Pășune

Pășunea este un tip de teren utilizat în mod predominant pentru pășunatul animalelor domestice, acoperit în principal de vegetație erbacee perenă, formată din graminee și alte plante furajere. Pășunile pot fi naturale, semi-naturale sau ameliorate prin intervenții umane (însămânțare, fertilizare, combaterea speciilor lemnoase), în funcție de modul de gestionare și de intensitatea utilizării agricole. Spre deosebire de pajiști, care sunt definite în principal ca ecosisteme dominate de vegetație ierboasă (naturale sau semi-naturale), pășunile sunt definite prin funcția lor agricolă — producerea de nutreț prin pășunatul direct al animalelor. Multe pășuni provin din pajiști semi-naturale menținute prin utilizare pastorală tradițională, altele din terenuri special amenajate pentru creșterea animalelor. În clasificările europene ale habitatelor (Natura 2000, EUNIS, CORINE Biotopes), pășunile sunt încadrate în categoria habitatelor agro-pastorale și sunt recunoscute pentru rolul lor ecologic important în menținerea biodiversității, în special atunci când sunt gestionate extensiv. Ele pot adăposti o diversitate ridicată de plante erbacee, nevertebrate și păsări dependente de habitate deschise. Tipuri de pășuni Pășunile, în sens restrâns, sunt suprafețe împrejmuite de teren agricol utilizate pentru pășunatul animalelor domestice, precum cai, bovine, ovine sau porcine. Vegetația acestor terenuri de pășunat — denumită masă furajeră — este alcătuită în principal din graminee perene, la care se adaugă leguminoase și alte plante erbacee furajere (forburi). Pășunile sunt folosite, de regulă, pe parcursul sezonului de vegetație, în timp ce fânețele sunt destinate în primul rând producției de fân și sunt pășunate doar după cosire. Într-un sens mai larg, termenul pășune include și pajiștile naturale întinse, adică sisteme pastorale neîmprejmuite caracterizate prin vegetație autohtonă și utilizate atât de animale domestice, cât și de faună sălbatică pentru pășunat sau hrănire selectivă. Pășunile gestionate în sens agricol restrâns se deosebesc de aceste pajiști naturale prin gradul crescut de intervenție umană, care poate include însămânțarea speciilor furajere, irigarea, fertilizarea sau alte lucrări de ameliorare, în timp ce pajiștile naturale sunt administrate extensiv, prin pășunat controlat, ardere dirijată sau prin alte practici care urmăresc menținerea structurii vegetației. Tipul de sol, temperatura minimă anuală și regimul precipitațiilor constituie factori esențiali în gestionarea pășunilor. În multe regiuni rurale, pășunile îndeplinesc și funcții comunitare, precum izlazurile, utilizate tradițional de mai mulți proprietari sau de întreaga comunitate. Totodată, anumite pășuni sunt destinate în principal pășunatului oilor, iar productivitatea lor se exprimă prin încărcătura de animale, adică numărul de oi raportat la unitatea de suprafață, parametru influențat, printre altele, de tipul substratului geologic, regimul de umiditate și componența floristică. Pășunile pot fi clasificate și după origine sau durată. Există pășuni naturale și semi-naturale, menținute de-a lungul timpului prin pășunat extensiv, precum și pășuni cultivate sau ameliorate, create prin însămânțare cu specii furajere. În funcție de stabilitatea vegetației, se disting pășunile permanente, cu un covor ierbos care se menține an de an, și pășunile temporare, utilizate în rotația culturilor pentru suplimentarea resurselor furajere. În zonele de altitudine se întâlnesc pășuni alpine și montane, adaptate condițiilor climatice specifice, inclusiv perioadelor scurte de vegetație. Gestionarea modernă a pășunilor urmărește prevenirea degradării covorului ierbos și îmbunătățirea productivității. Pășunatul rotativ, realizat prin parcelarea temporară a terenului cu ajutorul gardurilor electrice, permite refacerea vegetației și prevenirea supra-pășunatului. Astfel de practici sunt esențiale în zonele intens folosite sau în pășunile ameliorate care necesită o gestionare atentă pentru a menține capacitatea de producție furajeră. Spre deosebire de creșterea intensivă a animalelor în sistem industrial, unde hrănirea se face exclusiv la iesle, pășunea — fie gestionată, fie naturală — reprezintă principala sursă de hrană pentru rumegătoare. Pășunatul extensiv predomină în regiuni în care semănatul sau recoltarea culturilor sunt dificil de realizat, cum este cazul zonelor aride sau montane, unde sunt crescute specii adaptate la aceste condiții, precum cămilele, caprele, antilopele sau iacii, rareori exploatate în sisteme intensive. În regiunile mai umede, pășunatul gestionat este practicat pe suprafețe mari și joacă un rol esențial în sistemele de creștere extensivă, în creșterea animalelor în regim liber (free-range) și în agricultura ecologică. Pe termen lung, interacțiunea dintre rumegătoare și vegetația furajeră poate conduce la dezvoltarea unor ecosisteme pastorale stabile, în care animalele și pășunea evoluează împreună ca elemente ecologice interdependente. Astfel de sisteme au o importanță majoră atât pentru producția agricolă, cât și pentru menținerea biodiversității și a peisajelor tradiționale. Reguli de folosire a pășunilor Printre regulile de pășunat se poate aminti faptul că nu se pășunează cu ierbivore mari (bovine, cabaline) unde s-a pășunat deja cu ovine, care lasă în urma pășunatului o iarbă de lungime mică care nu poate fi consumată de ierbivorele mari. Pășunile umede sunt un mediu prielnic de dezvoltare a unor paraziți, din care cauză acestea se folosesc ca pășuni numai în anumite perioade ale anului și după ce în prealabil au fost tratate. „Pășunile blestemate” au fost numite acelea care erau infectate cu spori ai bacilului Antracis care producea antraxul, pe aceste locuri boala apărea la animalele de pe pășune într-un mod periodic. Note Vezi și Câmp Fâneață Izlaz Livadă Prat Transhumanță Legături externe Grassland perspectives, FAO