Kostarika

Kostarika (španělsky Costa Rica) plným názvem Kostarická republika (španělsky República de Costa Rica), je stát ve Střední Americe. Na severu hraničí s Nikaraguou, na severovýchodě s Karibským mořem, na jihovýchodě s Panamou a na jihozápadě s Tichým oceánem. Na jihu Kokosového ostrova sdílí námořní hranici s Ekvádorem. Kostarika je velmi hornatá země, horské hřebeny směřují od severozápadu k jihovýchodu a většina jejího území se nachází v nadmořské výšce mezi 900 a 1 800 metry, nížiny jsou podél pobřeží, rozsáhlejší jsou na straně Atlantiku. Má několik aktivních sopek a častá zemětřesení. Podnebí je tropické s dvěma jasně vymezenými ročními obdobími: suchým od prosince do dubna a deštivým od května do listopadu. Kostarika se dělí na sedm provincií, na ploše 52 000 km² žije 5 milionů obyvatel. Hlavním a největším městem je San José, mezi další významná města patří Puerto Limón, Alajuela a Cartago. Celkem 84 % obyvatel jsou běloši nebo mestici, 7 % mulati a 2 % domorodí indiáni. Úředním jazykem je španělština, polovina obyvatel jsou katolíci, 31 % protestanti a 16 % bez vyznání. Lidé obývají území Kostariky již od 7 000 až 10 000 let před naším letopočtem. Před kolonizací Španělskem v 16. století na tomto území žily různé domorodé kmeny, hovořící čibčskými jazyky. Kostarika zůstávala okrajovou kolonií Španělského impéria až do získání nezávislosti v roce 1821 jako součást Prvního mexického císařství, následně se v roce 1823 stala členem Federativní republiky Střední Ameriky, od které formálně vyhlásila nezávislost v roce 1847. Země prošla postupnou modernizací pod relativně stabilní autoritářskou vládou až do konce 19. století, kdy byla vyhlášena liberální ústava a konaly se první svobodné a spravedlivé národní volby ve Střední Americe. Po krátké občanské válce v roce 1948 přijala Kostarika v roce 1949 svou současnou ústavu, která zaručila všeobecné volební právo, poskytla všem občanům různé sociální, ekonomické a vzdělávací záruky a trvale zrušila armádu, čímž se stala jednou z mála suverénních zemí bez stálé armády. Kostarika je unitární prezidentská republika s robustní a stabilní demokracií, prezident je hlavou státu i vlády, zákonodárnou moc má jednokomorové zákonodárné shromáždění. Světová banka ji klasifikuje jako zemi s vysokými příjmy a je jedinou členskou zemí Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj ve Střední Americe a Karibiku. Ekonomika, která byla kdysi silně závislá na zemědělství, se diverzifikovala a nyní zahrnuje finance, korporátní služby pro zahraniční společnosti, farmaceutický průmysl a ekoturistiku. V indexu lidského rozvoje zaujímá 62. místo. Na vzdělávání vydává přes 6 % hrubého domácího produktu země, zatímco celosvětový průměr činí 3,8 %. Kostarika dosahuje dobrých výsledků v oblasti demokratické správy, svobody tisku, subjektivního štěstí a udržitelného blahobytu; je považována za regionálního lídra v oblasti lidských práv a ochrany životního prostředí. Je zakládajícím členem Organizace spojených národů (OSN), Organizace amerických států a Světové obchodní organizace, třikrát byla členem Rady bezpečnosti OSN, sídlí v ní Meziamerický soud pro lidská práva a není členem Středoamerického parlamentu. Název Název „Costa Rica“, česky doslova „bohaté pobřeží“ pro označení státního území se poprvé objevil v královském dekretu ze dne 17. prosince 1539 zaslaném k Audiencia de Panamá (správnímu orgánu a nejvyššímu soudu španělské říše v Novém světě). V roce 1543, ve kterém španělský král Karel V. udělil Diegu Gutiérrezovi y Toledovi zvláštní povolení k dobytí a