NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сан-Лукас (остров)

Сан-Лукас (исп. San Lucas) — необитаемый остров, расположенный в заливе Никоя в 1 км (0,62 миль) от тихоокеанского побережья Коста-Рики. Он является частью кантона Пунтаренас одноимённой провинции. Ранее использовался в качестве островной тюрьмы. В настоящее время — заповедник дикой природы. Индейская культура До прибытия испанских конкистадоров Сан-Лукас и окружающие его более мелкие острова считались священными местами индейцев. Здесь они совершали ритуалы и приносили жертвы богам. После захвата Коста-Рики Испанией на острове был организован один из первых концентрационных лагерей для коренного населения. Многие из индейцев погибли от болезней, других же жестоко уничтожали испанцы. В конце 1970-х годов здесь были обнаружены 8 археологических памятников, которые в частности включали в себя металлические и каменные орудия труда. Объекты раскопок датируются периодом между 1000 и 1500 годами нашей эры. Тюрьма С 1873 по 1991 год Сан-Лукас использовался как остров-тюрьма для наиболее опасных преступников Коста-Рики. Тюрьма была основана диктатором Томасом Гардия. Ссылка на Сан-Лукас считалась мучительной, в отношении заключённых применялись пытки, многие погибали от тропических болезней, а средняя продолжительность их жизни составляла около 5 лет. Сохранившиеся тюремные здания и сооружения на острове считаются объектами культурного наследия. Писатель Хосе Леон Санчес, заключённый на острове за убийство, которое, по его словам, он не совершал, создал одну из наиболее известных своих работ — поэму «La Isla de Hombres Solos» (в переводе с исп. — «Остров одиноких людей»). Паранормальные явления Индейцы с давних времён считали, что Сан-Лукас заселён призраками их предков. После учреждения здесь тюрьмы и мучительных смертей заключённых количество свидетельств очевидцев паранормальных явлений увеличилось: люди чувствуют незримое присутствие потусторонних сил, слышат голоса и видят полупрозрачные фигуры. Существует множество историй-страшилок, рассказывающих об убийствах заключённых и обслуживающего персонала тюрьмы, чьи души так и не упокоились и обитают на острове. В наше время многие любители мистики посещают Сан-Лукас, чтобы при помощи фото- и видеосъёмки доказать существование духов. Так, одна из серий цикла фильмов «Международные охотники за привидениями» была посвящена именно тюрьме Сан-Лукас. Дикая природа Сан-Лукас является домом для различных видов животных: здесь водятся олени, барсуки, муравьеды, ленивцы, обезьяны-ревуны, змеи, фазаны, пауки и прочие представители фауны. На острове обитают, как минимум, 8 видов летучих мышей, а в окружающих водах — молотоголовые акулы, скаты и черепахи. В 2008 году остров был объявлен частью национального заповедника дикой природы, с 2020 года — национальный парк. Примечания
Isla San Lucas, Costa Rica

Isla San Lucas är en ö i Costa Rica. Den ligger i provinsen Puntarenas, i den västra delen av landet, 90 km väster om huvudstaden San José. Arean är 5,0 kvadratkilometer. Terrängen på Isla San Lucas är platt. Öns högsta punkt är 100 meter över havet. Den sträcker sig 2,7 kilometer i nord-sydlig riktning, och 3,3 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor
Parroquia San Bartolomé Apóstol (Barva)

