Kolumbie

Kolumbie, plným názvem Kolumbijská republika, je stát ležící převážně v Jižní Americe s ostrovními regiony v Severní Americe. Kolumbijská pevnina sousedí na severu s Karibským mořem, na východě a severovýchodě s Venezuelou, na jihovýchodě s Brazílií, na jihu a jihozápadě s Peru a Ekvádorem, na západě s Tichým oceánem a na severozápadě s Panamou. Andy rozdělují zemi ze severu na jih, na západě se nachází úzký pás pobřežních nížin a na východě savany Llanos a jižně od nich Amazonský prales. Klima je převážně tropické, přičemž se vyznačuje rozdíly v pěti přírodních regionech a silně závisí na nadmořské výšce. Kolumbie se dělí do 32 departementů, na ploše přibližně 1,14 mil. km² žije 53 milionů obyvatel. Hlavním a největším městem je Bogota, mezi další významná města patří Medellín, Cali, Barranquilla a Cartagena. Drtivá většina obyvatel jsou mestici a běloši, 9 % černoši a 4 % domorodí indiáni. Úředním jazykem je španělština, v jednom departementu také kreolština. Celkem 70 % obyvatel jsou katolíci, 17 % se hlásí k jiným křesťanským směrům. Kolumbie je domovem mnoha domorodých národů a kultur již nejméně od doby 12 000 př. n. l. Španělé poprvé přistáli v La Guajira v roce 1499 a do poloviny 16. století kolonizovali většinu území dnešní Kolumbie a založili Nové království Granada s hlavním městem Santa Fe de Bogotá. Nezávislost na Španělském impériu byla vyhlášena v roce 1810 a dnešní Kolumbie se stala Spojenými provinciemi Nové Granady. Po krátké španělské reconquistě byla kolumbijská nezávislost zajištěna a v roce 1819 začalo období Velké Kolumbie. Nové politické zřízení experimentovalo s federalismem jako Granadinská konfederace (1858) a poté Spojené státy kolumbijské (1863), než se v roce 1886 stalo centralizovanou republikou – současnou Kolumbijskou republikou. S podporou Spojených států a Francie se Panama v roce 1903 od Kolumbie odtrhla, což vedlo k vytvoření současných hranic Kolumbie. Od 60. let 20. století trpěla země asymetrickým ozbrojeným konfliktem nízké intenzity a politickým násilím, které v 90. letech eskalovaly. Od roku 2005 došlo k významnému zlepšení v oblasti bezpečnosti, stability a právního státu, jakož i k bezprecedentnímu hospodářskému růstu a rozvoji. Kolumbie je unitární prezidentská republika, hlavou státu je prezident, zákonodárnou moc má dvoukomorový kongres. Patří mezi rozvojové země,její diverzifikovaná ekonomika je třetí největší v Jižní Americe, s makroekonomickou stabilitou a příznivými dlouhodobými vyhlídkami na růst. V indexu lidského rozvoje se umístila na 83. místě. Kolumbie je uznávaná pro svůj systém zdravotní péče, který je podle Světové zdravotnické organizace nejlepší v Latinské Americe. Kolumbie je jednou ze sedmnácti megadiverzitních zemí světa; má nejvyšší úroveň biologické rozmanitosti na čtvereční kilometr na světě a druhou nejvyšší úroveň celkově. Její bohaté kulturní dědictví – včetně jazyka, náboženství, kuchyně a umění – odráží její historii jako kolonie, ve které se spojily kulturní prvky přinesené imigrací z Evropy, Blízkého východu, Afriky a domorodých předkolumbovských civilizací. Kolumbie je klíčovým členem významných globálních a regionálních organizací, včetně Organizace spojených národů, Světové obchodní organizace, Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj, Organizace amerických států, Pacifické aliance a Andského společenství; je také globálním partnerem Severoatlantické aliance. Název Název „Kolumbie“ je odvozen od příjmení mořeplavce Kryštofa Kolumba (italsky Cristoforo Colombo, španělsky Cristóbal Colón). Byl koncipován jako odkaz na celý Nový svět. Název byl později přijat Kolumbijskou republikou z roku 1819, která vznikla z území bývalého místokrálovství Nová Granada (dnešní Kolumbie, Panama, Venezuela, Ekvádor a severozápadní Brazílie). Když se Venezuela, Ekvádor a Cundinamarca staly nezávislými státy, bývalý departement Cundinamarca přijal název „Republika Nová Granada“. Nová Granada v roce 1858 oficiálně změnila svůj název na Granadinskou konfederaci. V roce 1863 byl název opět změněn, tentokrát na Spojené státy kolumbijské, než byl v roce 1886 přijat konečný název – Kolumbijská republika. Kolumbijská vláda používá pro označení své země termíny Colombia a República de Colombia. Dějiny Lovecko-sběračské skupiny jsou v okolí dnešní Bogoty doloženy z období 12 000 let př. n. l. (archeologická naleziště El Abra a Tequendama). V nalezišti San Jacinto byla nalezena keramika, jde o nejstarší keramiku v celé Americe, pochází z období 5 000–4 000 př. n. l. Krátce poté se předpokládá přechod k zemědělské kultuře. Od 1. tisíciletí začínají odborníci rozlišovat jednotlivé indiánské kultury. Nejvýznamnější z nich byly Muisca a Tairona, které tvořili Čibčové. Kultura Quimbaya je proslulá svými zlatými figurkami. Významné byly i kultury Tierradentro a San Agustín. Těžily a zpracovávaly kovy. Na vrcholu mocenské pyramidy těchto společností stáli náčelníci zvaní kasikové. Nejrozvinutější mocenský systém vyvinuli Čibčové, kteří sídlili v oblasti Boyacá a Cundinamarca, a kteří dokonce vytvořili nadkmenovou konfederaci (tzv. Konfederace Muizca), jež bývá obvykle označována za nejpokročilejší v domorodé Americe, hned po říši Inků. O velikosti indiánské populace v Kolumbii v době