Bonifacio, Corse-du-Sud

Bonifacio este o comună franceză, situată în departamentul Corse-du-Sud, pe insula Corsica. Geografie Bonifacio, situată în extremitatea sudică a insulei Corsica, este cea mai meridională comună a Franței metropolitane. La sud, Strâmtoarea Bonifacio⁠(d) separă Corsica de insula italiană Sardinia. Aceasta constituie, după Porto-Vecchio, a doua aglomerare urbană din extremul sud al Corsicii, care se întinde de la Bonifacio până la Sari-Solenzara la nord și Monacia-d'Aullène la vest, trecând prin Figari și aeroportul său. Comune limitrofe Geologie și relief Încă din 1833, terenurile neogene din Bonifacio au fost semnalate de J. Reynaud într-o notă publicată în Mémoires de la Société géologique de France (nr. 20). „Vârsta straturilor din Bonifacio corespunde, foarte probabil, calcarului de tip moellon din sud și molasei de Martigues, de Cucuron și de Saint-Paul-Trois-Châteaux”. În 1886, insula neogenă din Bonifacio a fost studiată cu atenție de Pérou (nr. 114), care a oferit următoarea descriere: Sedimentele din Neogen ale localității Bonifacio formează la extremitatea sudică a insulei Corsica un platou situat la o altitudine cuprinsă între 60 și 80 metri, cu o suprafață de 60 km², care se sprijină pe un sol integral granitic. Marea a erodat și a subminat puternic la bază acest imens bloc; construcțiile ridicate pe marginea falezelor „dau impresia unei prăbușiri iminente, deși o astfel de stare de fapt durează de secole și nu tulbură cu nimic liniștea locuitorilor”. Suprafața acestui platou este fragmentată de fisuri și văi mici, care o transformă într-o masă mamelonară cu ridicături ce ating altitudinea de 80 metri. Faleza dominată de farul din Capo Pertusato cuprinde în principal moloase pietroase și calcare albe. Sedimentele neogene din Bonifacio cuprind șapte straturi cu fosile identificate, care sunt, de sus în jos: Din Helvețian⁠(d): 7 - calcare destul de moi, cenușii; 6 - calcare albe subcretoase; 5 - calcare dure, gălbui sau de un gri-alb; Din Burdigalian: 4 - marne sau marno-calcare; 3 - calcare verzui și marne nisipoase, gri, ocru, uneori cu granule de granit, unde fosilele sunt numeroase; 2 - calcare sau marno-calcare; 1 - straturi de prundis, pietriș și nisip. Hidrografia și apele subterane Strâmtoarea Bonifacio este cunoscută pentru hidrodinamismul său violent și prezența unui ecosistem marin bogat și complex, gestionat de o rezervație internațională. Climat și vegetație Climatul este clasificat drept Csa în clasificarea Köppen și Geiger. Deoarece localitatea Bonifacio este situată pe un substrat calcaros și datorită poziției sale geografice, aceasta beneficiază de o biodiversitate excepțională. Sunt prezente numeroase specii endemice sau specifice insulei Sardinia. Urbanism Tipologie La 1 ianuarie 2024, Bonifacio este categorisită drept târg rural, conform noii grile comunale de densitate cu șapte niveluri definită de Insee (Institutul Național de Statistică și Studii Economice din Franța) în 2022. Aceasta aparține unității urbane Bonifacio, o unitate urbană monocomunală ce constituie un oraș izolat. În plus, comuna se află în afara zonei metropolitane a orașelor. Comuna, mărginită de Marea Mediterană, este, de asemenea, o comună litorală în sensul legii din 3 ianuarie 1986, cunoscută sub numele de legea litoralului. Dispoziții urbanistice specifice se aplică aici pentru a proteja spațiile naturale, siturile, peisajele și echilibrul ecologic al litoralului, cum ar fi, de exemplu, principiul interdicției de construire în afara zonelor urbanizate pe fâșia litorală de 100 de metri sau mai mult, dacă planul local de urbanism prevede acest lucru. Ocuparea terenurilor Ocuparea terenurilor în comună, așa cum reiese din baza de date europeană de ocupare biofizică a solurilor Corine Land Cover (CLC), este marcată de importanța pădurilor și a mediilor seminaturale (86% în 2018), totuși în scădere față de 1990 (88,7%). Repartizarea detaliată în 2018 este următoarea: medii cu vegetație arbustivă și/sau erbacee (63,6%), spații deschise, fără sau cu puțină vegetație (22%), zone agricole eterogene (10,3%), zone urbanizate (1,4%), spații verzi artificializate, neagricole (0,9%), pajiști (0,5%), ape maritime (0,5%), păduri (0,4%), zone industriale sau comerciale și rețele de comunicații (0,2%), mine, depozite de deșeuri și șantiere (0,1%). Evoluția ocupării terenurilor în comună și a infrastructurilor sale poate fi observată pe diferitele reprezentări cartografice ale teritoriului: harta Cassini (secolul XVIII), harta de stat-major (1820-1866) și hărțile sau fotografiile aeriene ale IGN pentru perioada actuală (1950 până în prezent). Căi de comunicație și transporturi Acces rutier Orașul se află la o distanță rutieră de: Porturi Portul Bonifacio, un mic port de agrement și pescuit, însă companiile maritime regulate de pe continent deservesc portul din Porto-Vecchio, dotat cu un port comercial și o gară maritimă. Feribotul „Giraglia” al liniei Moby Line deservește insula Sardinia de la un debarcader rezemat de faleză. Transporturi aeriene Cel mai apropiat aeroport este aeroportul Figari-Sud-Corse (la 18 km spre nord). Toponimie Bonifacio se numea în vechime Calcosalto. Își trage numele de la Bonifaciu al II-lea, marchiz de Toscana. Anterior, era menționată la extremul sud al insulei Corsica o cetate antică numită „Pallae”, al cărei nume s-a păstrat pentru a desemna strâmtoarea dintre Corsica și Sardinia și zona rurală