kolonizaci kostarického území, které se od té doby nazývalo „Nuevo Cartago y Costa Rica“ (Nové Kartágo a Kostarika). Historie Historici klasifikovali původní obyvatele Kostariky jako příslušníky střední archeologické oblasti, kde se překrývaly periferie mezoamerické a andské domorodé kultury. Kamenné nástroje, nejstarší důkaz o lidském osídlení Kostariky, jsou spojovány s příchodem různých skupin lovců a sběračů asi 10 000 až 7 000 let před naším letopočtem do údolí Turrialba. Přítomnost hrotů kopí a šípů typických pro kulturu Clovis otevírá možnost, že v této oblasti koexistovaly dvě různé kultury. Zemědělství se začalo rozvíjet okolo roku 3000 př. n. l. pěstovaly se hlavně hlízy. Nejstarší keramika se objevuje kolem roku 2 000 až 3 000 př. n. l. Na území Kostariky nelze identifikovat žádnou velkou předkolumbovskou civilizaci, čemuž sociologové také připisují menší vliv domorodých kultur na moderní kostarickou společnost a kulturu. Většina domorodců byla asimilována do společnosti evropského typu, s výjimkou několika málo kmenů jako jsou Bribriové či Borukaové, kteří stále obývají pohoří Cordillera de Talamanca na hranicích s Panamou. Přesto se Kostaričané k indiánské kultuře hlásí, zejména ke kultuře Diquis, která na území dnešní Kostariky vzkvétala od roku 700 do roku 1530 a zanechala po sobě mj. řadu velkých opracovaných koulí. Ty se staly kostarickým národním symbolem. Byly též zapsány na seznam Světového dědictví UNESCO. Význam a způsob vzniku koulí zůstávají předmětem studií a do současnosti jsou nezodpověděnou otázkou. Název la costa rica, což ve španělštině znamená "bohaté pobřeží", je připisován již Kryštofu Kolumbovi, který se plavil při východních březích Kostariky během své poslední výpravy v roce 1502 a zaznamenal obrovské množství zlatých šperků, které nosili domorodci. Jindy je připisován až conquistadorovi Gilu Gonzálezovi Dávilovi, který se vylodil na západním pobřeží v roce 1522. Plná španělská kolonizace se odehrála až v roce 1563. Po dobu španělské nadvlády byla Kostarika součástí guatemalského generálního kapitanátu a formálně součástí místokrálovství Nové Španělsko. Vzdálenost Kostariky od hlavního města kapitanátu v Guatemale, zákaz obchodovat s jižním sousedem Panamou, která byla tehdy součástí místokrálovství Nová Granada a nedostatek zdrojů učinily z Kostariky chudý, izolovaný a řídce obydlený region. Španělským guvernérem byla Kostarika v roce 1719 popsána jako "nejchudší a nejbídnější španělská kolonie v celé Americe". V první polovině 19. století byla Kostarika spolu s ostatními státy sjednocena v Unii středoamerických států, na které vyhlásila 15. září 1821 (po porážce Španělska v mexické válce za nezávislost) samostatnost. Toto datum se v Kostarice stále slaví jako Den nezávislosti. Roku 1823 proběhla občanské válka mezi těmi, kdo žádali připojení k Mexickému císařství a republikány usilujícími o nezávislost. Republikáni zvítězili a Kostarika zůstala samostatným státem. V prostředí politické nestability a nejistoty, či vojenských vlád a občanských válek ve středoamerickém regionu během 2. poloviny 20. století je Kostarika světlá výjimka demokratické vlády. Ze zákona je v zemi dáno, že každý občan (muž či žena) starší 18 let musí jít k volbám a jejich hlas skutečně rozhoduje, která strana bude vládnout. Demokratická vláda je u moci již od roku 1902 a jediná občanská válka proběhla roku 1948. Trvala pouhé dva měsíce a jejím důsledkem bylo rozpuštění armády, následované změnou ústavy, která roku 1949 zakázala státu vytvořit armádu. Tato situace, kdy stát nemá stálou armádu, trvá