příchodu Španělů se vedou spory, odhady se pohybují mezi 1,6 až 7 miliony. Čibčové vyráběli předměty ze zlata, které se později staly velkým lákadlem pro kolonisty. V San Agustínu po sobě indiáni zanechali pozoruhodnou nekropoli. Alonso de Hojeda dosáhl poloostrova Guajira v roce 1499. Španělé, vedení Rodrigem de Bastidas, podnikli první průzkum pobřeží v roce 1500. V roce 1508 Vasco Núñez de Balboa vedl expedici k Urabskému zálivu a v roce 1510 založil město Santa María la Antigua del Darién, první stabilní osídlení na kontinentu. Po založení měst Santa Marta (1525) a Cartagena (1533) bylo pobřeží pevně ve španělských rukou a započala kolonizace vnitrozemí. Conquistador Gonzalo Jiménez de Quesada, který byl puzen vidinou bájného Eldoráda, při tažení k jihu kolonizoval rozlehlou oblast podél řeky Magdalena, porazil mocný indiánský kmen Čibčů a roku 1538 založil město Bogotu (Santa Fé de Bogotá). Nazval celou oblast El nuevo reino de Granada (Nové granadské království – podle maurského granadského království v jižním Španělsku, dobytého roku 1492). V Bogotě byla v letech 1548–1549 zřízena audiencie (soudní a poradní dvůr) a od roku 1564 úřad guvernéra, podléhajícího místokráli v Limě. Protože cestování mezi oběma městy bylo zdlouhavé, došlo roku 1717 k vyčlenění nového místokrálovství Nová Granada z dosavadního místokrálovství Peru. Místokrálovství představovala nejvyšší územní jednotku španělské správy v Americe. Původně byla jen dvě – Nové Španělsko se sídlem v Mexiku (Severní a Střední Amerika a karibské ostrovy) a Peru (Jižní Amerika a Panama) se sídlem v Limě. Nyní se Nová Granada stala třetím a později (1776) přibylo ještě čtvrté místokrálovství La Plata se sídlem v Buenos Aires (Argentina, Uruguay, Paraguay a Bolívie). Ve stejném období se uskutečnily další dvě pozoruhodné cesty raných conquistadorů do vnitrozemí. Sebastián de Belalcázar, dobyvatel Quita, cestoval na sever a v roce 1536 založil Cali a v roce 1537 Popayán. V letech 1536 až 1539 německý conquistador Nikolaus Federmann prošel oblastí Orinoquía a poté překročil Východní Kordillery. I on hledal bájné Eldorádo. Británie vyhlásila Španělsku válku v roce 1739 a město Cartagena se stalo jejím hlavním cílem. Mohutné britské expediční síly byly vyslány k dobytí města, ale po dosažení počátečních úspěchů byly britské voje ochromeny ničivými epidemiemi a Britové byli nuceni se stáhnout. Bitva se stala jedním z rozhodujících vítězství Španělska a zajistila mu nadvládu v Karibiku až do sedmileté války. Botanik a matematik José Celestino Mutis byl pověřen místokrálem Antoniem Caballero y Góngorou, aby provedl komplexní průzkum Nové Granady. Jeho výprava začala v roce 1783. Klasifikovala rostliny a volně žijící živočichy a založila první astronomickou observatoř v Bogotě. Součástí expedice byly i postavy, které posléze sehrály značnou roli v boji za nezávislosti Nové Granady, jako byl astronom Francisco José de Caldas, vědec Francisco Antonio Zea nebo zoolog Jorge Tadeo Lozano. Od konce 18. století se v Kolumbii odehrávala častá protišpanělská povstání. Kolumbie vydala svou Deklaraci nezávislosti 20. července 1810. Hnutí za nezávislost bylo iniciováno Antoniem Nariñem. Krátce po skončení napoleonských válek se Ferdinand VII., který byl nedávno znovu uveden na španělský trůn, nečekaně rozhodl vyslat vojenské síly, aby znovu obsadily většinu severní části Jižní Ameriky. Místokrálovství bylo obnoveno pod velením Juana de Sámana. Začal nový osvobozovací boj, jehož vyvrcholením byla bitva u Boyacá (1819), ve které Simón Bolívar dokázal porazit španělské oddíly. Během války za nezávislost zemřelo 250 až 400 tisíc lidí (12–20 % předválečné populace). V roce 1821 byl Bolívar jmenován prezidentem nově vzniklé Velké Kolumbie (dnešní Kolumbie, Venezuela, Panama, od 1822 Ekvádor). V roce 1821 byla v Cúcutě přijata ústava, a Kolumbie tak měla první konstituční vládu v Jižní Americe. Roku 1830 se země rozpadla na Novou Granadu (Kolumbie, Panama), Venezuelu a Ekvádor. V roce 1903 byla na popud USA odtržena Panama (kvůli stavbě průplavu). V letech 1848–1849 vznikly Liberální a Konzervativní strana, dvě nejstarší stále funkční politické strany v Americe. V roce 1851 bylo zrušeno otroctví. Od konce 19. století probíhaly v zemi četné boje mezi konzervativci a liberály. Ty vyústily v sérii občanských válek. Nejkrvavější z nich, tzv. tisícidenní válka (1899–1902), připravila o život 100 až 180 tisíc Kolumbijců. Nacionalisté v této válce porazili liberály. První polovina 20. století byla ve znamení stabilizace, ale nová občanské válka mezi liberály a konzervativci vypukla v roce 1948. Rozbuškou se stal atentát na liberálního prezidentského kandidáta Jorge Eliécera Gaitána. Následné nepokoje v Bogotě, známé jako Bogotázo, se rozšířily po celé zemi. Období známé jako La Violencia („Násilí“) trvalo až do roku 1958. Zabito v něm bylo asi 180 tisíc Kolumbijců. Roku 1958 se konzervativní a liberální strana dohodly na vytvoření koalice zvané Národní fronta. Podle dohody se v prezidentském úřadu střídali konzervativci a liberálové každé 4 roky po dobu 16 let. Obě strany měly paritu ve všech volených úřadech. Levicové gerily, které vznikly v 60. letech, byly jakýmsi odštěpkem občanské války mezi liberály a konzervativci – šlo o nejradikálnější elementy, které tato válka zplodila, a které se odmítly smířit s kompromisním řešením. K takovým patřily zejména Revoluční ozbrojené síly Kolumbie (FARC) a o něco umírněnější Národní osvobozenecká armáda (ELN). Proti nim stála vedle kolumbijské armády pravicová paramilitární organizace Spojená sebeobrana Kolumbie (AUC), která vznikla až v roce 1997. Mezi jejich praktiky patřily únosy civilistů nebo dokonce jejich zabíjení. Vláda byla ovšem krom boje proti rebelům též zatížena bojem se stále silnějšími drogovými kartely. Calijský a Medellínský kartel nechvalně známého Pablo Escobara vzkvétaly od 70. let do první poloviny 90. let 20. století, kdy byly rozprášeny. Občanská válka v Kolumbii si do roku 2012 vyžádala na 220 tisíc obětí a více než 5 milionů Kolumbijců muselo opustit své domovy. V roce 2015 vláda Juana Manuela Santose uzavřela s povstalci FARC mírovou smlouvu a prominula jim jejich zločiny. Referendum o ratifikaci dohody však bylo neúspěšné. Revidovanou mírovou dohodu poté kolumbijská vláda a FARC podepsaly v listopadu 2016. Vláda ji tentokrát pro jistotu nechala schválit jen kongresem. Za mírové snahy byla prezidentu Santosovi udělena Nobelova cena míru. V červnu 2018 zvítězil v prezidentských volbách Iván Duque. V únoru 2019 venezuelský prezident Nicolás Maduro přerušil diplomatické styky s Kolumbií poté, co Duque pomohl venezuelským opozičním politikům doručit humanitární pomoc do jejich země. Kolumbie vzápětí uznala venezuelského opozičního vůdce Juana Guaidóa za legitimního prezidenta země. V lednu 2020 Kolumbie odmítla Madurův návrh, aby obě země obnovily diplomatické vztahy. V červnu 2022 byl prezidentem zvolen bývalý partyzán M-19 Gustavo Petro. Stal se tak prvním levicovým prezidentem v historii Kolumbie. Záhy obnovil diplomatické vztahy s Venezuelou. V roce 2024 naopak přerušil diplomatické styky s Izraelem. Státní symboly Vlajka Kolumbijská vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3 se třemi vodorovným pruhy – žlutým, modrým a červeným v poměru šířek 2:1:1. Hymna Kolumbijská hymna je píseň Himno Nacional de la República de Colombia (česky Státní hymna Kolumbijské republiky) známá též jako „¡Oh gloria inmarcesible!”. Hudbu složil Oreste Síndici a text napsal bývalý kolumbijský prezident Rafael Núñez. Geografie Kolumbie se rozkládá převážně na severozápadě Jižní Ameriky, přičemž malé části jejího území patří do Střední Ameriky. Na severozápadě hraničí s Panamou (délka hranice 225 km), na východě s Brazílií (1 643 km) a Venezuelou (2 050 km), na jihu s Ekvádorem (590 km) a Peru (1 496 km) a sdílí námořní hranice s Kostarikou, Nikaraguou, Hondurasem, Jamajkou, Dominikánskou republikou a Haiti. S rozlohou 1 141 748 km2 je 25. největší zemí na světě a čtvrtou největší zemí v Jižní Americe (po Brazílii, Argentině a Peru). Leží mezi 12° severní šířky a 4° jižní šířky a mezi 67° a 79° západní délky. Půda má rozlohu 1 038 700 km² a vodní plochy 100 210 km². Území Kolumbie se obvykle rozděluje do pěti přírodních regionů, od pásma And, které sdílí s Ekvádorem a Venezuelou, přes pobřežní oblast Tichého oceánu, kterou sdílí s Panamou a Ekvádorem, pobřežní oblast Karibského moře, kterou sdílí s Venezuelou a Panamou, vlhké savany Llanos (pláně), které sdílí s Venezuelou, až po oblast amazonského deštného pralesa, kterou sdílí s Venezuelou, Brazílií, Peru a Ekvádorem. Kolumbie je jednou ze dvou jihoamerických zemí, které mají pobřeží jak u Atlantského, tak u Tichého oceánu, druhou je Chile. Nejvyšší místa Kolumbie leží v pohoří Sierra Nevada de Santa Marta na severu země – Pico Cristóbal Colón vysoký 5775 m n. m. a Pico Simón Bolívar se stejnou nadmořskou výškou. Dále má Kolumbie několik ostrovů v Pacifiku a Atlantiku. Největším z nich je souostroví San Andrés a Providencia v západním Karibiku, které leží 775 km severozápadně od severního pobřeží Kolumbie a 220 km od východního pobřeží Nikaraguy. Souostroví je jedním z 32 kolumbijských departementů a jeho hlavním městem je San Andrés. V Tichém oceánu leží ostrov Malpelo. Ostrůvek Santa Cruz del Islote patří mezi nejhustěji obydlené ostrovy na Zemi. Populace Kolumbie není rovnoměrně rozložena a většina obyvatel žije v hornaté západní části země a podél severního pobřeží; nejvíce lidí žije v hlavním městě Bogotá nebo v jeho okolí. Jižní a východní část země je řídce osídlena a tvoří ji tropický deštný prales a vnitrozemské tropické pláně, kde se nacházejí velké statky nebo velké farmy s chovem dobytka, zařízení na těžbu ropy a plynu, malé zemědělské komunity a domorodé kmeny s jejich územími. Andy, které jsou součástí Ohnivého kruhu, oblasti světa náchylné k zemětřesením a sopečným erupcím, jsou dominantním geografickým prvkem ve vnitrozemí Kolumbie. Většina kolumbijských sídel se nachází v těchto vnitrozemských horských oblastech. Za Kolumbijským masivem (v jihozápadních departementech Cauca a Nariño) se tyto oblasti dělí na tři části známé jako Kordillery (horský hřeben): Západní Kordillera, která se táhne podél pobřeží Tichého oceánu a kde leží i město Cali; Centrální Kordillera, která se táhne mezi údolími řek Cauca a Magdalena (na západě a východě) a kde leží města Medellín, Manizales, Pereira a Armenia; a Východní Kordillera, která se táhne na severovýchod