din jurul Bonifacio (aceasta din urmă este numită astăzi „Piali”). În limba corsicană, comuna se numește [buniˈvad͡zju] și se scrie Bunifaziu. În bonifaciană, dialect ligurian, acesta se scrie Bunifazziu. Istorie Originea orașului actual Bonifacio nu este cunoscută cu precizie, dar date aproximative indică refondarea sa între 828 și 833 de către Bonifaciu al II-lea de Toscana, care i-a dat numele actual. Istoria atestată a Bonifacio începe în 1195, însă orașul a fost colonizat de genovezi, care au impus localității modificări militare structurale importante (și care au creat citadela actuală). Ca toate porturile comerciale, istoria sa a fost relativ zbuciumată, în special din cauza unui conflict războinic între Pisa și Genova, aceste două republici disputându-și cu îndârjire citadela, care era o verigă strategică militară și un complex portuar fără egal în Corsica. Într-o primă etapă, Pisa a fost stăpâna locurilor până la sfârșitul secolului al XII-lea. Regele Alfonso al V-lea al Aragonului a menținut în 1420 un asediu timp de cinci luni înainte de a depune armele în fața cetății de neatins care era Bonifacio. Bonifacio a suferit de-a lungul secolelor multiple atacuri; dar cel mai teribil a fost cel al ciumei care, în 1528, a provocat peste 4 300 de morți în cetatea care la acea vreme număra 5 000 de locuitori. Zidurile de apărare inexpugnabile s-au dovedit inutile în fața acestui flagel. Capela Saint-Roch, de la intrarea în oraș, rămâne o mărturie a sfârșitului acestei perioade întunecate. Acolo are loc și astăzi o procesiune care amintește că în acest loc a murit ultimul locuitor din Bonifacio atins de boală, înainte de sfârșitul epidemiei. În 1553, încă foarte slăbit după trecerea ciumei, Bonifacio a suferit un nou atac și a trebuit să se predea lui Turgut Reis⁠(d), un fost corsar turc despre care se spune că ar fi fost trimis de mareșalul des Thermes. Orașul asediat a capitulat pentru prima dată și a fost jefuit. Regele Francisc I al Franței a luat în posesie un oraș distrus și depopulat pe care francezii au început să îl reconstruiască, dar care, în temeiul tratatului de pace încheiat în 1559, a fost restituit Republicii Genova. Preistorie Situl era deja ocupat încă din Neolitic, după cum o demonstrează descoperirile arheologilor François de Lanfranchi și Michel Claude Weiss, realizate în 1972 în groapa numită Araguina, de la intrarea în oraș[Note 2]. Scheletul unei femei, Doamna din Bonifacio, a fost datat între 6500 și 7000 înainte de Hristos. Alte săpături arheologice, conduse de-a lungul litoralului și în hinterland, arată că golful a fost ocupat încă din epoca neolitică (5000 până la 2500 î.Hr.). Antichitate Conform lui Ptolemeu, sudul insulei era ocupat de poporul subasanilor (Subasani); acest teritoriu cuprindea civitates⁠(d) Alista și Pallas, împreună cu porturile Favonius și Syracusanus. Pallas sau Palla (Var. Pallas, Palas, Palmas, Plenas.), punctul terminus al itinerarului lui Antoninus, este identificat, pe bună dreptate, de majoritatea geografilor cu Bonifacio. Itinerarul maritim al lui Antoninus, întocmit probabil în secolul al IV-lea al erei noastre, numește fretum Gallicum strâmtoarea care separă Corsica de Sardinia și menționează drumul roman care pornea de la Mariana și se termina la Palla. Deși nu citează Palla, Ptolemeu vorbește despre Pitanus, aflat la sud de Figari și la nord de Bonifacio (Palla), care nu poate fi decât pârâul Ventilegne. Odată cu Imperiul Roman, pacea favorizează schimburile între orașele maritime. Adăpost pentru flotele comerciale, portul devine și o bază comercială între Sardinia apropiată și Corsica, în cadrul provinciei romane Sardinia-Corsica. Urbanizarea portului se adaptează dezvoltării, necesitând numirea unui praeses, altfel spus un prefect, pentru administrarea sa. Evul Mediu În 809, analistul de la Saint-Bertin relatează că sarazinii, plecați din Spania, invadează Corsica și că, într-o sâmbătă de Paști, au distrus un oraș întreg și i-au luat locuitorii, lăsând în urmă doar câțiva bătrâni, printre care se afla și episcopul. În 825, împăratul Ludovic cel Pios îl trimite în Corsica pe fiul său, Lothar, apoi pe Bonifaciu al II-lea de Toscana pentru a-i alunga pe pirații mauri. În 832, Bonifaciu al II-lea de Toscana fortifică sau construiește un castel în locul numit Calcosalto, care ia numele de Bonifacio. În 1012, Guillaume Malaspina, marchiz de Massa, pe care unii autori îl consideră descendent al lui Obert Opizzo, marchiz de Toscana, debarcă în Corsica la instigarea Papei Benedict al VIII-lea pentru a-i alunga pe sarazini și pentru a-i supune pe nobili. În 1014, are loc înfrângerea regelui Abu Hosein Mogehid și sfârșitul ocupației sarazine, aceștia fiind bătuți definitiv de coaliția flotelor din Pisa și Veneția, comandate de Guillaume Malaspina, marchiz de Liguria, general al galerelor pontificale. În 1070, se înregistrează o scurtă prezență la Bonifacio a genovezilor, care acționează acolo ca împrumutători. În 1073, Matilda de Toscana, contesă de Corsica, își donează statele din Corsica Bisericii, iar Grigore al VII-lea ratifică donația. Un legat pontifical este numit pentru a administra civil Corsica. În 1077, Grigore al VII-lea încredințează administrarea insulei episcopului de Pisa. Rivalitatea dintre Genova și Pisa În 1091, pisanii îl înlătură pe legat și iau în posesie Corsica. În 1095, legatul Dagobert asistă la adunarea de la Notre-Dame-du-Puy în Auvergne. În 1133, pe 19 