dodnes. Státní symboly Vlajka Kostarická vlajka je tvořena listem o poměru stran 3:5 s pěti vodorovnými pruhy – modrým, bílým, červeným, bílým a modrým o poměru šířek 1:1:2:1:1. Na státní vlajce je v levé části prostředního pruhu v bílém oválu státní znak. Znak Kostarický státní znak je tvořen štítem se třemi zelenými vulkány, s bílým kouřem nad vrcholy, mezi dvěma vodními plochami. Na obou pluje (heraldicky) doprava loď s bílými plachtami a s kostarickou vlajkou na zádi. Na obzoru (heraldicky vpravo) vychází zlaté slunce, nad vulkány je na modré obloze do oblouku sedm stříbrných, pěticípých hvězd. V horní části jsou dvě ratolesti myrtové palmy a pod nimi bílá (dvakrát přeložená) stuha s černým nápisem REPUBLICA DE COSTA RICA (česky Kostarická republika). Štít je orámovaný zlatou, zdobenou kartuší s korálky. Nad štítem je modrá stuha, svázaná do tvaru koruny, s černým nápisem AMERICA CENTRAL (česky Střední Amerika). Hymna Kostarická hymna je píseň Noble patria, tu hermosa bandera (česky Vznešená vlasti, tvá krásná vlajka). Hudbu složil Manuel María Gutiérrez, slova napsal José María Zeledón Brenes. Geografie Kostarika je země je na středoamerické šíji ležící na jihu Střední Ameriky. Na severu hraničí s Nikaraguou (délka hranice 309 km), na severovýchodě s Karibským mořem (212 km), na jihovýchodě s Panamou (330 km) a na jihozápadě s Tichým oceánem (1016 km). Na jihu Kokosového ostrova sdílí námořní hranici s Ekvádorem. S rozlohou 51 180 km2 je třetí nejmenší zemí Střední Ameriky (po Salvadoru a Belize). Leží mezi 8° a 12° severní šířky a 82° a 86° západní délky, nachází se v tropickém pásu mezi dvěma subkontinenty Ameriky. Vodní plochy zabírají 1 % rozlohy země. Kostarika je velmi hornatá země a většina jejího území se nachází v nadmořské výšce mezi 900 a 1 800 metry. Nejvyšším bodem země je Cerro Chirripó, vysoký 3 821 m. Nejvyšší sopkou v zemi je Irazú (3 431 m) a největším jezerem je Arenal. Ke Kostarice patří přibližně 79 ostrovů, z nichž nejvzdálenější je Kokosový ostrov a největší Calero. V Kostarice je 14 známých sopek, z nichž šest bylo v posledních 75 letech aktivních. Reliéf Pobřežní nížina je rozdělena pohořími Cordillera Central a Cordillera de Talamanca, které tvoří páteř země a vytváří část kontinentálního rozvodí Ameriky. Ve střední části země je pánevní oblast zvaná Centrální údolí, kde žije většina obyvatelstva země. Větší část nížin v okolí oceánu je pokryta mokřinami a bažinami. Karibské pobřeží je poměrně málo členité, naopak pacifické pobřeží je tvořeno několika většími poloostrovy a zálivy – např. poloostrov Nicoya a stejnojmenný záliv Nicoya nebo poloostrov Osa. Území Kostariky je z 51 % pokryto lesními porosty, zemědělská půda zaujímá 37 % rozlohy státu. Pohoří Cordillera de Guanacaste se nachází na severu poblíž hranic s Nikaraguou a tvoří část kontinentálního rozvodí Ameriky. Velká část pohoří Cordillera de Talamanca je součástí mezinárodního parku La Amistad, který sdílejí Kostarika a Panama. Nacházejí se zde nejvyšší vrcholy země: Cerro Chirripó a Cerro Kamuk. Velkou část regionu pokrývají horské lesy Talamancan. Patří sem také pohoří Cerros de Escazú, které na jihu hraničí s kostarickým Centrálním údolím. Flora, fauna, biodiverzita Navzdory své velikosti je Kostarika jednou ze zemí s největší biologickou rozmanitostí v celé Latinské Americe. S pouhými 0,03 % celkové rozlohy světové pevniny má Kostarika přibližně 6 % biodiverzity planety. K roku 2013 bylo 52 % celkové kontinentální plochy země pokryto lesy a pralesy, což představuje 12% nárůst obnovy lesního porostu za posledních 17 let.