NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dvorac Zajezda

Dvorac Zajezda nalazi se u Općini Budinščina u Hrvatskom zagorju, u selu Zajezda. To je višeslojni objekt u mjestu Zajezda, općini Budinščina, Krapinsko-zagorska županija. Povijest Dala ga je sagraditi plemićka obitelj Patačić oko 1740. g. Patačići su uzeli Zajezdu kao glavno sjedište svoje obitelji te su prema njoj nazvani Patačići od Zajezde. Vrijeme izgradnje dvorca nije točno utvrđeno, ali se u poznatoj knjizi Status familiae Patachich datira u 1740. godinu. Dekoracija na dvorcu potječe iz kasnijeg razdoblja, a pripisuje se štajerskom arhitektu Johannu Fuchsu. Dvorac je stradao u potresu 1984. godine, nakon čega je ispražnjen i ostavljen propadanju. Potkraj 19. stoljeća, ispred ulaza u dvorac, nastaje mali parkovni prostor od kojeg je danas sačuvan tek mali dio. Pravog perivoja u Zajezdi nikada nije bilo. Opis Dvorac je tlocrtnog „U“ oblika, pri čemu tri krila zatvaraju unutrašnje dvorište, as četvrte strane ga omeđuje zid s portalom. Vanjska pročelja su ritmizirana prozorskim otvorima bez dekoracije, a rubovi su ojačani rustikom. Dvorišna su pročelja rastvorena u prizemlju i katu nizovima arkada. Organizacija dviju etaža zasniva se na nizanju prostorija uz vanjske perimetralne zidove dok se prema dvorištu protežu hodnici. Od važnijih prostorija ističu se središnji salon, kapela i stubište. Mjestimično su na svodovima sačuvane ukrasne štukature. Južno od dvorca bio je veliki vrt, istočno voćnjak, a sjeverno su bili gospodarski objekti s velikim dvorištem. Danas osim dvorca postoje neki gospodarski objekti, maleni perivoj te ribnjak. Zajezda je značajan primjer trokrilnog dvorca na hrvatskim prostorima jer označava početak razvoja baroknog koncepta u smislu razbijanja zatvorene kubične forme i uvođenja aksijalne organizacije. Zaštita Pod oznakom Z-1904 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština". Literatura Vladimir Marković, Barokni dvorci Hrvatskog zagorja. Zagreb, Nacionalna i sveučilišna biblioteka, 1995. ISBN 953-6000-65-2 Mladen Obad Šćitaroci, Dvorci i perivoji Hrvatskoga zagorja. Zagreb, Školska knjiga, 1993. Izvori
Dalmatinska Lazarica

The Holy Lazarica Monastery (Serbian: Манастир Света Лазарица, romanized: Manastir Sveta Lazarica), also known as the Dalmatinska Lazarica, is a Serbian Orthodox monastery located in Zvjerinac, near Knin, Croatia. It was finished in 1889, its construction having started in 1874. It is dedicated to Prince Lazar of Serbia. See also List of Serbian Orthodox monasteries External links "I Hrvati darivali ikone". "МАНАСТИР СВЕТА ЛАЗАРИЦА НА ДАЛМАТИНСКОМ КОСОВУ". Eparhija Dalmatinska.
Манастир Света Лазарица