martie, papa Inocențiu al II-lea ridică orașul Genova la rangul de arhiepiscopie, de care face să depindă episcopiile corsicane Mariana, Nebbiu și Accia, în timp ce cele din Aléria, Sagone și Ajaccio depind de arhiepiscopia din Pisa. El încearcă astfel să mențină un echilibru între influențele celor două republici și să instaureze pacea. În 1134, galerele pisane și genoveze se confruntă în întreaga Corsica. În 1138, genovezul Fulcone di Castello ocupă din proprie inițiativă și cu ajutorul celor zece gale ale sale localitatea Bonifacio de la pisani. În 1139, Republica Pisa recuperează Bonifacio de la genovezi. În 1140, războaiele dintre partidele pisane și genoveze aruncă întreaga Corsica în anarhie. În 1146, papa pisan Eugen al III-lea confirmă pisanilor drepturile și posesiunile lor în Corsica. În 1175, exasperat de abuzurile pisanilor, papa Alexandru al III-lea nu le mai recunoaște acestora privilegiile. În 1181, profitând de celebrarea unei nunți, genovezii ocupă orașul prin surprindere. În 1181, în noiembrie, papa toscan Lucius al III-lea confirmă Pisei suveranitatea asupra Corsicii. În 1187, pisanii recuperează Bonifacio și construiesc un nou fort. Legi și statute Libro rosso era o culegere de vechi statute genoveze începând cu anul 1187, astăzi pierdute, care acordau localității Bonifacio dreptul de a bate monedă și de a produce sare. În 1195, genovezii recuperează definitiv Bonifacio și îi alungă pe toți locuitorii, cu excepția a treizeci de familii, apoi repopulează orașul cu 400 de familii ligure. În 1195, apar primele Statute genoveze ale Bonifacio sau „Capitoli”. Primul podestat este Marcellin Drudo. În 1196, pisanii încearcă să recupereze locul prin forță, dar sunt respinși de căpitanul genovez Ansalde Garacco. În 1198, genovezul Guillaume d'Ingone-Tornello fortifică citadela și protejează portul cu zece galere. În 1203, o amendă foarte grea plătită de bandiți liguri către Genova este utilizată pentru a consolida castelul din Bonifacio. În 1211, împăratul Otto al IV-lea, aliat al Republicii Pisa, cere ca Republica Genova să le restituie Bonifacio. În 1216, la întoarcerea din Egipt, unde participa la a Cincea cruciadă, Francisc de Assisi face o escală la Bonifacio, unde petrece un sezon. În 1217, papa Honoriu al III-lea pune sub protecția sa localitatea Bonifacio, care face obiectul luptelor dintre Pisa și Genova. În 1238, testamentul lui Maestro Guglielmo atestă existența unui serviciu municipal de sănătate. În 1258, pe 4 decembrie, Lazare della Rocca recunoaște, pentru fratele său Giudice, suveranitatea Genovei, căreia îi donează o parte din posesiunile sale bonifaciene. În 1259, pe 10 ianuarie, ratifică actul de vasalitate și donațiile către Republica Pisa în fața mai multor martori, notabili din Bonifacio. În 1266, cele 27 de galere comandate de amiralul genovez Lanfranco Borborino se îmbarcă din port pentru a urmări navele venețiene care navighează în largul Sardiniei. În 1270, are loc construcția de către templieri a unei biserici care ia hramul Sfântului Dominic pentru a-i onora pe dominicanii care se stabilesc acolo. În 1272, Ajaccio este creat de către genovezi ca colonie după modelul Bonifacio; 100 de familii ligure se stabilesc acolo. În 1276, pe 11 decembrie, podestatul Pascal da Mare primește omagiul față de Republica Genova din partea lui Ghiudice de Cinarca. În 1278, pe 20 ianuarie, podestatul Pierre Mathieu Doria primește omagiul față de Republica Genova din partea lui Ghiudice de Cinarca. În 1278, pe 16 mai, noi privilegii sunt acordate orașului de către Republica Genova. În 1280, Pierre-Mathieu Doria este podestat al Bonifacio. Pe 20 ianuarie, Giudice îi reînnoiește jurământul de fidelitate față de genovezi. În 1285, genovezii din Bonifacio abordează și capturează trei nave pisane la Porto-Vecchio. Odată cu bătălia navală de la Meloria, pisanii sunt constrânși să abandoneze Corsica. În 1290, pe 29 ianuarie, Inghetto Doria, care continuă războiul împotriva lui Ghiudice de Cinarca început de fratele său Luchetto, revine la Bonifacio, unde îl găsește pe acesta foarte bolnav. În 1296, papa Bonifaciu al VIII-lea dă Corsicii titlul de regat. Lupta între Genova și Aragon În 1297, pe 4 aprilie, papa Bonifaciu al VIII-lea dă Corsica și Sardinia în feudă perpetuă regelui Iacob al II-lea, rege al Aragonului. În 1300, orașul număra aproximativ 3 000 de locuitori. În 1318, are loc construcția cisternei care colectează apele pluviale de pe acoperișuri. În 1321, pe 6 februarie, sunt acordate noi privilegii și noi statute. În 1331, Aitone Doria este vicar al Comunei Genova în Corsica. El încheie un pact cu Ranieri da Cozzi, la acea vreme stăpân al castelului din Cinarca⁠(d) și, până atunci, partizan al lui Alfonso al IV-lea al Aragonului⁠(d). În 1336, trădându-l pe Ranieri, Aitone pune stăpânire pe Cinarca și se îndreaptă către principalul nobil din sud, Arrigo Strambo de Laitala, unchiul lui Ranieri. Aceștia încheie un pact de alianță la Bonifacio pentru cucerirea insulei. După moartea lui Arrigo Strambo în anul următor, Doria vinde Cinarca. În 1343, are loc inaugurarea bisericii Sfântul Dominic, reconstruită pe ruinele celei a templierilor. În 1346, în noiembrie, are loc debarcarea trupelor lui Petru al IV-lea al Aragonului⁠(d), fără succes. Corsica genoveză În 1347, în aprilie, Nicoloso de Levante, vicar genovez și podestat al Bonifacio, primește supunerea nobililor cinarchezi: Guglielmo și Rusteruccio della Rocca, Lupo și