k poloostrovu Guajira a kde leží Bogota, Bucaramanga a Cúcuta. Vrcholy v Západních Kordillerách přesahují 4 700 m a v Centrálních Kordillerách a Východních Kordillerách dosahují 5 000 m. Bogotá leží v nadmořské výšce 2 600 m a je nejvýše položeným městem své velikosti na světě. Hlavní řeky Kolumbie jsou Magdalena, Cauca, Guaviare, Atrato, Meta, Putumayo a Caquetá. Kolumbie má čtyři hlavní říční systémy: úmoří Tichého oceánu, úmoří Karibiku, povodí Orinoka a povodí Amazonky. Řeky Orinoko a Amazonka tvoří hranice Kolumbie s Venezuelou a Peru. Podnebí Podnebí Kolumbie je charakteristické tropickým charakterem s rozdíly v šesti přírodních regionech v závislosti na nadmořské výšce, teplotě, vlhkosti, větru a srážkách. V Kolumbii se vyskytuje široká škála klimatických zón, včetně tropických deštných lesů, savan, stepí, pouští a alpského podnebí. Alpské podnebí je jednou z jedinečných vlastností And a dalších vysokohorských oblastí, kde je podnebí určováno nadmořskou výškou. Pod 1 000 metrů nadmořské výšky se nachází teplá výšková zóna, kde teploty přesahují 24 °C. Přibližně 82 % celkové rozlohy země leží v teplé výškové zóně. Mírná klimatická výšková zóna mezi 1 000 a 2 000 metry se vyznačuje průměrnou teplotou mezi 17 a 24 °C. Chladné podnebí panuje v nadmořské výšce mezi 2 000 a 3 000 metry a teploty se pohybují mezi 12 a 17 °C. Za touto hranicí se nacházejí alpské podmínky zalesněné zóny a poté bezlesé pastviny páramos. Nad 4 000 metrů, kde jsou teploty převážně pod bodem mrazu, je podnebí ledovcové, zóna trvalého sněhu a ledu. Biodiverzita a ochrana přírody Podle organizace Conservation International patří Kolumbie mezi megadiverzitní země, je tak jednou ze sedmnácti nejbohatších zemí světa z hlediska biologické rozmanitosti, v ptačích druzích je z tohoto hlediska dokonce na místě prvním. Má nejvyšší podíl živočišných druhů na kilometr čtvereční a také největší podíl endemitů (druhů, které se nikde jinde přirozeně nevyskytují). V Kolumbii žije asi 10 % všech druhů na Zemi a 18 % všech ptáků. Je to přes 1900 druhů ptáků, což je více než v Evropě a Severní Americe dohromady. Kolumbie je na druhém místě v počtu druhů obojživelníků a třetí v plazech. V Kolumbii lze nalézt asi 2 000 druhů mořských ryb a druhý nejvyšší počet druhů sladkovodních ryb na světě. Je to také země s nejvíce druhy motýlích endemitů. Žije zde přibližně 7000 druhů brouků, 1900 druhů měkkýšů. V Kolumbii roste též mezi 40 000 a 45 000 rostlinných druhů, což odpovídá 10 až 20 % všech druhů na planetě. Je to pozoruhodné vzhledem k tomu, že Kolumbie je považována za zemi střední velikosti. Má nejvíce druhů orchidejí na světě. V Kolumbii existuje 32 biomů a 314 typů ekosystémů. Chráněná území a národní parky se rozkládají na ploše přibližně 170 000 km2, což představuje více než 14 % kolumbijského území. Velkoplošných chráněných území je 61, z toho je 43 národních parků. Největším z nich je Národní park Serranía de Chiribiquete. Po rozšíření v roce 2018 je největším tropickým národním parkem světa, který je s celkovou rozlohou přibližně 43 000 km2větší než Nizozemsko. Od roku 2018 je národní park rovněž součástí světového dědictví UNESCO. Ve srovnání se sousedními zeměmi je míra odlesňování v Kolumbii stále relativně nízká. Kolumbie měla v roce 2018 průměrné skóre indexu integrity lesní krajiny 8,26/10, což ji zařadilo na 25. místo na světě ze 172 zemí. Kolumbie je šestou zemí na světě podle velikosti obnovitelných zásob sladké vody. Kolumbie má celkovou rozlohu 1 138 910 km², a je tak čtvrtou největší zemí Jižní Ameriky po Brazílii, Argentině a Peru. Dále sedmou největší na celém americkém kontinentu. Půda má rozlohu 1 038 700 km² a vodní plochy 100 210 km². Území je rozděleno do pěti geografických regionů: Andská vysočina (má tři pohoří a údolní nížiny), Karibské nížiny, Pacifické nížiny, Llanos a tropický deštný les na jihu Kolumbie. Dále má Kolumbie několik ostrovů v Pacifiku a Atlantiku. Největším z nich je souostroví San Andrés a Providencia v západním Karibiku, které leží 775 km severozápadně od severního pobřeží Kolumbie a 220 km od východního pobřeží Nikaraguy. Souostroví je jedním z 32 kolumbijských departamentů a jeho hlavním městem je San Andrés. V Tichém oceánu leží ostrov Malpelo. Ostrůvek Santa Cruz del Islote patří mezi nejhustěji obydlené ostrovy na Zemi. Díky rozdílnostem v nadmořských výškách má Kolumbie pozoruhodnou rozmanitost v teplotách. Během ročních období zde však panují pouze malé teplotní rozdíly. Obyvatelné oblasti leží většinou v teplých (pod 900 m n. m.), středních (900 až 1980 m n. m.) a studených (1980 a 2950 m n. m.) klimatických zónách. Srážky jsou největší ve vysokých oblastech Pacifiku a v některých částech jižní Kolumbie. Politika Kolumbie je demokratickou prezidentskou republikou a unitárním státem s decentralizovaným řízením. Současný politický systém vznikl na základě procesu modernizace zahájené přijetím Ústavy v roce 1991. V roce 1998 byl podle pravidel nové Ústavy zvolen prezident, viceprezident, Kongres a regionální zastupitelstva. Nová konstituce charakterizuje zemi jako sociální právní stát, unitární a decentralizovanou republiku s částečnou autonomií regionálních úřadů, založenou na participativní a pluralistické demokracii. Pro vnitropolitickou