​ Přibližně 25 % území je chráněno, bylo vyhlášeno 30 kostarických národních parků, které pokrývají 6380 km², což představuje více než 12 % rozlohy státu (dále pak 3733 km² mořské plochy). Tři z nich jsou zapsány i na seznamu světového dědictví UNESCO. Kostarika má větší mořskou plochu než kontinentální, protože oceánská oblast má rozlohu přibližně 589 000 km², včetně Kokosového ostrova, který se nachází asi 480 km jihozápadně od poloostrova Osa na pobřeží Tichého oceánu. Tento ostrov byl v roce 1997 zapsán na seznam světového přírodního dědictví UNESCO. Kostarika je známá jako světový lídr v oblasti udržitelnosti. V roce 2019 vyrobila více než 99 procent své elektřiny z obnovitelných zdrojů. Je první tropickou zemí, která zastavila a zvrátila odlesňování; úspěšně obnovila své lesnictví a vyvinula ekosystémovou službu, která učí biology a ekology o jejích opatřeních na ochranu životního prostředí. V zemi roste více než 1000 druhů orchidejí, přičemž rezervace a region Monteverde je místem s nejvyšší hustotou orchidejí na planetě. Celkem Kostarika hostí více než 10 000 druhů rostlin. Kromě toho vydělává přibližně 1 milion dolarů ročně na vývozu více než 900 000 kukel 150 druhů motýlů, jako je rod Morpho (čeleď Babočkovití) – jeden z největších motýlů a s intenzivní modrou barvou. V zemi žije 232 druhů savců, 838 druhů ptáků, 183 druhů obojživelníků, 258 druhů plazů a 130 druhů sladkovodních ryb. Mezi nejvýznamnější druhy obývající Kostariku patří puma, jaguár, jelenec běloocasý, opice malpa kapucínská, kojot, pásovec a několik druhů ptáků, mezi nimiž vynikají kvesal, drozd hnědý a kolibříci. V zemi se vyskytuje 14 ze 149 známých druhů rosněnkovitých žab. Od roku 1973 nebyl objeven žádný nový druh těchto žab. Kostarika je první zemí na americkém kontinentu, která zakázala lov zvířat pro sportovní účely. Národní park Corcovado, je mezi ekology mezinárodně proslulý svou biologickou rozmanitostí (včetně velkých koček a tapírů) a návštěvníci zde mohou očekávat bohatou faunu. Corcovado je jediný park v Kostarice, kde se vyskytují všechny čtyři kostarické druhy opic. Patří mezi ně kapucín bělolící, vřešťan pláštíkový, ohrožený chápan středoamerický a drobná opice kotul rudohřbetý (Saimiri oerstedii), která se vyskytuje pouze na tichomořském pobřeží Kostariky a v malé části Panamy. Hlavními důvody jejich ohrožení jsou odlesňování, nelegální obchod se zvířaty a lov. Národní parky La Amistad a Chirripó představují vegetační zónu páramo v nadmořské výšce nad 3000 metrů, kde se vyskytují další druhy flóry a fauny, jako je nosál bělohubý, drozd sazový a keř Rogiera amoena. Podnebí Kostarika má po celý rok tropické podnebí. Existují zde dvě roční období. Suché období trvá od prosince do dubna a období dešťů od května do listopadu. Březen a duben jsou nejteplejší měsíce v roce, zatímco prosinec a leden jsou nejchladnější. V suchém období se však také vyskytují deštivé dny, stejně jako v období dešťů týdny bez deště. V Köppenově klasifikaci podnebí se dělí do pěti kategorií: podnebí tropického dešťového pralesa (Af), tropické monzunové podnebí (Am), savanové podnebí se suchými zimami (Aw), monzuny ovlivněné mírné oceánické podnebí (Cwb) a mírné oceánické podnebí (Cfb). Podnebí Cwb a Cfb se nachází jen v horských oblastech na malých částech země. Kostarika je velmi citlivá na extrémní povětrnostní jevy, které mohou být ještě zhoršeny klimatickými změnami. Většina obyvatel Kostariky (78 %) a ekonomické aktivity (80 % HDP) se soustřeďuje v regionech, které jsou velmi citlivé na různé přírodní katastrofy, jako