Arrigo d'Ornano. În 1347, pe 29 noiembrie, are loc un decret pentru deschiderea unui împrumut de 500 lire genoveze și constituirea unei societăți cu 500 de acțiuni pentru comerțul cu Corsica. Avansurile sunt făcute de Maona, societate financiară pentru comerțul cu alaun. Cu fondurile împrumutate, o înarmare navală trimite la Bonifacio o flotă comandată de Thomas da Murta, rudă a dogelui Giovanni. Epidemie de ciumă în întreaga insulă. În 1358, o lege genoveză interzice tuturor locuitorilor purtarea unei arme. În 1362, papa Urban al V-lea confirmă regelui Petru al IV-lea al Aragonului⁠(d) suzeranitatea asupra Corsicii, cu condiția de a renunța definitiv la orice pretenție asupra Bonifacio. În 1371, sunt adăugate acte la Primul statut genovez al Bonifacio sau Cartularul din Bonifacio. În 1378, acte înscrise în Al doilea statut genovez al Bonifacio. În 1380, Polo della Rovere este numit de Genova guvernator al celor două teritorii care îi rămân fidele: Calvi și Bonifacio. În 1380, Arrigo della Rocca, conte de Corsica, atacă orașul pe uscat și pe mare. În 1381, discordia dintre Arrigo della Rocca și aliații săi îl obligă să abandoneze asediul. În 1401, pentru a scăpa de represaliile lui Guelfuccio d'Ornano, François della Rocca se retrage în cetate după ce și-a vândut pentru 1 000 lire genoveze senioria din Cinarca lui Raphaël da Montaldo, pe care îl numește vicar al Republicii Genova. În 1409, pe 10 februarie, François della Rocca este rănit mortal la gât de un păstor în timpul asediului de la Biguglia. Sora sa, Violante della Rocca, care vrea să răzbune moartea fratelui său cu ajutorul trupelor genoveze, este învinsă la Quenza și trebuie să se refugieze în cetate. În 1420, pe 21 octombrie, flota lui Alfonso al V-lea al Aragonului (31 de nave, 23 de trireme și mai multe nave de transport), aliată cu contingente corsicane, atacă locul și debarcă. Este respinsă de garnizoana formată din 250 de genovezi. În 1420, în decembrie, podestatul din Bonifacio cere un armistițiu lui Alfonso al V-lea al Aragonului și corsicanilor în schimbul a treizeci de ostatici bonifacieni. În 1420, pe 28 decembrie, Gianno de Campofregoso, fratele lui Thomas, doge al Genovei, reușește să forțeze blocada și să îi realimenteze pe bonifacieni. În 1421, pe 5 ianuarie, obligat să o ajute pe regina Ioana a II-a a Neapolelui, Alfonso al V-lea al Aragonului ridică asediul după ce îl numește pe Vincentello d'Istria vicerege al Corsicii. Acesta va guverna întreaga insulă, cu excepția Bonifacio și Calvi, care vor rămâne fidele Genovei. În 1421, în decembrie, cetatea numără aproximativ 8 000 de locuitori. În 1424, are loc un nou atac surpriză al aragonezilor, comandați de unul dintre frații regelui. Aceștia sunt respinși după ce pătrunseseră deja în oraș. În 1453, din februarie până în mai, 6 delegați ai consultà merg în fața senatului din Genova pentru a cere concesionarea Corsicii către Banca Sfântului Gheorghe, care este banca oficială a Republicii Genova, păstrând în același timp autoritatea sa supremă asupra insulei. În 1453, în iunie, Pierre-Baptiste Doria, numit comisar al Băncii Sfântului Gheorghe, debarcă la Saint-Fiorenza, îi alungă pe Vincentello al II-lea d'Istria și pe catalanul Juan Villamarina, apoi ia în posesie piețele întărite din Corté, Calvi, Bastia și Bonifacio. Banca plătește 8 500 lire dogelui Galeozzo de Campofregozzo ca despăgubire pentru pierderea acestor locuri. În 1454, pe 4 aprilie, salinele sunt închise de către Bancă pentru a asigura monopolul sării genoveze. În 1456, în aprilie, unul dintre cele 4 sferturi ale corpului lui Raffe de Léca, spânzurat împreună cu cei doi frați ai săi după cucerirea castelului lor, este expus în cetatea Bonifacio prin decizia comisarului băncii. Celelalte sferturi sunt expuse la Calvi, Corté și Bigoglia, iar capul său este dus și arătat la Genova. În 1459, Ioan al II-lea al Aragonului, care revendică în continuare suzeranitatea asupra Corsicii, încearcă să atragă simpatia locuitorilor, dar în zadar. În 1461, bonifacianul Guillaume d'Orsone îl ajută pe Louis della Rocca să combată liga formată la Pisa împotriva Băncii Sfântului Gheorghe și condusă de Thomassino de Campofregoso, fiul lui Janus, fost doge al Genovei. În 1464, pe 12 iulie, este semnat tratatul prin care Banca Sfântului Gheorghe vinde concesiunea sa asupra Corsicii lui Francesco Sforza, duce de Milano, cu excepția Bonifacio și Calvi. În 1488, Lodiso-Battista de Salvago, podestat, dispune construirea bastionului pentru a apăra orașul. În 1490, în ianuarie, Rinuccio della Rocca își declară fidelitatea față de Genova și se stabilește la Bonifacio. În 1497, David Grillo este podestat. În 1498, au loc funerariile lui Jean Cattacciolo. Epoca modernă În 1511, întreaga insulă trece sub controlul direct al Genovei. În timpul primului război, cel purtat de francezi și corsicani împotriva genovezilor În 1523, are loc o epidemie de ciumă neagră care va ucide 4 300 de locuitori din aproximativ 5 000. În 1529, se înregistrează ultimul deces cauzat de ciumă; are loc construcția capelei Sfântul Rochus. Comisarul Genovei este Antoine Ivréa, numit Furno în Dialogul lui Augustin Gustiniani. În 1541, flota turcă, comandată de Turgut Reis⁠(d), asediază orașul, apoi se retrage. În octombrie, Carol Quintul, care se întoarce din Africa, face o escală forțată în Corsica și locuiește la Bonifacio, la contele Philippe Cattacciolo. În 1544, pe 20 iunie, francezii comandați de ducele