Манастир Света Лазарица је манастир Српске православне цркве посвећен Светом кнезу Лазару. Манастир се налази у Хрватској, у Далмацији на локалитету Далматинско Косово. Припада селу Звјеринац и од Книна је удаљен десетак километара. Положај и прошлост манастира Налази се у подножју планина Динара, Козјак и Промина. У близини манастира протиче река Косовчица. Црква је основана 1889. године. Градња цркве започела је 1874. године за време епископа Стефана Кнежевића (1853—1890). Првобитно је требало да буде посвећена Светом Јоакиму и Ани, међутим када је завршена, посвећена је Светом кнезу Лазару. Током градње епископ Стефан Кнежевић није одмах смео да посвети манастир кнезу Лазару пошто је тада овим просторима владала Аустроугарска, која би омела градњу манастира пошто је култ кнеза Лазара у оно време значио оживљавање косовске идеологије међу православним Србима у Далмацији. Такође аустроугарске власти строго су забрањивале подизање храмова Срби­ма светитељима, као и национално буђење српског идентитета. Изградња цркве је трајала петнаест година и завршена је на Видовдан 1889. године. Тада је обележавано 500 година од Косовске битке и на тај дан је црква освећена. Та свечаност је превазишла све претходне црквене манифестације у Далмацији, а „Српски лист“ је навео да је на освештању цркве било присутно око 7.000 верника. Већ 1890. године, у близини храма је изграђена железничка пруга, а станица је названа Косово. Изградња железнице је довела до тога да се сваке године на Видовдан у манастиру окупљала велика маса народа из читаве Далмације. Уз благослов тадашњег епи­скопа далматинског Иринеја (Ђорђеви­ћа), 1935. године саграђен је нови звоник који осветио Патријарх српски Варнава, уз учешће неколико епископа. Године 1940. црква Лазарица је проглашена манастиром и метохом манастира Крке. Тада манастир добија име Света Лазарица. За време Другог светског рата црква је оштећена и пропадала је до 1964. године када је почела њена обнова. Међутим црква Лазарица је поново пострадала од земљотреса који је 1970. године погодио Книнску Крајину. Тада је потпуно срушена цела кровна конструкција. Храм се обнављао до 1973. године када је поново освећен на Видовдан. Током рата у Хрватској оштећена је унутрашњост Манастира Света Лазарица. После рата, неколико пута је започињана обнова, да би 2008. године био изграђен конак. Манастир је поново заживео 2008. године када у њега долази настојатељ, јеромонах Симон. Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце
Sušac (település)

Sušac (olaszul: Cazza) lakatlan település Horvátországban, Dubrovnik-Neretva megyében. Közigazgatásilag Lastovo községhez tartozik. Fekvése Makarskától légvonalban 71 km-re délnyugatra, Lastovotól légvonalban 31 km-re nyugatra, Sušac szigetén fekszik. A szigete átszelő hegylánc északkelet-délnyugati irányban húzódik. Legmagasabb pontja a 243 méter magas Veli Gark a sziget északkeleti részén található. A sziget délnyugati fokán a Kanula-fokon világítótorony áll. Elsősorban a sziget keleti oldala alkalmas a fürdésre és pihenésre, mivel a déli, délnyugati partokon magas sziklák állnak. Története Sušac szigete már a történelem előtti időkben is lakott volt. Az itt talált régészeti leletek alapján az őskori hajósok már az újkőkor kezdeti és középső időszakában jártak a szigeten. A térség első ismert népe az illírek szintén megtelepedtek itt, de lakott volt a sziget a római korban is, melyből gazdasági tevékenységre utaló leleteket találtak. A szigeten található két ókeresztény templomrom építési idejét szintén a római korra, a 4. századra teszik a szakemberek. VII. Konstantin bizánci császárnak a birodalom kormányzásáról írott műve szerint a sziget Vistől és Lastovotól eltérően nem tartozott a neretvánok fennhatósága alá. Ebből horvát történészek azt a következtetést vonták le, hogy bizonyára a középkori Horvát Királyság része volt. Később a bencések rendjének egyik központja lett, ahova a 12. században Szent Miklós tiszteletére szentelt kolostort és templomot építettek. Sušacot megemlíti az 1310-ben kelt Lastovoi statutum is. Ennek alapján a sziget ekkor már Lastovohoz és vele együtt a Raguzai Köztársasághoz tartozott. A 15. századtól Sušacon két idényjellegű halásztelepülés volt a sózott halak számára épített raktárakkal, melyeket lastovoi, visi és korčulai halászok használtak. 1806-ban a Raguzai Köztársaságot legyőző franciák uralma alá került, majd 1813-ban elfoglalták az angolok. 1815-ben a bécsi kongresszus a Habsburgoknak ítélte. Az osztrák uralom idején a korčulai adminisztráció felügyelete alá rendelték. 1918. november 11-én megkezdődött Dalmácia Olaszországhoz csatolása. Az 1920. november 12-i rapallói egyezmény Zára térségével együtt olasz kézen hagyta. A II. világháború idején röviddel az 1943-as olasz kapituláció után Tito célul tűzte ki elfoglalását és Jugoszláviához csatolta. A háború után a szocialista Jugoszlávia része lett. Utoljára 1991-ben számláltak állandó lakosságot a szigeten. Népesség Nevezetességei A sziget világítótornyát 1879-ben építették I. Ferenc József császár rendeletére. Két 4. századi ókeresztény templom romja található itt. A 12. századi bencés templom romjai Portić felett. A 15. századi Szűz Mária templom romjai. Ókori hajóroncs a sziget délkeleti partjánál. Jegyzetek Források Lastovo község hivatalos oldala (horvátul) A dubrovniki püspökség honlapja – Lastovo (horvátul) További információk Lastovo információs portálja (horvátul) (angolul) A Lastovoi Természetvédelmi Park honlapja (horvátul) (angolul)
Сушац