The Parroquia San Bartolomé Apóstol (Parish of Saint Bartholomew the Apostle), is a church in Barva, Heredia, Costa Rica. The first church was established between 1568 and 1575, and dedicated to Saint Bartholomew; it is rumored to have been built on an indigenous burial ground. In 1613 a more permanent Franciscan mission and convent was established to convert the native Cot, Quircot, and Tobosí people; at this time, the church was rededicated to the Assumption of the Virgin, to remain its patron until 1888. In 1681, governor Miguel Gómez de Lara began on a new temple, also built of adobe, which was completed in 1693. On 15 February 1772, an earthquake destroyed the convent and severely damaged the old church; however, it stood to the north of the current temple until it finally collapsed in an earthquake on 12 December 1888. In 1793, Barva was granted an independent parish. Construction of the current temple began in 1867, with the cornerstone laid by Monsignor Joaquín Anselmo Llorente, the first Bishop of Costa Rica; however, construction was halted by the 1888 earthquake which finally destroyed the old church. The temple was finally consecrated on 11 August 1893 by Bernardo Thiel Hoffman, the German-born second Bishop of Costa Rica, and re-dedicated back to Saint Bartholomew. Every year on 24 August, the people of the town have a celebration dedicated to the saint, and the highlight of the celebration is the unique masquerade, where people go out wearing masks and hit others with pig and cow bladders. References
Parroquia San Bartolomé Apóstol

La Parroquia San Bartolomé Apóstol,​ es una iglesia católica en el distrito de Barva del cantón de Barva, Heredia, Costa Rica. La primera iglesia se estableció entre 1568 y 1575, una construcción de adobe y techo de paja, y se dedicó a San Bartolomé Apóstol; se rumorea que se construyó sobre un cementerio indígena, ya que se han extraído numerosos objetos fabricados por los nativo americanos. En 1613 se estableció una misión y un convento franciscano más permanente para convertir a los nativos de Cot, Quircot y Tobosi; en este momento, la iglesia fue re-dedicada a la Asunción de la Virgen María, quién seguiría siendo su patrona hasta 1888.​ En 1681, el gobernador Miguel Gómez de Lara y Brocal inició un nuevo templo, también de adobe, que fue terminado en 1693. Los doctrineros franciscanos que estuvieron en Barva a principios del siglo XVIII, fueron los frailes Fernando Ortiz, Antonio Agüero y Francisco Guidiño. El 15 de febrero de 1772, un terremoto destruyó el convento y dañó gravemente la antigua iglesia; sin embargo, permaneció al norte de la ubicación del templo actual. En 1793, a Barva le fue otorgado el rango de parroquia independiente. La construcción del templo actual se inició el 9 de febrero de 1867, con la primera piedra colocada por Monseñor Anselmo Llorente y La Fuente, primer obispo de Costa Rica; sin embargo, la construcción se detuvo debido a que colapsó en un terremoto, el 12 de diciembre de 1888, luego de este acontecimiento volvió a dedicarse a San Bartolomé. El templo fue finalmente consagrado el 11 de agosto de 1893 por Monseñor Bernardo Augusto Thiel, el segundo obispo de Costa Rica, nacido en Alemania. Cada año, el 24 de agosto, la gente del pueblo tiene una celebración dedicada a San Bartolomé , y el punto culminante de la celebración es la singular mascarada, donde la gente sale con máscaras y golpea a otros con vejigas de cerdo y de vaca. Actualmente es sufragánea de la arquidiócesis de San José, de la Provincia eclesiástica de Costa Rica. Es el único templo en el Valle Central de diseño neoclásico académico y fue declarado Patrimonio Histórico Arquitectónico Nacional en el 2000. Referencias
Île Herradura

L'Île Herradura est une île du Costa Rica située à l'entrée sud du golfe de Nicoya, dans la province de Puntarenas, à 70 km au sud-ouest de la capitale San José. L'île, qui possède une végétation luxuriante, se trouve dans la baie Herradura près de la station balnéaire de Jacó, dans le canton de Garabito. Notes et références (sv) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en suédois intitulé « Isla Herradura » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Article connexe Liste des îles du Costa Rica Portail du Salvador Portail des îles Portail de l’océan Pacifique
Playas del Coco

Playas del Coco is a beach community in Guanacaste Province, Costa Rica. Playas del Coco is located approximately 20 miles (32 kilometers) from the city of Liberia, Costa Rica, the largest city in the province of Guanacaste and also its capital. The town experienced rapid growth due to the increasing number of international visitors and foreign-born residents, who arrived in the 1990s. References Playas del Coco travel guide from Wikivoyage {2013/Publicaciones de Estadísticas Vitales.pdf}
Estadio ST Center