situaci v zemi byla charakteristická zejména vytrvalá snaha o konsolidaci reforem v politické a ekonomické oblasti. S nástupem prezidenta Uribeho v roce 2002 došlo ke zlepšení mezinárodního postavení Kolumbie, převládala snaha o širší projekci hospodářských výsledků do sociální oblasti, problematika boje proti narkomafii a s ním spojeným terorismem. Politika Uribeho administrativy se projevuje nekompromisním vojenským přístupem k řešení vnitropolitické situace, otevřeným ozbrojeným bojem proti gerile FARC a ELN, tlakem na dodržování lidských práv a bojem proti obchodu s drogami. Řídící moc v zemi je rozdělena do tří sfér: výkonné, legislativní a justiční. Soudní moc představují Ústavní soud, Nejvyšší soud, Úřad generálního prokurátora a v záležitostech státní správy a administrace Rada státu. V čele kolumbijské vlády, složené z 13 ministrů, stojí prezident republiky. V čele každého z 32 departementů stojí guvernér. Kolumbie je zemí s politickou pluralitou. Kongres se skládá ze Senátu a Sněmovny reprezentantů, rozdělené do 8 stálých komisí. Sněmovna má 162 členů a Senát 102 členy. Zahraniční vztahy Kolumbie je zapojena do několika projektů a organizací na poli latinskoamerické integrace. Je členským státem Společenství latinskoamerických a karibských států, Unie jihoamerických národů, Pacifické aliance, Latinskoamerického hospodářského systému, Latinskoamerického integračního sdružení. Kolumbie byla dlouho klíčovým partnerem NATO a Spojených států na jihoamerickém kontinentě. Vztahy mezi Kolumbií a USA, narušené odtržením Panamy, které se Spojené státy vynutily z obchodních důvodů, urovnala již smlouva Thomson–Urrutia z roku 1921. Spojené státy dle ní zaplatily Kolumbii „odškodné“ 25 milionů dolarů, Kolumbie na oplátku uznala nezávislost Panamy. V druhé polovině 20. století se pro Američany Kolumbie stala nepostradatelným spojencem. Na rozdíl od jiných států v oblasti neměla krajně levicové politiky u vlády (přesněji vytlačila krajní levici z politického spektra do džungle a donutila k partyzánskému boji). Kolumbie se proto jako jediná latinskoamerická země zapojila do korejské války na straně protikomunistického bloku. Kolumbijský batalion měl 5400 bojovníků. Zvláště důležitý byl odpor kolumbijských vojsk u Old Baldy. Toto tradiční spojenectví fungovalo ještě v roce 2022, kdy americký prezident Joe Biden označil Kolumbii za hlavního spojence Ameriky mimo NATO. Podpis mírových dohod s levicovými rebely však znamenal také jejich integraci do kolumbijského politického spektra a jeho posun doleva. Zvolení prvního levicového prezidenta v kolumbijských dějinách roku 2022, navíc prezidenta s partyzánskou minulostí, vedlo k debatám, zda strategické spojenectví USA a Kolumbie není ohroženo, a zda Kolumbii nemůže „ulovit“ rusko-čínský blok, který má v Jižní Americe již řadu dalších spojenců, včetně klíčové Brazílie či Venezuely. Tyto obavy zesílily po nástupu Donalda Trumpa, který vyvolal s Kolumbií již několik diplomatických roztržek, zejména kvůli deportacím imigrantů kolumbijského původu zpět do Kolumbie. Administrativní dělení Kolumbie je unitární stát sestávající z 32 departementů a jednoho distriktu hlavního města. Ekonomika V roce 2012 Mezinárodní měnový fond kolumbijskou ekonomiku označil za 28. největší na světě a třetí největší v Jižní Americe (z hlediska HDP v paritě kupní síly). Podle Kolumbijského statistického úřadu (DANE) žije 26,9 % Kolumbijců pod hranicí chudoby (k 2017). Ještě v roce 1990 žilo v chudobě 65 % obyvatel, takže jde o výrazný posun k lepšímu, nicméně 7,4 % Kolumbijců stále žije v chudobě extrémní a 3,4 % dětí pod 5 let trpí podvýživou. Celkový veřejný dluh představuje 47,4 % HDP země (k roku 2017). Zahraniční dluh k počátku roku 2018 činil 41 % HDP. Velkým zdrojem příjmů domácností jsou tzv. remitence, tedy příspěvky, které do Kolumbie posílají rodinní příslušníci pracující v zahraničí. V roce 2017 remitence dosáhly rekordních 5,7 miliardy amerických dolarů. Remitence posílá asi 4 miliony Kolumbijců žijících v zahraničí, přičemž zhruba polovina je ve Spojených státech a druhá v Evropě (zejm. ve Španělsku). Export se podílí na tvorbě HDP 18 %. Nejvíce se vyváží ropa (47 % celkového exportu), uhlí (12,4 %), ropné deriváty (5,2 %), káva (4,5 %), zlato (2,9 %), květiny (2,5 %), banány (1,5 %) a feronikl, tedy slitina železa a niklu (1,2 %). Největší část vývozu směřuje (údaje v závorce jsou k roku 2017) do USA (29,1 %), Panamy (7,2 %), Mexika (4,1 %), Číny (4,1 %), Španělska (4 %) a Ekvádoru (3,8 %). Také dovoz je největší ze Spojených států (26,3 %), následuje Čína (19,2 %), Mexiko (7,5 %), Francie, Německo, Brazílie a Japonsko. Průmysl a zemědělství Klíčovým sektorem je těžba. V zemi se těží antimon, cín, ropa, zemní plyn, zinek, uhlí, olovo, stříbro, zlato, bismut. Nalezení ložiska 2 miliard barelů (320 000 000 m³) vysoce kvalitní ropy na polích Cusiana a Cupiagua, asi 200 kilometrů východně od Bogoty, umožnil Kolumbii, aby se od roku 1986 stala čistým vývozcem ropy. Kolumbie je 4. největším producentem ropy v Latinské Americe a 4. největším producentem uhlí na světě. Kolumbie má čtyři hlavní průmyslová centra – Bogotu, Medellín, Cali a Barranquillu. Jde o města, která se nacházejí v odlišných zeměpisných oblastech. Kolumbijská