Сушац је насељено место у саставу општине Ластово, на острву Сушцу, Дубровачко-неретванска жупанија, Република Хрватска. Историја До територијалне реорганизације у Хрватској налазио се у саставу старе општине Ластово. Становништво На попису становништва 2011. године, Сушац није имао становника. Напомена: Исказује се од 1880. као део насеља, а од 1890. до 1931. није засебно исказиван. Као насеље исказује се од 1953. У 2001. без становника. Попис 1991. На попису становништва 1991. године, насељено место Сушац је имало 7 становника, следећег националног састава: Референце [1] Савезни завод за статистику и евиденцију ФНРЈ и СФРЈ, попис становништва 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. и 1991. године Gelo, Jakov (1998). Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima. Zagreb: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske. ISBN 978-953-6667-07-9. Референце Спољашње везе Мапа [2] Фотографије [3]
Crkva sv. Krševana u Šibeniku

Crkva svetog Krševana iz 12. stoljeća smještena je u staroj šibenskoj gradskoj jezgri s desne strane u Ulici don Krste Stošića. Najstariji je sačuvani sakralni objekt u Šibeniku, izvorno građena u romaničkom stilu. U istoj se ulici nalazi dominikanski samostan Gospe od Ružarija. Povijest Prvi put se spominje 1124. godine u doba kada su u njoj utočište našle izbjeglice iz Biograda kojeg je porušila Mletačka Republika. Godine 1200. crkva se nalazi još uvijek izvan gradskih bedema, unutar kojih će se naći proširenjem srednjovjekovnog Šibenika u 14. stoljeću. Iako je više puta nadograđivana, izvorni romanički stil do danas je vidljiv u oblikovanju njene polukružne apside. U 15. stoljeću crkva sv. Krševana je doživjela veće izmjene koje nose obilježja gotičkog stila. Tada je, sa zapadne strane crkve, izgrađeno stubište, djelo mletačkog majstora Antonija Bussata koji je radio i na šibenskoj katedrali, ali je uklonjeno sredinom 19. stoljeća. Međutim, do danas je na crkvi ostao vidljiv nadvratnik s ubilježenom godinom gradnje stubišta - 1439. i na njemu uklesan reljef s dvojicom pripadnika bratovštine kako kleče pod nogama Majke Božje. Crkva je služila za bogoštovlje sve do Drugog svjetskog rata u tijeku kojeg je pretrpjela znatna oštećenja. Šibenčani su je znali kao sv. Antu (pustinjaka). Nakon rata je obnovljena i postala je izložbeni prostor gradskog muzeja, dok je danas u njoj smještena umjetnička galerija. Izvan crkve, uz njen južni zid, nalazi se najstarije zvono u Hrvatskoj, iz 1266., koje su na morskom dnu blizu Silbe pronašli ronioci spužvi s otoka Krapnja. Izvori
Церковь Святого Хрисогона (Шибеник)