d'Enghien încearcă în zadar să debarce. În 1552, doi comisari, Paul-Vincent Lomellino și Bernard Castagna, sunt numiți de Republica Genova pentru a inspecta fortificațiile din Bonifacio și Calvi. În 1553, pe 26 august, 2 000 de turci ocupă poziții pentru a asedia locul. În 1553, pe 28 august, guvernatorul locului este Antoine de Canetto, cavaler de Malta. În 1553, pe 31 august, Pierre-Jacques d'Ornano părăsește Porto-Vecchio și vine să îi îndemne pe bonifacieni să se predea. În 1553, pe 14 septembrie, Turgut Reis⁠(d) lansează o primă ofensivă care eșuează. Mareșalul des Thermes îi însărcinează pe Dominique Cattaciollo, Alto-Bello de Gentile și Jacques-Toussaint al II-lea da Mare să obțină predarea, promițând că cetatea nu va fi jefuită. Guvernatorul Antoine de Canetto și senatul din Bonifacio acceptă capitularea. În 1553, pe 15 septembrie, Dominique Cattaciollo, Jacques-Toussaint al II-lea da Mare și Napoléon de Livia intră în citadelă și iau în posesie locul și cetatea în numele regelui Franței. Turcii intră în port, masacrează cei 298 de soldați genovezi și cer francezilor plata a 25 000 de lire pentru a compensa faptul că orașul nu a fost jefuit. Nedispunând de această sumă, mareșalul des Thermes îl dă ostatic pe nepotul său, N. de Montastruc. În 1553, pe 21 septembrie, trei companii franceze de gasconi, comandate de N. de Valleron, pleacă din San-Fioranzo pentru a lua în posesie locul. În 1553, pe 22 septembrie, flota lui Dragut ridică ancora spre Constantinopol. În 1553, pe 21 noiembrie, o flotă de treizeci și două de galere, comandată de Paulin de La Garde, aduce întăriri. Achille de Harlay este guvernator. În timpul celui de-al doilea război, cel al lui Sampiero împotriva genovezilor În 1554, pe 24 februarie, mareșalul de Thermes îl însărcinează pe Sampiero Corso să pună citadela în stare de apărare în vederea unei contraofensive genoveze. În 1555, francezii se aliază cu turcii, care devastează Bonifacio. În 1556, pe 24 ianuarie, o flotă genoveză de douăsprezece galere, comandată de amiralul Jean-Andréa Doria, se pregătește să recupereze locul, dar o furtună scufundă nouă dintre acestea. În 1556, pe 6 februarie, Sampiero Corso îl demite pe guvernatorul La Molla, pe care îl suspectează de complicitate cu genovezii, și îl înlocuiește cu comandantul celor două companii de gasconi, Jean de Cros. În 1557, pe 21 decembrie, un convoi francez format din trei galere și trei nave de transport debarcă un contingent de francezi deportați pentru a repopula Bonifacio. În 1558, în mai, are loc un nou atac surpriză al armatelor genoveze comandate de Georges Doria. În 1559, pe 18 septembrie, în aplicarea tratatului de la Cateau-Cambrésis⁠(d), Bonifacio este predat genovezilor de către Jean de Cros și Jean Orsini. Thomas-Odoricci Gentilé și Christophe de Négri, numiți de Genova, sosesc pe data de 27. În 1562, pe 2 septembrie, Jean-Pierre Vivaldi este numit comisar al Genovei. În 1563, în martie, bonifacienii Vitu de Serafini și Mathieu Aldrovandi se deplasează la Genova pentru a cere confirmarea privilegiilor orașului și o obțin. În 1563, pe 28 martie, citadela primește douăsprezece tunuri. În 1571, pe 12 noiembrie, sunt publicate de către genovezi Statutele civile și penale ale Corsicii (acestea intră în vigoare la 1 februarie al anului următor); o comisie este acordată unui locotenent civil și penal pentru Bonifacio. Statutele civile și penale ale comunității Bonifacio Statutele civile și penale ale comunității Bonifacio, redactate de Gio-Batista Mazzolaccio, notar, și publicate în 1619 de către Republica Genova. Podestatul este înlocuit de un comisar al Republicii Genova, numit pentru doi ani din rândul nobililor genovezi. Acesta asigură pacea și justiția în cantonul Bonifacio și veghează la menținerea instituțiilor orașului Bonifacio, care nu datorează Genovei nici tribut, nici serviciu militar. Orașul are puterea de a se apăra, de a se administra singur, de a colecta impozite de la locuitorii săi și taxe pe mărfuri. Consiliul municipal de cincizeci de membri este redus la jumătate (douăzeci și cinci de membri aleși, cu vârsta peste 30 de ani, știind să citească și să scrie și nefiind nici nobili genovezi, nici membri ai Bisericii, plus patru bătrâni, toți aleși și reînnoiți în fiecare an). Bătrânii reprezintă executivul, sigiliul lor este depus la prior, iar măsurile pe care le pot propune în toate domeniile trebuie să fie aprobate de 2/3 dintre consilieri. Alegerea se face în trei etape: cooptarea candidaților de către familii, votul, apoi tragerea la sorți pentru atribuirea competențelor. Ofițerii municipali sunt angajați de către consiliu: minestroli pun în aplicare deciziile, custodes del porto se ocupă de vamă, estimatore dellà communiti fac estimarea daunelor provocate de animale sau altele, conservatori di sonità prescriu îngrijirile care sunt gratuite pentru toți locuitorii, efectuează vizitele sanitare ale navelor și decid carantinele. În 1584, pe 4 aprilie, cancelarul Michel Galetti, bonifacian, este investit de către La Plume et l'encrier. În 1587, Francesco Stefani sosește de la Genova cu două galere pentru a lupta împotriva berberilor care infestează coastele. Împreună cu bonifacianul Baptiste de Vitto, îi alungă pe aceștia, ucigând șaptezeci de oameni și scufundând șapte galiote turcești. În 1588, în iunie, o flotă berberă de 11 galiote comandată de Hassan Pașa distruge cătunul Ogliastru, lângă marina din Albo, și răpește aproximativ patruzeci de locuitori care vor fi vânduți la Alger ca sclavi. În 1645, comisarul Jean-Baptiste Doria dispune construirea a două gropi pentru a servi drept silozuri de cereale, una în piața Lomenilla pentru locuitori, cealaltă pentru garnizoană. În 1646, consiliul municipal angajează doi preoți sarzi pentru a instrui copiii în școala din Bonifacio. În 1650, garnizoana numără 200 de oameni. În 1650, medicul Laurent Millelis de Levante este angajat pentru a înlocui un milanez. Succesorul său va fi Blaso, un napolitan, apoi Jean-Baptiste Leccia, un genovez, iar ulterior Laurent Sansonio, un sard. În 1657, în decembrie, are loc o epidemie de ciumă, 250 de morți. În 1671, o lege precizează că nu pot fi aleși comisari ai localităților Ajaccio, Calvi și Bonifacio cei care nu sunt corsicani de cel puțin trei generații. În 1677, are loc tipărirea la Milano a lucrării Orazioni, de Thomas Luccioni, predicator din Bonifacio. În 1682, este realizată harta orașului de către J. Petre, arhitect la Arles, ulterior hidrograf la Marsilia. În 1693, bonifacianul Michel Portafax este angajat ca medic. În 1698, populația orașului este de 1 967 de locuitori. În 1713, are loc editarea la Marsilia a unei hărți a Corsicii și a orașelor sale, inclusiv a orașului Bonifacio. În timpul marii revolte a corsicanilor împotriva Genovei În 1729, populația cetății este de 2 409 locuitori. În 1733, pe 16 iulie, portul este supravegheat, fiind necesare autorizații pentru toate navele care părăsesc Corsica. În 1735, toate piețele întărite corsicane sunt controlate de genovezi. În 1736, Teodor de Neuhoff, rege al Corsicii sub numele de Teodor I, decide să îi alunge pe genovezi și îi încredințează lui Ange-Louis Luccioni misiunea de a ocupa Bonifacio. Însă acesta vinde genovezilor planurile secrete de atac asupra locului. Este condamnat la moarte de către rege și împușcat. În 1750, populația este de 2 400 de locuitori. În 1753, populația este de 2 300 de locuitori, dintre care aproximativ o sută de agricultori și circa șaizeci de zilieri. În 1759, are loc sosirea noului comisar genovez pentru Corsica, Jean-Baptiste de Sopranis, pentru a-l înlocui pe Jacques-Marie Doria. În 1759, pe 23 mai, în biserica Sfântul Ioan Botezătorul, comisarul genovez Thomas Spinola îi convoacă pe partizanii Genovei la o „consulta”. În 1764, în noaptea de 26 august, Charles François Dumouriez debarcă în Corsica, la Porto-Vecchio, pentru a-l răsturna pe Pasquale Paoli; încearcă în zadar să ocupe Bonifacio și se reîmbarcă. În 1765, trei bonifacieni, Filipo Cresci, Paschiani și Matrana, decid să predea orașul lor naționaliștilor și se întâlnesc cu Octave Colonna d'Istria pentru a pune la punct atacul care urmează să aibă loc pe mare. În 1766, în octombrie, regele Carol Emanuel al III-lea al Sardiniei revendică și ocupă insulele Boches (insulele Lavezzi, Cavallo, La Madeleine, Caprera, Saint-Stéphano, Razzoli și Spargi), care aparținuseră dintotdeauna orașului Bonifacio. În 1767, în mai, prin Tratatul de la Versailles, are loc cesiunea Corsicii de către Republica Genova către Regatul Franței; articolul 10 prevede că toate concesiile și privilegiile insulei vor fi abolite, dar că regele Franței va lua în considerare pe cele ale locuitorilor din Bonifacio, Calvi și Fiorenza. Corsica franceză În 1769, pe 26 aprilie, 300 de oameni din Corpul Regal de Artilerie iau în posesie locul. În 1770, în aprilie, are loc crearea unui tribunal civil. În 1766, pe 21 septembrie, în a cincea ședință a Statelor corsicane, Bonifacio este taxat. În 1766, pe 1 octombrie, are loc instalarea unui birou de poștă. În 1766, pe 24 decembrie, intră în vigoare un tarif vamal special pentru Corsica, cu scopul de a proteja producțiile locale. În 1772, pe 9 mai, o universitate este stabilită la Corte, cu patru facultăți și patru colegii la Bastia, Ajaccio, Cervioni și Calvi. În 1773, Adunarea provincială Sartène-Bonifacio, care numără 2 236 de focuri (familii), are dreptul la șase deputați (câte unul din fiecare ordin la 1 000 de focuri) în Adunarea Statelor corsicane — câte trei din fiecare ordin. În 1775, pe 20 iunie, o școală cu doi profesori este stabilită la Bonifacio de către Adunarea Statelor corsicane. În 1775, are loc finalizarea construcției cazărmii Montlaur, începută de genovezi. În 1783, pe 28 octombrie, Antoine Constantini, din Bonifacio, este însărcinat să reîmbarce spre Malta toți corsicanii banniți pentru că au trecut de partea englezilor în 1776, în timpul războiului împotriva Franței. În 1784, este semnat la Bonifacio un tratat de amnistie prin care regele, simțindu-se ofensat, cere tuturor jurisdicțiilor sale, având în vedere revenirea păcii, să binevoiască a-i elibera pe cei vinovați. Epoca contemporană În timpul Revoluției Franceze În 1789, în decembrie, administrația tuturor orașelor este reorganizată de către Adunarea Națională Constituantă sub numele de comune. În 1792, pe 8 mai, un proiect de invazie a Sardiniei este prezentat în fața Adunării Naționale Legislative de către Antoine Constantini, primar al Bonifacio și deputat extraordinar. Proiectul este acceptat de consiliul național al Adunării Legislative, iar Pasquale Paoli va fi numit locotenent-general al regiunii militare 21 și însărcinat cu pregătirea operațiunilor. În 1793, pe 25 ianuarie, Napoléon Bonaparte locuiește în casa Passano din Bonifacio pentru a pregăti invazia Sardiniei. Însă Paoli se opune acesteia. În 1792, pe 19 februarie, are loc