průmyslová odvětví zahrnují výrobu textilu a oděvů, zejména spodního prádla, kožených výrobků, zpracovaných potravin a nápojů, papíru a výrobků z papíru, chemikálií a petrochemických produktů, cementu, výrobků ze železa a oceli a jiných kovů. Energetickou potřebu kryje Kolumbie ze 69,9 % hydroelektrárnami. Z toho důvodu je označována za ekologicky odpovědnou ekonomiku. Od roku 2004 se Kolumbie stala čistým vývozcem energie. Má též 4 350 km plynovodů a 6 134 km ropovodů. Čtyři z pěti hlavních ropovodů jsou spojeny s karibským exportním terminálem v Puerto Coveñas. Ropovody musí být často chráněny před útoky, které jsou v Kolumbii častým cílem vydírání a bombardování různými partyzánskými skupinami. Po konci hlavní fáze partyzánských válek (2016–2017) oživilo výrazně zemědělství. Pěstuje se kukuřice, rýže, ječmen, brambory, maniok, sójové boby, banány, citrusy, kávovník a cukrová třtina, jejíž rozsáhlé plantáže jsou zejména v departmentu Valle del Cauca. Chová se skot, prasata, ovce, lamy alpaky, drůbež. V zemědělství v roce 2012 pracovalo 11 % obyvatel. Země je třetím největším vývozcem kávy, druhým největším vývozcem řezaných květin, pátým největším světovým producentem palmového oleje a sedmým největším cukrové třtiny. Doprava Doprava je vzhledem k Andskému pohoří, které vede od jihu země na sever, a amazonské a dariénské džungli, poměrně složitá. Tyto překážky rozvoje národních silničních sítí s mezinárodními návaznostmi se snaží řešit ministerstvo dopravy, které bylo v roce 1993 přejmenováno a přeorganizováno a snaží se plánovat a regulovat tento sektor. Hlavním způsobem dopravy zboží jsou silnice (69 %), po železnici je dopravováno 27 % zboží, 3 % po vnitrozemských vodních tocích a 1 % leteckou dopravou. Domorodé kolumbijské kmeny dříve k dopravě používaly a nadále používají vodní toky – řeky Magdalenu, Cauco, Atrato, Orinoko a Amazonku – pomocí vorů a kánoí. S příchodem Španělů se začaly k dopravě užívat koně, první povozy a budovat první cesty. Během 19. století se začaly stavět dnes zaostalé železnice a první důležité přístavy např. přístav Cartagena, Buenaventura nebo Tumaco, které dnes zahrnují 80 % překládky zahraničního nákladu. Aby Kolumbie zvládla překonat zeměpisné bariéry, snaží se propagovat leteckou dopravu. V roce 1919 zde vznikla druhá letecká společnost na světě – Kolumbijská společnost pro leteckou navigaci (The Colombian Company of Air Navigation). Od 90. let 20. století operují na hlavních letištích hlavně soukromé firmy a za největší kolumbijské letiště, které je považováno za největší letiště pro nákladní dopravu v Latinské Americe (33. na světě), je považováno bogotské El Dorado International Airport. Na začátku roku 2000 okolo 72 % pasažérů létalo vnitrostátně a pouhých 28 % mezistátně. Celkem je v Kolumbii 984 letišť. Obyvatelstvo Podle posledního sčítání z roku 2017 měla Kolumbie 49 232 605 obyvatel. Podle vládních odhadů žije v Kolumbii k roku 2025 celkem 53 057 212 obyvatel, což z ní činí čtvrtou nejlidnatější zemi Ameriky po Spojených státech amerických, Brazílii a Mexiku a druhou nejlidnatější zemi Jižní Ameriky. Ještě na počátku 20. století byl počet obyvatel jen 4 miliony, v polovině století 12 milionů. Populace je nicméně soustředěna v západní části země, ve východní polovině žije jen asi 6 procent obyvatel. Kolumbie má nejvíce urbanizovanou společnost v Latinské Americe, v roce 2023 žilo ve městech již 82 % obyvatel (ještě v roce 1938 to bylo jen 31 %). Jen v Bogotě žije 8 milionů lidí a je tak pátým nejlidnatějším městem amerického kontinentu. Partyzánské a drogové války nicméně vedou k tomu, že má Kolumbie nejvyšší počet vnitřně vysídlených osob (vnitrostátních uprchlíků) na světě (4,9 milionu v roce 2012). Navzdory tomu má třetí nejšťastnější obyvatelstvo na planetě. Drtivá většina obyvatel jsou mestici a běloši, 9 % černoši a 4 % domorodí indiáni. Národní statistický úřad (DANE) neshromažďuje statistické údaje o náboženství, a proto je obtížné získat přesné informace. Na základě různých studií a průzkumů však lze říci, že asi 90 % obyvatelstva vyznává křesťanství, z čehož většina (71–79 %) jsou římští katolíci, zatímco významná menšina (16,7 %) jsou protestanti (především evangelikalismus). Přibližně 4,7 % obyvatelstva je ateistů nebo agnostiků, zatímco 3,5 % tvrdí, že věří v Boha, ale nevyznává žádné konkrétní náboženství. 1,8 % Kolumbijců se hlásí k svědkům Jehovovým a adventistům a méně než 1 % vyznává jiná náboženství. Podle posledního průzkumu z roku 2022 bylo k roku 2021 celkem 78 % katolíků, 10 % vyznávalo jiné formy křesťanství, 0,8 % vyznávalo východní nekatolická náboženství (islám, buddhismus, hinduismus, taoismus, konfucianismus, bahá'í), 0,7 byli svědci Jehovových a 8 % bez vyznání. 