Церковь Святого Хрисогона (хорв. Crkva sv. Krševana u Šibeniku) — римско-католический храм в старом городе Шибеника, Хорватия. Памятник романской архитектуры, старейшее религиозное здание приморского города. Посвящён святому Хрисогону Аквилейскому. Церковь основана в XII веке беженцами из Биограда-на-Мору, когда их город был разорён венецианцами. Впервые она упоминается в грамоте венгерского и далматинского короля Андраша Крестоносца в 1200 году. В ту пору церковь Святого Хрисогона располагалась за пределами городских стен Шибеника. Город расширялся и сейчас она в его самом историческом центре. Службы в храме проводились до Второй мировой войны, когда он был сильно повреждён англо-американскими бомбардировками. После масштабных реставрационно-восстановительных работ 1970-х годов в здании расположился выставочный зал городского музея Шибеника. Сегодня здесь галерея современного искусства. Снаружи церкви у её южной стены установлен старейший в Хорватии колокол, датируемый 1266 годом; он был поднят со дна моря недалеко от острова Силба. Церковь Святого Хрисогона сложена из местного неоштукатуренного камня и представляет собой однонефную базилику с полукруглой апсидой. Она перекрыта двускатной деревянной крышей под черепичной кровлей, над абсидой — каменная плита. На восточном фасаде — романский главный вход, оформленный люнетом. С южной стороны к церкви примыкает ризница. Храм неоднократно перестраивался, XV век обогатил его формы готическими, а XVIII век — барочными деталями. В 1439 году венецианский мастер Антонио Буссато, работавший также в соборе Святого Иакова, пристроил к церкви лестницу с западной стороны. Лестницу разобрали в XIX веке, но от неё сохранился резной рельеф с изображением двух монахов, преклонивших колени перед Богородицей. Ссылки Галерея Святого Хрисогона Три старейшие церкви в Шибенике. Церковь Святого Хрисогона
Sankt Chrysogonus kyrka, Šibenik

Sankt Chrysogonus kyrka (kroatiska: Crkva svetog Krševana, italienska: Chiesa di San Crisogono) är en romersk-katolsk kyrkobyggnad i Šibenik i Kroatien. Den uppfördes på 1100-talet och är Šibeniks äldsta bevarade sakrala byggnad. Den är belägen på gatuadressen Don Krste Stošića bb i gamla stan och används idag som galleri (Sankt Chrysogonus galleri) för modern konst. Historik Kyrkan tros ha uppförts på 1100-talet av flyktingar från Biograd na Moru vars hemstad raserats av venetianarna. Den omnämns för första gången i ett gåvobrev utfärdat av kung Andreas II år 1200. Vid uppförandet låg kyrkan utanför de dåvarande stadsmurarna. I samband med stadens expansion integrerades byggnaden i staden och den är idag centralt belägen i vad som utgör gamla stan i Šibenik. Sankt Chrysogonus kyrka nyttjades för gudstjänster fram till andra världskriget då den som ett resultat av den tyska ockupationen skadades svårt av de allierades bombningar (1943–1944) av Šibenik. Efter kriget restaurerades den tidigare kyrkobyggnaden och användes därefter som utställningslokal av Šibeniks stadsmuseum. Idag används byggnaden som ett galleri för modern konst. Arkitektur Sankt Chrysogonus kyrka är en enskeppig kyrkobyggnad med en halvrund absid. Dess planlösning, arkitektoniska detaljer, dörrar och fönster samt byggnadssättet den uppförts på bär karaktäristiska drag från den romanska stilen. Rekonstruktioner på 1400-talet innebar att den fick arkitektoniska detaljer från gotiken varav ytterst få är bevarande. I samband med ombyggnationer på 1700-talet antog kyrkobyggnaden stildrag från barocken. På 1970-talet utfördes genomgripande restaureringsarbeten där den forna kyrkobyggnadens originaldetaljer bevarades. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sankt Chrysogonus kyrka, Šibenik.
Pag Triangle

