackiego językoznawcy Ljudevita Gaja. Główny budynek zaprojektował architekt Hermann Bollé. Budowa arkad, kopuły i kościoła trwała od 1879 do 1929 roku. W arkadach znajduje się kolumbarium z prochami wielu Chorwatów. Mirogoj jest cmentarzem wielowyznaniowym. Pochowani Ivana Brlić-Mažuranić – pisarka Ljudevit Gaj – językoznawca, współtwórca ruchu iliryjskiego Miroslav Krleža – pisarz Oton Kučera – astronom Vladko Maček – polityk chłopski XX wieku Savić Marković Štedimlija – czarnogórski publicysta, współpracownik ustaszów Anđelka Martić - pisarka, tłumaczka, autorka książek dla dzieci, nagrodzona polskim Orderem Uśmiechu Maximilian Njegovan – admirał Dražen Petrović – koszykarz Bronisława Prašek-Całczyńska – polska lekarka Petar Preradović – poeta Vladimir Prelog – chemik, laureat Nagrody Nobla Stjepan Radić – chorwacki polityk chłopski Franjo Tuđman – odnowiciel państwa chorwackiego w 1991 roku Tin Ujević – poeta Linki zewnętrzne Oficjalna strona Internetowa nekropolii Zdjęcia Cmentarza Mirogoj
Cemitério de Mirogoj

O Cemitério de Mirogoj é considerado um dos mais belos cemitérios da Europa, devido ao seu projeto, sendo uma das mais destacadas atrações turísticas de Zagrebe. História O cemitério foi criado em 1876 em um terreno de propriedade do linguista Ljudevit Gaj. O edifício principal foi projetado pelo arquiteto Hermann Bollé. A construção das arcadas, das cúpulas e da igreja na entrada foi iniciada em 1879. O trabalho foi concluído em 1929. Sepultamentos notáveis Zlatko Baloković - Violinista Krešimir Ćosić - Membro do Naismith Memorial Basketball Hall of Fame e do FIBA Hall of Fame Julio Deutsch - Arquiteto croata e um dos donos do estúdio de arquitetura Hönigsberg & Deutsch Stjepan Đureković - Empresário croata, vítima de assassinato Aleksandar Ehrmann - Industrial, filantropo e diplomata croata Ljudevit Gaj - Co-fundador do Movimento Ilírio Leo Hönigsberg - Famoso arquiteto croata, um dos donos do estúdio de arquitetura Hönigsberg & Deutsch Miroslav Krleža - Escritor Oton Kučera - Astrónomo Ante Kovačić - Escritor de Hrvatsko Zagorje Rudolf Lubinski - Arquiteto da Art Nouveau Vladko Maček - Co-signatário do Acordo de Cvetković-Maček Savić Marković Štedimlija - Publicitário croata-montenegrino e cooperador do Ustaša Antun Gustav Matoš - Escritor Edo Murtić - Pintor Ivan Šubašić - Último Bano da Croácia, ministro jugoslavo dos negócios estrangeiros e Primeiro-ministro da Iugoslávia Vladimir Nazor - Primeiro presidente da República Popular Socialista da Croácia Maksimilijan Njegovan - Almirante da Marinha Austro-Húngara Dražen Petrović - Membro dos Halls of Fame de Naismith e da FIBA Vladimir Prelog - Nobel da Química Petar Preradović - Poeta Ivica Račan - 7.º primeiro-ministro croata, social-democrata Stjepan Radić - Líder do Partido Croata dos Camponeses Ivan Ribar - Político, primeiro presidente da República Socialista Federativa da Jugoslávia Franjo Tuđman - Primeiro presidente da República da Croácia Tin Ujević - Poeta Emil Uzelac - Líder das Forças Aéreas Imperiais e Reais do Império Austro-Húngaro Referências Ligações externas Mirogoj Cemetery at Association of Significant Cemeteries in Europe
Мирогој

Мирогој је средишње и највеће загребачко гробље, смештено на обронцима планине Медведнице. Мирогој је такође парк и уметничка галерија на отвореном. Историја Недалеко од мртвачнице, у периоду између 1852. и 1873. године налазио се летњиковац Људевита Гаја, предводника Илирског препорода. Након његове смрти власти су 1873. откупиле цело имање и обновиле средишње загребачко гробље према томе. Гробље је службено отворено 6. новембра 1876. године, а прва сахрана извршена је дан касније. Познати аустријски архитекта Херман Боле (Hermann Bollé) пројектовао је облик гробља, употребивши монументалну композицију аркада, павиљона и купола, испреплетену са богатим растињем, додајући галерију скулптура. Поред осталих грађевина, на Мирогоју се налази и православна Капела светих апостола Петра и Павла на Мирогоју, у власништву Митрополије загребачко-љубљанске Српске православне цркве. Уметничка дела На гробљу Мирогој налазе се и вредни споменици неких уметника: Антуна Аугустинчића Душана Џамоње Роберта Франгеша-Михановића Ђуре Кавурића Ивана Мештровића Еде Муртића Вање Радауша Познати људи сахрањени на Мирогоју Људевит Гај Влатко Мачек Максимилиан Његован Савић Марковић Штедимлија Петар Прерадовић Отон Кучера Владимир Прелог Стјепан Радић Тин Ујевић Мирослав Крлежа Дражен Петровић Крешимир Ћосић Фрањо Туђман Исидор Добровић Павле Аршинов Жарко Згоњанин Аки Рахимовски Види још Парцела 142 на гробљу Мирогој Спољашње везе Званична страница Градских гобаља Загреб