99,2 % Kolumbijců hovoří španělsky. Přežívá však také přes 90 dalších jazyků, často původních obyvatel, například z čibčské jazykové rodiny. Indiánskými jazyky mluví asi 850 000 Kolumbijců. Mnohé z těchto jazyků jsou však ohrožené tím, že ztratí veškeré rodilé mluvčí. Kultura Indiánské kultury, které se v zemi usadily před příchodem Španělů, evropská kultura (ze Španělska a jiných částí Evropy) a africké kultury přivezené během koloniálního období tvoří základ kolumbijské kultury, která má také společné základní rysy s ostatními hispanoamerickými kulturami, například v oblasti náboženství, hudby, tanců, slavností, tradic, dialektu a dalších. Z kulturního hlediska je Kolumbie zemí regionů, jejichž heterogenita je dána různými faktory, jako je geografická izolace a obtížný přístup mezi různými částmi země. Nejvýznamnějšími subregiony nebo kulturními skupinami jsou „cachacos“ (žijící na náhorní plošině Cundiboyacense), „paisas“ (usazení v Antioquii a Eje Cafetero), „llaneros“ (obyvatelé Východních plání), „vallunos“ (oblast Valle del Cauca), „costeños“ (žijící na karibském pobřeží) a „santandereanos“ (žijící v departementech Santander a Norte de Santander); jejich zvyky se liší podle vlivů a původu. Umění Nejznámějším kolumbijským spisovatelem a umělcem vůbec je Gabriel García Márquez, nositel Nobelovy ceny za literaturu (1982), autor bestsellerů jako Sto roků samoty nebo Láska za časů cholery. Nejprestižnější literární ocenění ve španělsky mluvícím světě Cervantesovu cenu získal roku 2001 básník, prozaik a esejista Álvaro Mutis, jako první a dosud jediný Kolumbijec. Kolumbijská literatura byla v koloniální době závislá na literatuře španělské. Začala se utvářet v 19. století v romantickém proudu (především Rafael Pombo a Jorge Isaacs) a v realistické próze (Tomás Carrasquilla). Poezie vyvrcholila v modernistické lyrice José Asuncióna Silvy a v avantgardní tvorbě Leóna de Greiffa, na niž navázala skupina Kámen a nebe (Jorge Rojas). K nejvýznamnějším romanopiscům Latinské Ameriky patřil ve 20. letech José Eustasio Rivera. Místní význam přesáhla i tvorba dalších romanopisců, jako byli například Eduardo Zalamea Borda, Jorge Zalamea, Eduardo Caballero Calderón. K současným autorům patří Juan Gabriel Vásquez. V oblasti filozofie se prosadil antimodernisticky naladěný Nicolás Gómez Dávila. Jedním ze zakladatelů levicové teologie osvobození byl Camilo Torres Restrepo. Významným sochařem je Fernando Botero, známý figurativní tvorbou, s figurami vždy poněkud předimenzovanými. Nejznámější kolumbijskou zpěvačkou pop music je Shakira. S 95 miliony prodaných nosičů je neprodávanější kolumbijskou zpěvačkou všech dob a šestým nejprodávanějším interpretem latinské hudby. Zpěvák Juanes získal 26 Latin Grammy Awards, zpěvačka Karol G získala šest cen Latin Grammy Awards i Grammy. Stejnou cenu má i Kali Uchisová, Carlos Vives, Maluma, Manuel Turizo, Camilo nebo J Balvin. Herečka Catalina Sandino Morenová získala Stříbrného lva na festivalu v Berlíně, v americkém filmu se prosadil John Leguizamo či Sofía Vergara známá ze seriálu Taková moderní rodinka. Kolumbijské telenovely proslavily například herečku Dannu Garcíaovou. Nejvýznamnějšími kolumbijskými režiséry jsou Rodrigo García a Ciro Guerra. Památky Na seznam světového kulturního dědictví UNESCO byly zapsány město Cartagena s nejrozsáhlejším opevněním v Jižní Americe, historické centrum Santa Cruz de Mompox, andský incký systém cest Qhapaq Ñan, kulturní krajina kávových plantáží, archeologické lokality Tierradentro a San Agustín a národní park Serranía de Chiribiquete s jeskynními malbami (přírodním dědictví UNESCO jsou ostrov Malpelo a národní park Los Katíos). San Augustín, ležící ve výšce 1800 metrů, je také někdy zváno Údolí soch. Obsahuje totiž přes 500 kamenných skulptur nejrůznějšího druhu, nejvyšší dosahují až sedmi metrů. Kultura, jež je vytvořila, zůstává neznámá. Podle archeologů je celá oblast zřejmě největší nekropolí světa. Sochy objevil v roce 1794 španělský mnich Fray Juan. Druhou nejvýznamnější předkolumbovskou historickou památkou v Kolumbii je Ztracené město (Ciudad Perdida). Nachází se vedle městečka Santa Marta. Město bylo zřejmě založeno okolo roku 800, tedy asi o 650 let dříve než pověstné Machu Picchu. Jedná se o prastarý komplex 169 kamenných teras se schody a stavbami na vrcholcích hor, k nimž patří i síť dlážděných cest. Toto místo leží hluboko v džungli, v úpatí hory strmě stoupající nad řekou Buritaca, v oblasti národního parku Sierra Nevada de Santa Marta. Zdejší Indiáni je nazývají Teyuna. Indiánský kmen Taironů, který v oblasti žije, a to velmi tradičním způsobem života, a o městě věděl, ale snažil se jeho existenci utajit před okolním světem. Ztracené město bylo objeveno teprve v roce 1972, když skupina místních lupičů pokladů narazila na kamenné schody stoupající vzhůru po úpatí hory a vydala se po nich. Tak objevili pradávné město, jež nazvali „Zelené peklo“. Když se na místním černém trhu začaly objevovat zlaté sošky a keramické nádoby, jež odtud pocházely, úřady město v roce 1975 objevily. Předpokládá se, že kulturního vrcholu zde bylo dosaženo zhruba před 1500 lety a že mnoho památek možná stále ukrývá okolní prales. Z křesťanských památek je nutno zmínit unikátní Svatyni Las Lajas, jež je od 18. století poutním místem a ve 20. století zde byla postavena novogotická, velmi romantická bazilika. Tyčí se do výše 100 metrů nade dnem kaňonu řeky Guáitara a s protější stranou kaňonu je spojen 50 metrů vysokým mostem. Svatyně nemá přední stěnu, tu tvoří skála, do které je stavba zapracovaná. Jde o oblíbený cíl turistů. Novorománská katedrála vznikla v roce 1931 v Medellínu (Katedrála Neposkvrněného početí Panny Marie). Z roku 1838 pochází Catedral de La Inmaculada Concepcion v Barichaře. Muzea V Kolumbii je mnoho různých muzeí: historie, archeologie, etnografie, zbraně, umění, antropologie, zlata. Muzeum zlata je jediné takto orientované muzeum na světě, s 24 000 starověkými inckými zlatými šperky a smaragdy. Významné je též Muzeum koloniálního umění či Muzeum boje za nezávislost. Kuchyně Kolumbijská kuchyně je směsí vlivů kuchyně původních Indiánů, španělské kuchyně, africké kuchyně, karibské kuchyně a v některých oblastech i arabské kuchyně. Kvůli vysoké kulturní diverzitě Kolumbie se kuchyně v každém regionu liší. Velmi typickou v celé Kolumbii je nicméně placka z kukuřičné mouky používaná jako příloha, která se nazývá arepa. Prastarý původ mají patrně tamales, balíčky z kukuřičných nebo banánových listů plněných kukuřičnou hmotou, do které se přidávají další ingredience, jako je vepřové, kuřecí nebo hovězí maso, chilli papričky, salsa verde, měkký sýr, zelenina nebo olivy. Existuje rovněž sladká verze nádivky z kukuřice, rozinek, skořice a vanilky. Indiáni připravovali tamales už v 8. tisíciletí př. n. l. Ovšem v aztécké kuchyni bývaly tamales plněny masem žab nebo axolotlů. Oblíbená je také empanada, která přišla ze Španělska. Jako i jinde v Latinské Americe jsou oblíbená jídla z fazolí, jako je například bandeja paisa, což je směs fazolí, rýže, masa, klobás a zeleniny. Typické je také užití plantainu, zvaného též zeleninový banán, přidává se například do polévky sancocho. Do jiné polévky, ajiaco, se zase přidává pěťour, do další zvané mote de queso pak batáty. Z nápojů je oblíbené kukuřičné pivo, alkoholický nápoj z cukrové třtiny zvaný aguardiente, silně slazená káva tinto a samozřejmě indiánské dědictví – horká čokoláda. Sport Jako všude jinde v Latinské Americe, nejpopulárnějším sportem je v Kolumbii fotbal. Nejúspěšnějším světovým šampionátem byl pro kolumbijskou reprezentaci ten brazilský v roce 2014, kde se probojovala do čtvrtfinále a její ofenzivní záložník James Rodríguez se stal se šesti brankami nejlepším střelcem celého mistrovství a byl vybrán i do all-stars týmu turnaje, jako první Kolumbijec v historii. Kolumbijci si také cení svého prvního a dosud posledního vítězství na Copa América v roce 2001. Tři kolumbijští hráči se stali vítězi ankety Fotbalista roku Jižní Ameriky. Dvakrát se to podařilo Carlosi Valderramovi (1987, 1993), posléze ho napodobili Teófilo Gutiérrez (2014) a Miguel Borja (2016). Útočník Radamel Falcao je dvojnásobným vítězem Evropské ligy a také jejím dvojnásobným nejlepším střelcem. Carlos Bacca stejnou soutěž vyhrál dvakrát se Sevillou. Faustino Asprilla vyhrál s Parmou Pohár vítězů pohárů a dvakrát Pohár UEFA. Smutně proslulým je příběh fotbalisty Andrése Escobara zavražděného kvůli vlastnímu gólu na mistrovství světa v roce 1994. Dva kolumbijské kluby vyhrály nejprestižnější klubovou soutěž Jižní Ameriky, Pohár osvoboditelů (Copa Libertadores): Atlético Nacional (1989, 2016) a Once Caldas (2004). Olympijských her se Kolumbie zúčastňuje od roku 1932 a od té doby (k roku 2018) brala pět zlatých medailí. Zajímavé je, že čtyři z nich přivezly ženy. Tu první vzpěračka María Isabel Urrutiaová (2000), Hned dvě má na svém kontě cyklistka Mariana Pajónová, která vyhrála závod BMX v Londýně 2012 a podařilo se jí obhájit v Riu 2016. V Riu triumfovala i trojskokanka Caterine Ibargüenová a zajistila tak Kolumbii nejlepší atletický výsledek v historii. Ibargüenová je též dvojnásobnou mistryní světa. V roce 2016 získal zlato i vzpěrač Óscar Figueroa a Rio se tak stalo nejúspěšnější kolumbijskou olympiádou v historii. Mimořádně populární je v Kolumbii cyklistika. Cyklista Nairo Quintana vyhrál Giro d’Italia i Vueltu a na Tour de France skončil druhý, Luis Herrera vyhrál Vueltu, Rigoberto Urán skončil druhý na Giru i Tour, Esteban Chaves druhý na Giru, Fabio Parra druhý na Vueltě a třetí na Tour. Egan Bernal se stal v roce 2019 prvním jihoamerickým vítězem v historii Tour de France. Edwin Ávila je dvojnásobným mistrem světa v bodovacím závodě. Kolumbijci jsou dvojnásobní mistři světa v baseballu (1947, 1965). Vítězem Světové série v americké MLB se stali baseballisté Orlando Cabrera a Édgar Rentería. Orlando Duque je mistr světa ve skocích do vody a také proslulým skokanem z extrémních výšek. Roberto Guerrero a Juan Pablo Montoya byli piloty Formule 1. Montoya si v nejslavnějším seriálu připsal i sedm vítězství. Tradičním lidovým sportem je tejo, v němž hráči hází kámen na terč naplněný střelným prachem, který při správné trefě vybuchne. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Colombia na anglické Wikipedii. Související články Fotografie v Kolumbii Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kolumbie na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Kolumbie ve Wikislovníku (španělsky) Oficiální vládní portál Kolumbie (Portal Único del Estado Colombiano) CIA. Colombia - The World Factbook [online]. [cit. 2025-11-27]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2021-06-18. (anglicky) CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Kolumbie (souhrnná teritoriální informace) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. Colombia [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky) Human rights in Colombia [online]. Amnesty Internationa. Dostupné online. (anglicky)