îmbarcarea din Bonifacio pentru recuperarea insulelor Boches. În 1793, pe 19 iunie, Antoine-Marie Suzzareli, membru al guvernului provizoriu al Corsicii, și Thomas-André Celani sunt aleși deputați naționaliști ai comunității Bonifacio. Secolul al XIX-lea În 1802, are loc deschiderea unei școli de către Frații Școlilor Creștine. În 1803, se organizează batalioanele de vânători corsicani; cel din Bonifacio numără 150 de oameni. În 1804, are loc instalarea oficială a lojii masonice La Fraternité. În 1813, statuia Sfintei Treimi este furată de bandiți sarzi de la Ermitul Treimii (Ermitage de la Trinité). În 1817, locotenența de jandarmerie este închisă. În 1821, pe 30 octombrie, o felucă de tip napolitan atacă ambarcațiunile ușoare. În 1823, are loc deschiderea unei școli cantonale mutuale și deschiderea actualului cimitir. În 1827, locotenența de jandarmerie este redeschisă. În 1833, pe 7 aprilie, primarul Nicolas Trani a fost lovit și insultat în biserică, iar doi jandarmi au fost grav răniți cu ocazia înmormântării parohului. În 1854, are loc construcția Porții Noi de către Geniul Militar. În 1855, are loc naufragiul fregatei franceze La Sémillante în larg, pe stâncile insulelor Lavezzi, provocând 773 de morți în rândul soldaților și marinarilor. În 1858, are loc deschiderea unei linii maritime private Bonifacio-Ajaccio de către compania „Valéry Frères”. În 1859, drumul imperial Ajaccio-Bonifacio este finalizat. În 1865, apare proiectul unei linii de cale ferată Bonifacio-Bastia. Secolul al XX-lea În 1962, are loc sosirea din Algeria a Regimentului 2 de infanterie al Legiunii Străine. În 1983, are loc plecarea Legiunii Străine către Nîmes. Populația și societatea Date demografice Evoluția numărului de locuitori este cunoscută prin recensămintele populației efectuate în comună începând din 1800. Pentru comunele cu mai puțin de 10 000 de locuitori, un recensământ al întregii populații este realizat la fiecare cinci ani, populațiile legale pentru anii intermediari fiind estimate prin interpolare sau extrapolare. În 2023, comuna număra 3 344 locuitori, în creștere cu +7,25 % față de 2017 (Corse-du-Sud: +7,03 %, Franța fără Mayotte: +2,36 %). Cultură locală și patrimoniu Locuri și monumente Citadela din Bonifacio Aflată în proprietate publică, citadela este înscrisă pe lista monumentelor istorice. Oratoriul Treimii Oratoriul Treimii se află la trei mile de Bonifacio și la o milă de portul Paraguano, amplasamentul presupus al anticei Palla. Ridicată pe o mică esplanadă, la jumătatea înălțimii muntelui Treimii, cu o cruce situată la 219 m, biserica este încoronată de culmi maiestuoase, iar vederea admirabilă de sus, de pe stânci, de lângă cruce, îmbrățișează cele două mări. Situl care, conform lui Geneviève Moracchini-Mazel, ar fi fost ocupat încă dinaintea epocii creștine, cuprinde: Biserica Preasfintei Treimi, numită Ermitul, datată din secolul al XIII-lea, Alipit bisericii, oratoriul Notre-Dame de Tibhirine, inaugurat la 17 iulie 2006 de către Mgr Jean-Luc Brunin, O formațiune stâncoasă numită „grota Fecioarei”, situată în fața bisericii. La intrare se află, de asemenea, o veche fântână-spălător și, în fața acesteia, o altă fântână. Ambele sunt scoase din uz. Acesta este un loc de pelerinaj. Trei pelerinaje au loc aici în fiecare an: cel dedicat Preasfintei Treimi în iunie, cel consacrat Nașterii Maicii Domnului la 8 septembrie și, cel mai recent, cel dedicat Notre-Dame de Fatima, destinat comunității portugheze din regiune. Biserica Preasfintei Treimi figurează în inventarul general al patrimoniului cultural. Scara regelui Aragonului Săpată de om direct în calcarul falezii și compusă din 189 de trepte, scara regelui Aragonului ar fi fost săpată, conform legendei, în doar o singură noapte de către trupele regelui Aragonului în timpul asediului din Bonifacio din 1420. Mai probabil fiind săpată pe o durată mai lungă de către călugării franciscani pentru a avea acces la sursa Sfântul Bartolomeu, situată într-o grotă la baza falezii, aceasta este înscrisă pe lista monumentelor istorice. Falezele din Bonifacio Falezele de calcar și pitorescul său „Grăunte de nisip” (în franceză Grain de sable), un bloc masiv izolat care se înalță la câteva zeci de metri în mijlocul valurilor, sunt opera remarcabilă a naturii. Personalități Odiseu și însoțitorii săi s-au putut refugia la Bonifacio: „Acest port bine cunoscut marinarilor: o faleză dublă, abruptă și fără întrerupere, se înalță de jur împrejur, iar două capuri alungite care stau față în față la intrare îi strâmtează gura” (Cartea a X-a a Odiseei). Bonifaciu al II-lea de Toscana întemeiază în 833 castrum-ul care dă numele orașului. Francisc de Assisi a venit în 1215 să se refugieze la Bonifacio în grota care se află sub Mănăstirea Sfântul Iulian. Turgut Reis⁠(d), căpitan corsar, a venit să asedieze orașul. Esprit Requien⁠(d) (Avignon 1788 – Bonifacio 1851), naturalist, și-a lăsat moștenire colecțiile despre Corsica și Provence muzeului din Avignon. Henri de Régnier, academician, a relatat o escală pe care a făcut-o la Bonifacio la bordul navei L'Amphisbène. Raymond Acquaviva⁠(d), actor. Marie-José Nat, actriță. Note Referințe Bibliografie Albertini, Jean-Claude; Camilly, Jérôme (2000). Bonifacio : la vie quotidienne au début du XXe siècle (Bonifacio: viața cotidiană la începutul secolului al XX-lea) (în franceză). Ajaccio: La Marge. Banchero, Giovanni (1881). „Annales (Anale)”. Bulletin de la Société des sciences historiques et naturelles de la Corse (în franceză). Bastia: Veuve Ollagnier. Cancellieri, Jean-André (1998). Histoire de Bonifacio au Moyen Âge (Istoria orașului Bonifacio în Evul Mediu) (în franceză). Ajaccio: CRDP de Corse. Canonici, François (1990). Bonifacio, Cité Millénaire (Bonifacio, oraș milenar) (în franceză). Ajaccio: La Marge. Canonici, François (1991). San Franzé de Bonifacio : histoire d'un quartier, du cimetière et des traditions liées à la mort (San Franzé din Bonifacio: istoria unui cartier, a cimitirului și a tradițiilor legate de moarte) (în franceză). Villemandeur: Editions JPB. Canonici, François (2009). La Trinité de Bonifacio et du Grand Sud corse (Trinitatea din Bonifacio și a Marelui Sud corsican) (în franceză). Porto-Vecchio: A Stamperia. Canonici, François (1999). Histoire de Bonifacio à travers celle de son cimetière (Istoria orașului Bonifacio prin cea a cimitirului său) (în franceză). Villemandeur: Éditions JPB. Canonici, François (2004). Bonifacio à travers ses rues et places (Bonifacio prin străzile și piețele sale) (în franceză). Porto-Vecchio: A Stamperia. Canonici, François (2007). L'Enfant Trouvé (Copilul găsit) (în franceză). Porto-Vecchio: A Stampéria. Canonici, François (2001). Antoine Constantini, député extraordinaire sous la Révolution française, maire de Bonifacio 1801-1803 (Antoine Constantini, deputat extraordinar sub Revoluția Franceză, primar al orașului Bonifacio 1801-1803) (în franceză). Ajaccio: La Marge. Canonici, François (2010). Bonifacio (în franceză). Bonifacio: Mairie de Bonifacio. Canonici, François (2004). Toponymie de Bonifacio, 400 lieux-dits (Toponimia orașului Bonifacio, 400 de denumiri de locuri) (în franceză). Porto-Vecchio: A Stamperia. Canonici, François (2013). Pierre Cuccuru : de Bonifacio à Pigalle (Pierre Cuccuru: de la Bonifacio la Pigalle) (în franceză). Ajaccio: Éditions Albiana. Canonici, François (2014). Bonifacio durant la grande guerre (Bonifacio în timpul Marelui Război) (în franceză). Vichy: Éditions Copie-Express. Canonici, François (2015). Le Cardinal Zigliara, le Bonifacien qui aurait pu être pape (Cardinalul Zigliara, bonifacianul care ar fi putut fi papă) (în franceză). Vichy: Copie Express. Canonici, François (2018). Les cimetières et la mort dans le Grand Sud Corse (Cimitirele și moartea în Marele Sud al Corsicii) (în franceză). Vichy: Service-Plus. Canonici, François (2020). Bonifacio : Peste noire et peur bleue (Bonifacio: Moartea neagră și frică albastră) (în franceză). Toulouse: CoolLibri. Canonici, François (2022). Dictionnaire Historique et toponymique des 1000 Lieux-dits de Bonifacio (Dicționar istoric și toponimic al celor 1000 de locuri numite din Bonifacio) (în franceză). Canejan: Copy-Média. Serpentini, Antoine-Laurent (1978). Les bases du pouvoir dans une ville : propriété, population et gouvernement à Bonifacio au XVIIIe siècle (Bazele puterii într-un oraș: proprietate, populație și guvernare la Bonifacio în secolul al XVIII-lea) (în franceză). Nisa: Université de Nice. Serpentini, Antoine-Laurent (1995). Bonifacio : une ville génoise aux Temps Modernes (Bonifacio: un oraș genovez în epoca modernă) (în franceză). Ajaccio: La Marge. Ferton, Charles (1898). „Sur l'histoire de Bonifacio à l'époque néolithique (Despre istoria orașului Bonifacio în epoca neolitică)”. Bulletins et Mémoires de la Société d'Anthropologie de Paris (în franceză). 9 (1): 128-147. Hollande, D. (1917). „Géologie de la Corse (Geologia Corsicii)”. Bulletin de la Société des Sciences historiques et naturelles de la Corse (în franceză). Bastia: Veuve Ollagnier. Marzolaccio, Jean-Baptiste (1600). Histoire de Bonifacio (Istoria orașului Bonifacio) (în franceză). Bastia: Imprimerie de Guasco. Lamotte, Pierre (1967). „Mémoire sur la ville de Bonifacio en 1786 (Memoriu despre orașul Bonifacio în 1786)”. Corse historique, archéologique, littéraire, scientifique (în franceză) (25-26): 75. Accesat în 2 martie 2026. Valery, Antoine-Claude (1837). Voyages en Corse, à l'île d'Elbe et en Sardaigne (Călătorii în Corsica, în insula Elba și în Sardinia) (în franceză). Paris: L. Bourgeois-Maze. Vergé-Franceschi, Michel (2008). Escales bonifaciennes (Scale bonifaciene) (în franceză). Ajaccio: Alain Piazzola. Salch, Charles-Laurent (1979). Dictionnaire des châteaux et des fortifications du moyen âge en France (Dicționarul castelelor și fortificațiilor din Evul Mediu în Franța) (în franceză). Strasbourg: Editions Publitotal. p. 168. ISBN 978-2-86535-070-4. Commandré, Isabelle (2017). „Bonifacio – Église Sainte-Marie-Madeleine (Bonifacio – Biserica Sfânta Maria Magdalena)”. ADLFI. Archéologie de la France - Informations (în franceză). Accesat în 2 martie 2026. Vezi și Lista comunelor din Corse-du-Sud Legături externe Materiale media legate de Bonifacio la Wikimedia Commons „Bonifacio” (în franceză). Mairie de Bonifacio. 2026. Accesat în 2 martie 2026. „Bonifacio” (în franceză). Oficiul de Turism Bonifacio. Accesat în 2 martie 2026. „Bonifacio Marina” (în franceză). Port de Plaisance de Bonifacio. Accesat în 2 martie 2026. „Bonifacio” (în engleză). Digital Atlas of the Roman Empire. Accesat în 2 martie 2026. „Bonifacio” (în franceză). Insee. Accesat în 2 martie 2026. „De la satele Cassini la comunele de astăzi - Bonifacio” (în franceză). École des hautes études en sciences sociales. Accesat în 2 martie 2026. „Bonifacio” (în engleză). Encyclopædia Britannica. Accesat în 2 martie 2026.