jsou povodně, sesuvy půdy, cyklóny, bouřkové přívaly a stoupající hladina moře. Země čelí rostoucím teplotám (zejména ve vyšších nadmořských výškách), stoupající hladině moře na obou pobřežích a měnícím se srážkovým vzorcům, což vede ke zvýšenému riziku sucha podél tichomořského svahu a povodní ve všech regionech země. Rostoucí teploty a extrémní vedra budou mít závažné důsledky pro lidské zdraví, zemědělství (zejména pěstování kávy a banánů), bezpečnost vodních zdrojů, cestovní ruch a charakteristickou biologickou rozmanitost a ekosystémy země. Politika Kostarika je prezidentskou republikou – prezident vykonává funkci hlavy státu i hlavy vlády a je volen na čtyřleté funkční období. Zákonodárným orgánem Kostariky je jednokomorové zákonodárné shromáždění, které se skládá z 57 poslanců. Kostarika je považována za jednu z nejstabilnějších demokracií v Latinské Americe. Zahraniční vztahy Kostarika je zapojena do několika projektů a organizací na poli latinskoamerické integrace. Je členským státem například Společenství latinskoamerických a karibských států, Latinskoamerického hospodářského systému, Středoamerického integračního systému, Sdružení karibských států. Je i kandidátem na plné členství v Pacifické alianci. Dne 1. června 2007 Kostarika přerušila diplomatické vztahy s Tchaj-wanem a navázala vztahy s Čínou. Stala se tak prvním středoamerickým státem, který takto učinil. Administrativní dělení Kostarika je unitární stát skládající se ze 7 provincií. Ty se dále dělí na 82 kantonů a 478 distriktů. Ekonomika Kostarická ekonomika v posledních letech vykazuje odolnost a růst. V roce 2024 byl nominální hrubý domácí produkt (HDP) na obyvatele odhadován na 17 501 amerických dolarů (USD), což odráží stabilní ekonomický rozvoj. Země se vyvinula z ekonomiky, která kdysi závisela výhradně na zemědělství, k ekonomice, která je rozmanitější a založená na cestovním ruchu, vývozu elektroniky a lékařských komponentů, výrobě lékařských přístrojů a IT službách. Služby pro zahraniční společnosti zaměstnávají přibližně 3 % pracovní síly. Z HDP tvoří 4 % zemědělství, 20 % průmysl a 69 % služby (2014). Zemědělství zaměstnává 13 % pracovní síly, průmysl 19 % a služby 69 % (2016). Mnoho zahraničních společností působí v různých zónách volného obchodu. V roce 2024 činil vývoz celkem 36,8 miliard USD, zatímco dovoz činil celkem 30,5 miliard USD, což představuje obchodní deficit ve výši 6,3 miliard USD. Kostarika je členem DR-CAFTA. Významné exportní výrobky jsou zdravotnické přístroje, protézy a medikamenty. Mezi hlavní zemědělské vývozní komodity země patří: banány, ananas (druhý nejvýznamnější vývozní artikl s více než 50% podílem na světovém trhu), další tropické ovoce, káva (většina se pěstuje v Centrálním údolí nebo v Meseta Central), cukr, rýže, palmový olej, zelenina, tropické ovoce, okrasné rostliny, kukuřice a brambory. Země má velká ložiska bauxitu, síry a rud železa, což zajišťuje zemi do budoucna pozitivní vyhlídky na opětovný ekonomický růst. Zlepšila se také míra nezaměstnanosti, která ve 3. čtvrtletí 2025 klesla na 5,7 %. Tento pokles naznačuje oživení trhu práce a zvýšení pracovních příležitostí. Úroveň chudoby se snížila a národní míra chudoby klesla v roce 2024 na 10,0 %, což je nejnižší hodnota za poslední roky. Toto zlepšení odráží úspěšné sociální programy a ekonomickou inkluzivitu. V roce 2025 přeřadila Světová banka Kostariku do kategorie ekonomik s vysokými příjmy. Kostarika i nadále upřednostňuje obnovitelné zdroje energie, přičemž v roce 2023 bylo přibližně 95 % její elektřiny vyrobeno z obnovitelných