El Estadio ST Center es un pequeño estadio de fútbol. Está ubicado en la localidad de Santa Teresita de Aserrí, San José, Costa Rica Este inmueble previamente fue una cancha abierta para el fútbol aficionado. En 2007, y gracias a la inversión del señor Minor Vargas (empresario costarricense) y su Grupo Icono, se logró un acuerdo con la Municipalidad del cantón para convertirlo en un estadio de calidad, a pesar de sus reducidas dimensiones. El ST Center cuenta con una gramilla sintética, graderías para 2500 personas (aunque puede aumentarse dependiendo del evento) y además, posee iluminación artificial. Ha sido sede de clubes de Primera y Segunda División de Costa Rica, como Brujas Fútbol Club (equipo hoy desaparecido), Asociación Deportiva Barrio México y el Aserrí Fútbol Club. En la actualidad, el estadio es administrado por los hijos de Minor Vargas, gracias a los contratos todavía vigentes con la Asociación de Desarrollo de Santa Teresita de Aserrí.​ Referencias Enlaces externos Página oficial Página en Facebook Estadio ST Center en Wikimapia
ГЕС Ла-Хойя

ГЕС Ла-Хойя (ісп. La Joya) – гідроелектростанція у центральній частині Коста-Рики, за чотири десятки кілометрів на схід від столиці країни Сан-Хосе. Знаходячись між ГЕС Качі (вище по течії) та ГЕС Ангостура, входить до складу каскаду на річці Ребентазон, яка бере початок біля міста Картаго та тече до впадіння праворуч в річку Парісміна, котра сама невдовзі завершується на узбережжі Карибського моря. Ребентазон дренує східну частину міжгірської депресії, відомої як Центральні рівнини та обмеженої з півночі Кордильєрою-Сентраль, а з півдня Кордильєрою-де-Таламанка. Ще в межах депресії, до того, як річка почне прориватися через Кордильєру-Сентраль у напрямку моря, на Ребентазон створили два водосховища для станцій Качі (1960-ті роки) та Ангостура (2000). А на початку 21 століття проміжок між ними заповнили ГЕС La Joya, котра не має власного резервуару. Відпрацьована на ГЕС Качі вода спрямовується до прокладеного через правобережний масив дериваційного тунелю довжиною понад 7 км. На завершальному етапі він сполучений з верхнім балансувальним резервуаром відкритого типу, від якого ресурс подається за чверть кілометра до розташованого внизу на березі Ребентазон наземного машинного залу. Основне обладнання станції складають три турбіни типу Френсіс потужністю по 17 МВт, які при напорі у 110 метрів забезпечують виробітку 252 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода повертається у Ребентазон перед водосховищем ГЕС Ангостура. Примітки
ГЕС Карібланко

ГЕС Карібланко – гідроелектростанція у північній частині Коста-Рики, за чотири десятки кілометрів на північ від столиці країни Сан-Хосе. Використовує ресурс зі сточища річки Sarapiqui, яка дренує північний схил Кордильєри-Сентраль (бере початок між вулканами Барва і Poas на сході та заході відповідно) і впадає праворуч до річки Сан-Хуан (відноситься до басейну Карибського моря та формує східну ділянку кордону між Коста-Рикою і Нікарагуа). В межах спорудження станції Карібланко на Sarapiqui облаштували водозабір, який включає бетонну гравітаційну греблю висотою 13 метрів. Захоплений ресурс прямує через прокладений у лівобережному гірському масиві дериваційний тунель загальною довжиною 6,6 км, який на більшій частині траси має діаметр 2,7 метра (останні 0,6 км виконані в діаметрі 2,4 метра). На своєму шляху тунель отримує додатковий ресурс з річок Cariblanco та Quicuyal, які невдовзі після водозаборів зливаються та впадають до Sarapiqui. Тунель завершується у верхньому балансувальному резервуарі з площею поверхні 0,04 км2 та об’ємом 0,3 млн м3. Сюди ж потрапляє вода з протікаючої поряд річечки Maria Aguilar (ще одна ліва притока Sarapiqui). Можливо відзначити, що водозабір на головній річці забезпечує в середньому 15,4 м3/сек, Cariblanco та Quicuyal додають ще 5,2 м3/сек, а з Maria Aguilar надходить лише 1 м3/сек. Від балансувального резервуару прямує наступна ділянка тунелю довжиною 1,6 км з діаметром 2,4 метра, на завершенні якої знаходиться надземна балансувальна камера баштового типу висотою 71 метр та діаметром 12 метрів. Від неї до машинного залу прокладено напірний водовід довжиною 1,5 км з діаметром 2,15 метра. Основне обладнання станції складають дві турбіни типу Френсіс потужністю по 44,8 МВт, які працюють при номінальному напорі у 409 метрів. Відпрацьована вода повертається у Sarapiqui. 8 січня 2009 року на тлі сильних дощів та внаслідок землетрусу магнітудою 6,2 бали у долині Sarapiqui відбулось сходження сельових потоків, що призвело до затоплення машинного залу та значного пошкодження обладнання. Відновлення станції коштувало більш ніж 50 млн доларів США. Примітки
ГЕС Торіто

ГЕС Торіто — гідроелектростанція у центральній частині Коста-Рики, за чотири з половиною десятки кілометрів на схід від столиці країни Сан-Хосе. Знаходячись між ГЕС Ангостура (вище по течії) та ГЕС Ребентазон, входить до складу каскаду на річці Ребентазон, яка бере початок біля міста Картаго та тече до впадіння праворуч в річку Парісміна, котра сама невдовзі завершується на узбережжі Карибського моря. Ребентазон бере початок у східній частині міжгірської депресії, відомої як Центральні рівнини та обмеженої з півночі Кордильєрою-Сентраль, а з півдня Кордильєрою-де-Таламанка. В кінці 20 століття на початку ділянки, де річка проривається з депресії до моря через Кордильєру-Сентраль, спорудили ГЕС Ангостура. А у 2010-х використали відпрацьовану цією станцією воду для живлення ще одного ступеню каскаду — ГЕС Торіто. За реалізацію проекту взялась іспанська компанія Union Fenosa, котра до того вже реалізувала подібний задум в каскаді на тій же Ребентазон, додавши ГЕС La Joya після станції Качі (навіть потужності у La Joya та Торіто обрали однаковими). Від ГЕС Ангостура до річки прямує відвідний канал довжиною 0,35 км, неподалік завершення якого облаштували водозабірну споруду нової станції. Після неї ресурс потрапляє у прокладений через правобережний масив дериваційний тунель довжиною 3,5 км з перетином 50 м2, який неподалік від початку через відгалуження довжиною 0,3 км з діаметром 6 метрів з'єднаний з верхнім балансувальним резервуаром. Останній має корисний об'єм у 125 тис. м3 та, за необхідності, може скидати воду напряму до Ребентазон. На завершальному етапі головний тунель сполучений з запобіжним резервуаром баштового типу висотою 45 метрів та діаметром 20 метрів. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Френсіс потужністю по 25 МВт, які при напорі у 56,3 метра забезпечують виробітку 305 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода повертається у Ребентазон та прямує на ГЕС Ребентазон, при цьому існують плани спорудження на цій ділянці ще однієї ГЕС Izarco. Примітки
ГЕС Чукас

ГЕС Чукас — гідроелектростанція у центральній частині Коста-Рики, за два з половиною десятки кілометрів на захід від столиці країни Сан-Хосе. Знаходячись між ГЕС Ла-Гаріта (вище по течії) та ГЕС Капулін – Сан-Пабло, входить до складу каскаду на річці Тарколес (Гранде-де-Тарколес), яка течі зі столичного району на захід та впадає до затоки Нікоя на тихоокеанському узбережжі країни. Тарколес дренує західну частину міжгірської депресії, відомої як Центральні рівнини та обмеженої з півночі Кордильєрою-Сентраль, а з півдня Кордильєрою-де-Таламанка. Там, де Тарколес починає прориватися через Кордильєру-де-Таламанка до моря, звели греблю з ущільненого котком бетону висотою 54 метри та довжиною 230 метрів, яка потребувала 190 тис. м3 матеріалу та утримує водосховище з об'ємом 14,7 млн м3. На період будівництва воду відвели за допомогою тунелю довжиною 0,2 км з діаметром 9,8 метра та облицьованого залізобетоном каналу довжиною 0,5 км. Від греблі до розташованого на лівому березі річки машинного залу прямує сталевий водовід довжиною 0,4 км з діаметром 6,5 метра. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Френсіс потужністю по 25 МВт, які при напорі у 48,7 метра забезпечують виробництво 219 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода повертається до Тарколес. Примітки
Distance State University

The Distance State University (Universidad Estatal a Distancia) (UNED), is one of five public universities in the Republic of Costa Rica. It is in Mercedes, Montes de Oca. UNED is the second university in number of students, and it is the largest coverage in the country. It has its own publishing house that produces textbooks that cover most of the needs of the university, as essayistic works, research, etc. This institution was created in 1977. Its first president was Don Francisco Antonio Pacheco Fernandez. The university has programs classified into four categories: Science education (Bachelor of Special Education, Bachelor of Educational Administration) Management sciences (Bachelor of Business Administration with emphasis on Banking and Finance) Social sciences and humanities (Bachelor of Criminological Sciences) Natural sciences (Agricultural Engineering; Bachelor of Protection and Natural Resource Management) It also offers graduate programs for master's and doctorate. UNED Research Journal UNED Research Journal is the scientific research journal of the State Distance University of Costa Rica (UNED). It is a continuous online publication (ISSN 1659-441X), where articles are published as soon as they are edited, covering the period from January 1 to December 31 of each year. Its objective is to publish internationally recognized academic research in all scientific fields. The journal is aimed at an academic audience. Currently, it publishes academic research conducted in Latin America, Asia, Africa, North America, and Europe. This journal provides immediate, free, and open access to its content, under the principle that making research freely available to the public encourages a greater global exchange of knowledge. The journal charges no fees to authors or readers, and all its content is available under a CC BY 4.0 license. It is indexed in Scielo, Latindex, and Redalyc. According to Latindex standards, the journal meets 37 out of 38 criteria for a high-level journal. The journal and its published articles can be found in the virtual libraries of OCLC and WorldCat, as well as Google Scholar and the Directory of Open Access Journals. Several catalogs worldwide include Cuadernos de Investigación UNED in their databases, such as the National Library of Australia, University of Brighton, Journal TOCs, and the National Scientific and Technical Research Council. References
Université d'État à distance

L'université d'État à distance (UNED), est une des cinq universités publiques du Costa Rica créée en 1977. Elle est située à Sabanilla, dans le canton de Montes de Oca à l’est de la capitale. L’établissement dessert la deuxième population universitaire en quantité d'étudiants du pays avec une modalité à distance qui lui permet de couvrir tout le territoire. L’UNED possède en plus sa propre maison éditoriale qui produit les livres de texte de l'université, ainsi que d'autres ouvrages littéraires et de recherche. L'université offre une grande variété de cours, classées en quatre catégories : Sciences de l'éducation dont le Diplôme en Éducation Spéciale et la Licence en Administration Éducative ; Sciences de l'administration dont le Diplôme et Licence en Gestion d'Entreprises, avec des spécialisations en Banque et Finance ; Sciences sociales et humanités dont le Diplôme en Sciences de la Criminologie ; Sciences exactes et naturelles dont agronomie; ou le diplôme et licence en protection des ressources naturelles. L'université dispose aussi des masters et des doctorats. Notes et références Voir aussi Articles connexes Culture du Costa Rica Université du Costa Rica Université Fidélitas Liens externes (fr) [1] Présentation de l'UNED en français (es) [2] Portail de l'UNED en espagnol (es) Génesis, Documentaire sur la création de l'UNED en espagnol Portail de l’éducation Portail du Costa Rica Portail des universités
Lake Hule

Lake Hule (Spanish: Laguna de Hule), which translates to Lake of Rubber, due to the abundance of rubber trees nearby, is a fresh water crater lake located in the northern highlands of Costa Rica. It is part of a complex of lakes comprising Lake Hule, Lake Congo and Lake Bosque Alegre. The lakes are part of the Bosque Alegre Wildlife Refuge. Location It is located in Los Ángeles Sur, of Río Cuarto canton, in Alajuela province. Physical aspects Lake Hule is a maar lake located within a crater, with an almost circular outline. There is no secondary volcanic activity present. It is filled by three small streams that drain the north slope of Congo Volcano See also List of lakes in Costa Rica References
Laguna de Hule

La laguna de Hule, también conocida como Laguna Hule, es un lago de origen volcánico (maar) ubicado en el cantón de Río Cuarto en la provincia de Alajuela en Costa Rica. Recibe su nombre por la relativa abundancia en la zona de árboles de caucho o hule (Castilla elastica). Ubicación La Laguna de Hule forma parte del Refugio Nacional de Vida Silvestre Bosque Alegre, creado el 15 de febrero de 1994, siendo una de sus mayores atracciones turísticas. Está ubicada en Los Ángeles Sur de Río Cuarto, en la Provincia de Alajuela, 2 km al suroeste del poblado de San Miguel de Sarapiquí. Geomorfología La Laguna de Hule es parte de un complejo geológico que integran tres lagunas separadas por un cerro de origen volcánico de baja altitud: las lagunas Hule, Congo y Bosque Alegre, de las cuales Hule es la principal y la más grande. Ocupa un antiguo cráter de forma semi ovalada de tipo maar, el cual presenta su pared norte colapsada por la actividad volcánica. Se estima que su formación se dio hace unos 6 200 años, luego de que una erupción volcánica hundiera la caldera y ésta fuera inundada paulatinamente de agua. La zona está atravesada por un sistema de fallas geológicas que definen la tectónica de su abrupto relieve. Aspectos físicos Su altitud es de 400 m s. n. m. y está en medio de un bosque tropical húmedo. Tiene una superficie de 40 ha (0.4 km²), con una mínima variación anual del nivel medio del agua. Está alimentada por aportes de mantos freáticos superficiales, ríos y precipitaciones pluviales. Posee una profundidad máxima de aproximadamente 75 m, siendo la laguna natural más profunda de Costa Rica. Véase también Anexo:Lagos de Costa Rica Laguna de Río Cuarto Referencias Enlaces externos Información turística
Laguna del Hule

Laguna del Hule är en sjö i Costa Rica. Den ligger i provinsen Alajuela, i den centrala delen av landet, 40 km norr om huvudstaden San José. Laguna del Hule ligger 727 meter över havet. Arean är 0,42 kvadratkilometer. I omgivningarna runt Laguna del Hule växer i huvudsak städsegrön lövskog. Den sträcker sig 0,6 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,2 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor
Laurel Airport (Costa Rica)

Laurel Airport (ICAO: MRLE) is an airport serving the village of Laurel in Puntarenas Province, Costa Rica. The airport is among palm oil plantations, near the border with Panama. Facilities There are hangars on the threshold of runway 11 that support aerial spraying and ultralight aircraft. The runway is on the southwest edge of the village. See also Costa Rica portal Aviation portal Transport in Costa Rica List of airports in Costa Rica References External links "Airport information for Laurel Airport" – via Great Circle Mapper. DGAC list of Costa Rica airports