Pag triangle (Croatian: Paški trokut) is a pareidolia and land formation in the shape of an irregular quadrilateral located near the village Caska, adjacent to Novalja on the Croatian island Pag. It has been designated a natural landmark by the town of Novalja. It is often referred to as the Bermuda triangle of Croatia. The formation was noted on the 9th of May 1999 by Zdenko Grbavac, a surveyor taking measurements for a quarry. In ten years since its discovery, media sensationalism turned it into an urban myth and claims have been made of over 500,000 tourist visitors. Croatian ufologists have linked the existence of the formation to a series of UFO sightings in the late 20th century over the island of Pag. In early 2009, a road was built connecting the triangle to the nearby village of Caska, thus making it more accessible to visitors. Many visitors have taken rocks as souvenirs or charms due to unsubstantiated claims about their healing powers, which have left the area with holes. Others have repositioned some rocks, creating petroforms. The formation is one of many polygonal shapes on the broken karst terrain. There are no scientifically proven geological or geochemical differences compared to the rest of the area. References
Paški trokut

Paški trokut ime je za pareidoliju u blizini mjesta Kustići na otoku Pagu, geološku formaciju oblika nepravilnog četverokuta na oko 185 m nadmorske visine. Vijest o formaciji na brdu Tusto čelo medijima je objavio hrvatski geodet Zdenko Grbavac nakon obavljanja geodetskih poslova za lokaciju kamenoloma 9. svibnja 1999. godine. Prilikom mjerenja tla, zapazio je formaciju na brdu Tusto čelo, kasnije tvrdeći da ima dvije stranice od 32 metara, te jednu stranice od 22 metara te da je kamenje unutar trokuta naoko svjetlije od kamenja izvan trokuta. Hrvatski mediji su senzacionalistički iskoristili vijest, što je privuklo pozornost javnosti i potaklo stvaranje urbanih mitova. Tvrdnja je izazvala zanimanje hrvatskih ufologa, a mjesto je u deset godina navodno posjetilo više od pola milijuna radoznalaca i turista, osobito nakon reportaža o misterioznim svjetlima koja su se navodno pojavljivala u to vrijeme. Mnogi posjetitelji su uzimali kamenje sa sobom zbog glasina o njihovim natprirodnim moćima i ljekovitosti, tako da su na nekim mjestima na formaciji sada rupe, a također su napravljeni i petroformi. Zbog devastacije grad Novalja ogradio je područje 2000. godine. Formacija koja nije niti trokut, već nepravilni četverokut s jednim tupim kutom, jedna je od mnogih trokutu sličnih pareidolija na lokalnom razlomljenom, krškom području, te nema dokaza da se geološki i geokemijski razlikuje od ostatka terena. Izvori
Crkva sv. Brcka u Kalniku

Crkva sv. Brcka u Kalniku je župna gotičko-barokna crkva u mjestu Kalnik u blizini Starog grada Veliki Kalnik. Crkva ima elemente različitih stilskh razdoblja od 14. do 19. stoljeća. Najviše se ističu gotički elementi. Župna je crkva od 1509. godine. Obnavljana je 1757 i 1805. godine t eu još par navrata. Donatori crkve bili su plemići vlasnici Starog grada Velikog Kalnika, čak i kralj Ludovik I. Anžuvinac. Na crkvi su radili mnogi cijenjeni umjetnici. Ističu se freske iz 14. stoljeća na sjevernom zidu i vrlo kvalitetne kasnogotičke freske iz 16. stoljeća iza i iznad glavnog oltara. Na freskama je prikazana i smrt Sv. Petra iz Verone. Specifičan detalj je prikaz Presvetog Trojstva na fresci kao jedna glava s tri lica. Na freskama su i plemić Alapić te vojskovođa u borbi s Turcima kod Siska, Toma Bakač Erdödy. Crkva je izrazito arhitektonski vrijedna s gotičkim zvonikom i rebrastim svodom, zaglavnim kamenima i drugim arhitektonskim elementima. Zavojite stepenice u crkvi rad su istog majstora koji ih je napravio i na Starom gradu Velikom Kalniku. Vrijedan je i bočni oltar sv. Valentina iz 18. stoljeća sa spiralnim stupovima. Orgulje Josip Erhatić izgradio je orgulje crkve 1912. godine. Glazbalo ima ovu dispoziciju: Spojevi: man-ped. Kolektivi: Forte. Trakture su pneumatske. Izvori Literatura Emin Armano, Orgulje hrvatskih graditelja. Tragom Ladislava Šabana, 2006., ITG, Zagreb
Crkva sv. Cecilije na Stupovima

Lokalitet Stupovi se nalazi na jednoj od glavica na istočnoj periferiji Kosova polja i jedan je od nekoliko važnih starohrvatskih lokaliteta na području sela Biskupije kod Knina. Nedaleko Stupova nalazi se položaj Cecela, na kojem je fra Lujo Marun 1888. g. otkrio ostatke ranosrednjovjekovne crkve sv. Cecilije. Marun je 1892. objavio tek kratak izvještaj o otkriću, a sljedeće godine i tlocrt crkve. O nalazu je 1901. pisao i Frano Radić. Godina 1950. i 1951. provedena su revizijska arheološka istraživanja pod vodstvom Stjepana Gunjače, koji je 1956. i objavio njihove rezultate. Arhitektura Crkva na stupovima je trobrodna i troapsidalna bazilika, dimenzija tlocrta 35x13m. Raščlanjena je s dva niza pilona križnog presjeka i očito je bila presvođena. Na zapadnoj strani se nalazi predvorje, a pred njim zvonik četvrtaste osnove, postavljen u osi crkve. Predvorje je sa zvonikom i nekadašnjom galerijom činilo westwerk, nastao prema karolinškom utjecaju. Uzdužni zidovi crkve su ojačani gusto poredanim kontraforima, osim u središnjem dijelu južnog zida, gdje se nalazi sporedni ulaz i prigrađena kapelica. Crkveni namještaj Pri revizijskom istraživanju pronađeno je mnoštvo većih ili manjih ulomaka crkvenog namještaja, poput dijelova oltarne pregrade, pulta ambona, fragmenata škropionice, itd. Za dataciju su najvažniji ostaci zabata i arhitrava oltarne pregrade, koji se prema stilskim karakteristikama mogu vezati za jednu radionicu iz vremena kneza Branimira, kojoj pripada primjerice namještaj iz crkve sv. Spasa na vrelu Cetine, kao i iz crkava u Otresu, Muću, Ninu, itd. Na ulomku luka jednog od zabata nalazi se ostatak natpisa koji se može restituirati te se čita [...sancta]E CE[ciliae...]. Iz tog natpisa, kao i iz toponima Cecela može se zaključiti da se uistinu radi o crkvi sv. Cecilije, s kojom je povezana i legenda o smrti kralja Zvonimira. Datacija Iako u ranijoj literaturi uglavnom datirana u 11. st., crkva sv. Cecilije (Stupovi) na Kosovu polju pripada skupini crkava s oblim kontraforima, westwerkom i troapsidalnim svetištem, koje se sve datiraju u drugu polovicu 9. st., preciznije u vrijeme kneza Branimira (tu spadaju: Lopuška glavica i "četvrta crkva" u Biskupiji, sv. Spas na vrelu Cetine, Biogradska katedrala), a istome vremenu pripada i crkveni namještaj (iako M. Jurković ističe i postojanje jedne ranije oltarne pregrade, iz vremena kneza Trpimira). Literatura Delonga, V. (1996.). Latinski epigrafički spomenici u ranosrednjovjekovnoj Hrvatskoj, Split. Gunjača, S. (1956.). "Ostaci starohrvatske crkve sv. Cecilije na Stupovima u Biskupiji kod Knina", Starohrvatska prosvjeta s. III/5, 65-127. Jurković, M. (1986.-1987.). "Crkve s westwerkom na istočnom Jadranu", Prilozi povijesti umjetnosti u Dalmaciji 26, 61-85. Jurković, M. (1992.). "Iz hrvatske spomeničke baštine od 9. do 11. st.", u: Od Nina do Knina (katalog izložbe), Zagreb, 23-43. Jurković, M. (2000.). "Biskupija kraj Knina, Stupovi", u: Hrvati i Karolinzi: Katalog, Split, 241-242. Petricioli, I. (1984.). "Prilog diskusiji o starohrvatskim crkvama s oblim kontraforima", Izdanja HAD-a 8, 221-226. Izvori