zdrojů. Většinu tvoří vodní energie, následovaná geotermální, větrnou, solární a biomasovou energií. Země však čelila výzvám v důsledku sucha, které vedlo k přídělovému systému elektřiny v roce 2024. Vláda se i nadále zavazuje k environmentální udržitelnosti a provádí politiky zaměřené na snižování emisí skleníkových plynů a podporu iniciativ v oblasti čisté energie. Tyto snahy jsou v souladu s cílem Kostariky dosáhnout do roku 2050 nulových emisí uhlíku. Kostarika je nejnavštěvovanější zemí Střední Ameriky, v roce 2019 ji navštívily přes 4 miliony lidí. Hlavním lákadlem Kostariky jsou národní parky a chráněná území. Obyvatelstvo Podle sčítání lidu v roce 2022 žije v Kostarice 5 044 197 obyvatel. Navzdory nízké porodnosti 1,43 dítěte na ženu (2024) populace stále stabilně roste díky imigraci a relativně mladému obyvatelstvu, průměrným ročním přírůstkem 1,46 % od předchozího sčítání, kdy v roce 2011 žilo 4,3 mil. osob. Střední délka života je 80 let, medián věku je 35,5 let (za rok 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let v roce 2024 činil 19 %, 70 % obyvatelstva bylo ve věku 15 až 65 let a 11 % obyvatelstva bylo starších 65 let. Navzdory nízké porodnosti 1,43 dítěte na ženu (2024) populace stále stabilně roste díky imigraci a relativně mladému obyvatelstvu. Celkem 83 % obyvatel žije ve městech. Populace Kostariky je multietnická a multikulturní, vznikla v důsledku rozsáhlého a nepřetržitého mísení původních obyvatel (pocházejících z oblastí Mezoameriky a Intermedia), různých evropských skupin, Sefardů středomořského původu, Asiatů a Afričanů. Sčítání lidu z roku 2011 klasifikovalo 83,6 % obyvatelstva jako bílé nebo mestice (mestici jsou míšenci evropského a indiánského původu). Mulati (míšenci bělochů a černochů) představovali 6,7 % a domorodí obyvatelé tvořili 2,4 % populace. Populace Kostariky zahrnuje evropské Kostaričany (evropského původu), především španělského původu, s významným počtem italských, německých, anglických, nizozemských, francouzských, irských, portugalských a polských rodin, stejně jako početnou židovskou komunitu. Většina Afro-kostaričanů jsou kreolsky mluvící potomci černošských jamajských přistěhovalců z 19. století. Populace domorodých a evropských míšenců je mnohem menší než v jiných latinskoamerických zemích. Výjimkou je provincie Guanacaste, kde téměř polovina populace jsou viditelně mestici, což je dědictví po rozsáhlých sňatcích mezi španělskými kolonisty a indiány Chorotega v průběhu několika generací, a provincie Limón, kde žije drtivá většina afro-kostarické komunity. V současné době v zemi žije více než 4,85 milionu potomků Španělů (bělochů nebo míšenců),​ 250 000 až 500 000 potomků Italů, 400 000 potomků Afričanů, více než 60 000 potomků Číňanů, a přibližně 30 000 potomků Libanonců a mnoho dalších. V roce 2011 žilo v zemi přes 104 000 původních amerických obyvatel, což představovalo 2,4 % populace. Většina z nich žije v odlehlých rezervacích a patří k osmi etnickým skupinám: Quitirrisí (v Centrálním údolí), Matambú nebo Chorotega (Guanacaste), Maleku (severní Alajuela), Bribri (jižní Atlantik), Cabécar (Cordillera de Talamanca), Ngäbe (jižní Kostarika, podél hranic s Panamou), Boruca (jižní Kostarika) a Térraba (jižní Kostarika). Kostarika hostí mnoho uprchlíků, hlavně z Kolumbie a Nikaraguy. V důsledku toho a nelegální imigrace tvoří odhadem 10–15 % (400 000–600 000) kostarické populace Nikaragujci. Někteří Nikaragujci migrují za sezónními pracovními příležitostmi a poté se vracejí do své země. Kostarika přijala mnoho uprchlíků z řady dalších latinskoamerických zemí, kteří v 70. a 80. letech 20. století prchali před občanskými válkami a diktaturami, zejména z Chile a Argentiny, stejně jako lidi ze Salvadoru, kteří prchali před partyzány a vládními vražednými komandy. Většina Kostaričanů se hlásí ke křesťanství, přičemž katolicismus je náboženstvím s největším počtem vyznavačů a zároveň oficiálním státním náboženstvím podle ústavy z roku 1949, která zároveň zaručuje svobodu vyznání. Kostarika je jediným moderním státem v Americe, který má v současné době katolicismus jako státní náboženství; další země se státním náboženstvím (katolické, luteránské, anglikánské, pravoslavné) se nacházejí v Evropě: Lichtenštejnsko, Monako, Vatikán, Malta, Spojené království, Dánsko, Island a Řecko. Průzkum IDESPO a Universidad Nacional z roku 2025 zjistil, že 50 % obyvatelstva se hlásí ke katolické víře, 31 % jsou protestanti, 16 % uvádí, že jsou bez vyznání, a 3 % se hlásí k jinému náboženství. Jazyky Hlavním jazykem Kostariky je španělština, která má pro tuto zemi charakteristické rysy a představuje formu středoamerické španělštiny. Kostarika je jazykově rozmanitá země, ve které se používá nejméně pět živých domorodých jazyků, jimiž hovoří potomci předkolumbovských národů: maléku, cabécar, bribri, guaymí a buglere. Z původních jazyků, které se stále používají, především v domorodých rezervacích, jsou z hlediska počtu mluvčích nejvýznamnější jazyky bribri, maléku, cabécar a ngäbere; některé z nich má v Kostarice několik tisíc mluvčích, jiné několik set. Některé jazyky, jako teribe a boruca, mají méně než tisíc mluvčích. Jazyk buglere a s ním úzce příbuzný jazyk guaymí používají někteří obyvatelé jihovýchodní části provincie Puntarenas. Kreolsko-anglický jazyk, jamajský patois, je kreolský jazyk založený na angličtině, kterým hovoří afro-karibští přistěhovalci, kteří se usadili především v provincii Limón podél karibského pobřeží. Přibližně 11 % dospělé populace Kostariky (18 let a starší) hovoří také anglicky, 0,7 % francouzsky a 0,3 % mluví portugalsky nebo německy jako druhým jazykem. Školství Základní všeobecné vzdělávání, které zahrnuje předškolní vzdělávání až po střední školu, je v Kostarice povinné, bezplatné a hrazené státem. Je pod dohledem Ministerstva školství. V roce 2020 investovala 6,7 % svého HDP do vzdělávání, což představuje přibližně 4,3 miliardy amerických dolarů, a je tak 25. zemí, která investuje nejvíce do vzdělávání v poměru k velikosti své ekonomiky. Míra gramotnosti v Kostarice je přibližně 97 procent. Kultura Kostarika byla místem, kde se setkávaly domorodé kultury Střední Ameriky a Jižní Ameriky. Severozápad země, poloostrov Nicoya, byl nejjižnějším bodem kulturního vlivu Nahuatlů, když v 16. století přišli španělští dobyvatelé (conquisté). Střední a jižní část země byla ovlivněna kulturou Chibcha. Atlantické pobřeží bylo v 17. a 18. století osídleno africkými dělníky. V důsledku přistěhovalectví Španělů ovlivnila jejich španělská kultura 16. století a její vývoj každodenní život a kulturu až do dnešních dnů, přičemž hlavním vlivem je španělský jazyk a katolické náboženství. Taneční žánry, jako je soca, salsa, bachata, merengue, cumbia a kostarický swing, si stále více oblíbují spíše starší lidé než mladí. Populární je kytara, zejména jako doprovod k lidovým tancům, národním nástrojem se však stala marimba. Kostarika se v indexu šťastné planety OSN umístila celosvětově na 12. místě; nicméně tato země je považována za nejšťastnější v Latinské Americe. Důvodem je vysoká úroveň sociálních služeb, starostlivost obyvatel, dlouhá průměrná délka života a relativně nízká míra korupce. Kuchyně Kostarická kuchyně je směsicí indiánské, španělské, africké a mnoha dalších kuchyní. Jídla jako velmi tradiční tamales a mnoho dalších z kukuřice jsou nejtypičtější pro domorodé obyvatele a podobná jako v sousedních středoamerických zemích. Španělé přivezli do země mnoho nových surovin z jiných zemí, zejména koření a domácí zvířata. Později v 19. století se do kuchyně promítla africká chuť s vlivem dalších karibských smíšených chutí. Takto je dnes kostarická kuchyně velmi rozmanitá, přičemž každá nová etnická skupina, která se nedávno stala součástí obyvatelstva země, ovlivňuje kuchyni země. Kuchyně se zakládá na zelenině, rýži, fazolích, plantainech, tropickém ovoci, kokosovém mléce, mase (hovězí, kuřecí, vepřové) a mořských plodech (především v přímořských oblastech). Populární je pokrm tamale, plněné kukuřičné bochánky plněné masovou či zeleninovou směsí zabalené v banánovém listu. K dalším kostarickým specialitám patří casado (směs rýže, fazolí, dušeného masa, smaženého plantainu a salátu), gallo pinto (smažená směs rýže a fazolí) nebo empanada (smažená plněná kapsa z kukuřičného nebo pšeničného těsta plněná trhaným nebo mletým masem, šunkou, tuňákem, fazolemi nebo zeleninou). Oblíbené jsou jednohubky zvané bocas, z dezertů to jsou tosteles nebo piškotová buchta queque, která se zapíjí studeným nápojem rompope, jež se připravuje z mléka, vajec, skořice, hřebíčku a rumu. Rum je nejoblíbenějším alkoholickým nápojem, vedle něj je to například nápoj z vína mistela a pálenka z cukrové třtiny guaro. Sport Nejoblíbenějšími sporty v zemi jsou atletika, cyklistika a plavání. Kostarika se od roku 1936 zúčastňuje olympijských her. K roku 2024 získala čtyři medaile a všechny v plavání. Navíc všechny medaile získali příslušníci jedné rodiny: Tři z nich vybojovala Claudia Pollová (zlato v Atlantě 1996 a dva bronzy ze Sydney 2000) a jednu, stříbrnou, její starší sestra Silvia Pollová, na olympiádě v Soulu roku 1988. Reprezentace se také pravidelně zúčastňuje Středoamerických a karibských her Fotbal je nejoblíbenějším sportem v šesti ze sedmi provincií země. Kostarická fotbalová reprezentace se šestkrát zúčastnila závěrečného turnaje mistrovství světa. Poprvé to bylo v roce 1990, kdy byla v osmifinále vyřazena Československem. Nejlepšího výsledku Kostaričané dosáhli na šampionátu v roce 2014, kdy se probojovali až do čtvrtfinále. Úspěšnější bilanci mají ze Zlatého poháru CONCACAF, který třikrát vyhráli (1963, 1969, 1989), celkem osmkrát vyhráli Středoamerický pohár. Ligu mistrů CONCACAF, nejprestižnější klubovou soutěž Střední Ameriky, vyhrály tři kostarické kluby: LD Alajuelense, Deportivo Saprissa a CS Cartaginés. K nejznámějším kostarickým fotbalistům patří Paulo Wanchope, Joel Campbell, Hernán Medford nebo Keylor Navas. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Costa Rica na anglické Wikipedii a Costa Rica na španělské Wikipedii. Související články Seznam měst v Kostarice Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostarika na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Kostarika ve Wikislovníku (španělsky) Oficiální stránky prezidenta a vlády (španělsky) Oficiální turistické informace o zemi CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Souhrnná teritoriální informace (Kostarika) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. CIA. Costa Rica - The World Factbook [online]. [cit. 2025-12-29]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2021-01-11. (anglicky) Costa Rica [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky)