Fotbal

Fotbalul este un sport de echipă disputat între două echipe de câte 11 jucători care folosesc aproape exclusiv picioarele pentru a propulsa o minge pe un teren de fotbal. Scopul jocului este de a înscrie mai multe goluri decât echipa adversă, trimițând mingea dincolo de linia de poartă în interiorul unui cadru dreptunghiular apărat de adversar. În mod tradițional, meciul se desfășoară în două reprize de câte 45 de minute, totalizând 90 de minute. Cu aproximativ 250 de milioane de jucători activi în peste 200 de țări și teritorii, fotbalul este cel mai popular sport din lume. Fotbalul se joacă conform Regulilor Jocului, un set de norme în vigoare din anul 1863, menținut de International Football Association Board (IFAB) din anul 1886. Mingea utilizată are o circumferință de 68–70 cm (27–28 in). În timpul jocului, jucătorii folosesc cu precădere picioarele, dar pot utiliza și orice altă parte a corpului, cu excepția mâinilor și a brațelor, pentru a controla, lovi sau pasa mingea; capul, pieptul și coapsele sunt frecvent folosite. Doar portarii au voie să folosească mâinile și brațele, și numai în interiorul propriei arie de pedeapsă. În funcție de formatul competiției, un rezultat de egalitate poate fi declarat cu acordarea unui punct fiecărei echipe, sau meciul poate continua în prelungiri ori se poate ajunge la loviturile de departajare. La nivel internațional, fotbalul este guvernat de FIFA. Sub egida FIFA există șase confederații continentale: AFC, CAF, CONCACAF, CONMEBOL, OFC și UEFA. Asociațiile naționale (de exemplu, FA în Anglia, U.S. Soccer în Statele Unite etc.) sunt responsabile de administrarea jocului în propriile țări, atât la nivel profesionist, cât și amator, și coordonează competițiile conform Regulilor Jocului. Cea mai prestigioasă competiție internațională de seniori este Cupa Mondială FIFA. Cupa Mondială masculină este cel mai urmărit eveniment sportiv din lume, depășind Jocurile Olimpice. Cea mai prestigioasă competiție de cluburi din Europa este Liga Campionilor UEFA, care atrage un public de televiziune vast la nivel mondial. Finala masculină a Ligii Campionilor este cel mai urmărit eveniment sportiv anual din lume. Denumire Fotbalul face parte dintr-o familie de coduri de fotbal apărute din diverse jocuri cu mingea practicate în întreaga lume din antichitate. Termenul soccer provine din argoul tip Oxford „-er", răspândit la Universitatea din Oxford din Anglia începând cu aproximativ 1875, și se crede că a fost preluat din argoul de la Rugby School. Inițial scris assoccer (prescurtare din „association"), a fost ulterior redus la forma modernă. Printre variantele ortografice timpurii se numărau socca și socker. Același tip de argou a generat și termenul rugger pentru rugby, fiver și tenner pentru bancnotele de cinci și zece lire sterline, precum și termenul astăzi arhaic footer, care desemna tot fotbalul. Istoric Fotbalul nu are, în sine, o istorie clasică. Indiferent de asemănările cu alte jocuri cu mingea practicate în lume, FIFA a precizat că nu există nicio legătură istorică cu vreun joc din antichitate practicat în afara Europei. Istoria fotbalului în Anglia datează cel puțin din secolul al VIII-lea. Regulile moderne ale fotbalului se bazează pe eforturile din mijlocul secolului al XIX-lea de a standardiza formele variate de fotbal practicate în școlile publice din Anglia. Precursori antici Jocurile de lovit mingea cu piciorul au apărut independent în mai multe culturi. Jocul competițional chinezesc (蹴鞠, literal „lovitură de minge"; cunoscut și ca tsu chu) seamănă cu fotbalul modern, dar și cu o combinație între baschet și volei. Acesta reprezintă cea mai veche formă de joc cu piciorul pentru care există dovezi istorice. Jocul este menționat pentru prima dată ca exercițiu fizic în Zhan Guo Ce, o lucrare militară din perioada Han. Jucătorii de fotbal pasau mingea între ei, fără a o lăsa să atingă pământul. Aceasta era apoi trimisă unui jucător desemnat, care încerca să o trimită prin fengliu yan, o poartă circulară aflată pe niște stâlpi de 10-11 metri înălțime. În timpul dinastiei Han (206 î.Hr. - 220 d.Hr.), jocul a fost standardizat și i s-au stabilit reguli. Drumul Mătăsii a facilitat răspândirea cuju în afara Chinei, mai ales în forma populară din perioada Tang, epocă în care a fost inventată mingea gonflabilă, care a înlocuit-o pe cea umplută cu materiale solide. Alte jocuri est-asiatice includ din Japonia și din Coreea, ambele influențate de cuju. a apărut după anul 600, în perioada Asuka. Era un joc ceremonial, nu competițional, și implica lovirea unui mari, o minge confecționată din piele de animal. În America de Nord, pasuckuakohowog era un joc cu mingea practicat de algonchieni; a fost descris ca „aproape identic cu fotbalul popular practicat în Europa în aceeași perioadă, în care mingea era lovită cu piciorul spre porți". și erau jocuri cu mingea din Grecia Antică. Imaginea unui jucător de reprezentată în basorelief pe o stelă datând din c. 375–400 î.Hr. și aflată la Muzeul Național Arheologic din Atena apare pe trofeul Campionatului European UEFA. Athenaeus, scriind în 228 d.Hr., menționează jocul roman cu mingea harpastum. și harpastum se jucau cu mâinile și implicau violență fizică. Toate par să fi semănat mai degrabă cu rugbyul, lupta și voleiul decât cu fotbalul modern. Precursori medievali În Evul Mediu, un joc notabil cu asemănări față de fotbalul modern era calcio storico fiorentino, originar din Florența, Italia. Un alt sport medieval ce poate fi considerat o formă timpurie de fotbal este la soule (sau choule), practicat în Franța din secolul al XII-lea, în care mingea era propulsată cu mâinile, picioarele și bețele. Ca și fotbalul popular medieval necodificat, precursorul tuturor codurilor moderne de fotbal, aceste jocuri medievale implicau mai mult mânuirea mingii decât lovirea ei cu piciorul. Era modernă Regulile de la Cambridge, elaborate pentru prima dată la Universitatea din Cambridge în 1848, au exercitat o influență deosebită asupra dezvoltării codurilor ulterioare, inclusiv fotbalul. Acestea au fost redactate la Trinity College, Cambridge, în cadrul unei întâlniri cu reprezentanți de la școlile Eton, Harrow, Rugby, Winchester și Shrewsbury. Ele nu au fost adoptate universal. În cursul anilor 1850, numeroase cluburi neafiliate școlilor sau universităților s-au înființat în întreaga lume vorbitoare de limbă engleză, fiecare practicând diverse variante de fotbal. Unele și-au elaborat propriile seturi de reguli, cel mai notabil dintre acestea fiind Sheffield Football Club, fondat de foști elevi ai școlilor publice în anul 1857, care a condus la întemeierea Asociației de Fotbal din Sheffield în 1867. În anul 1862, John Charles Thring de la Uppingham School a elaborat și el un set de reguli cu o influență semnificativă. Toate aceste eforturi au dus la întemeierea Asociației de Fotbal (FA) în anul 1863, care s-a întrunit pentru prima dată în dimineața zilei de 26 octombrie 1863 la Freemasons' Tavern de pe Great Queen Street, Londra. Singura școală reprezentată la acea ocazie a fost Charterhouse. Freemasons' Tavern a găzduit încă cinci întâlniri ale FA între octombrie și decembrie 1863; Asociația Engleză de Fotbal a publicat în cele din urmă primul set cuprinzător de reguli, denumit Regulile Jocului, punând bazele fotbalului modern. Regulile interziceau alergarea cu mingea în mână și hacking-ul (lovirea adversarului în tibie cu piciorul), încălcarea și ținerea. Unsprezece cluburi, sub conducerea secretarului FA Ebenezer Cobb Morley, au ratificat cele treisprezece legi originale ale jocului. Punctul de dispută a fost hacking-ul, pe care al doisprezecelea club prezent la întâlnire, Blackheath FC, dorea să îl păstreze, fapt ce a condus la retragerea sa din FA. Alte cluburi engleze de rugby au urmat acest exemplu și nu s-au alăturat FA; în schimb, în anul 1871, împreună cu Blackheath, au fondat Rugby Football Union. Regulile FA din anul 1863 permiteau mânuirea mingii prin „marks" și nu prevedeau o bară transversală, ceea ce le făcea remarcabil de asemănătoare cu fotbalul victorian, aflat în curs de dezvoltare în aceeași perioadă în Australia. Sheffield FA a jucat după propriile reguli până în anii 1870, FA preluând treptat unele dintre acestea până când diferențele dintre cele două jocuri au devenit nesemnificative. Cea mai veche competiție de fotbal din lume este Cupa FA, fondată de fotbalistul și crichetistul Charles W. Alcock, disputată de echipe engleze din anul 1872. Tot în anul 1872 a avut loc și primul meci internațional oficial de fotbal, între Scoția și Anglia la Glasgow, din nou la inițiativa lui Alcock. Anglia găzduiește, de asemenea, prima ligă de fotbal din lume, întemeiată la Birmingham în 1888 de directorul de la Aston Villa, William McGregor. Formatul inițial cuprindea 12 cluburi din Midlands și Nordul Angliei. Regulile Jocului sunt stabilite de International Football Association Board (IFAB). Consiliul a fost înființat în 1886 în urma unei întâlniri la Manchester între Asociația de Fotbal, Asociația Scoțiană de Fotbal, Asociația de Fotbal a Țării Galilor și Asociația Irlandeză de Fotbal. FIFA, forul internațional al fotbalului, a fost fondată la Paris în 1904 și a declarat că va respecta Regulile Jocului ale Asociației de Fotbal. Creșterea popularității jocului internațional a dus la admiterea reprezentanților FIFA în IFAB în 1913. Consiliul este format din patru reprezentanți din partea FIFA și câte un reprezentant din partea fiecăreia dintre cele patru asociații britanice. Era contemporană Cea mai mare parte a secolului al XX-lea, Europa și America de Sud au fost regiunile dominante în fotbal. Cupa Mondială FIFA, inaugurată în 1930, a devenit principala scenă pe care jucătorii ambelor continente și-au demonstrat valoarea și forța echipelor naționale. În a doua jumătate a secolului, au fost create Cupa Europei și Copa Libertadores, iar câștigătoarele acestor două competiții de cluburi se înfruntau în Cupa Intercontinentală pentru a determina cea mai bună echipă din lume. În secolul al XXI-lea, America de Sud a continuat să producă unii dintre cei mai buni fotbaliști din lume, însă cluburile sale au rămas în urma celor europene, care recrutează frecvent cei mai buni jucători din America Latină și din alte regiuni. Între timp, fotbalul s-a dezvoltat în Africa, Asia și America de Nord, aceste regiuni aflându-se astăzi cel puțin la același nivel cu America de Sud în fotbalul de cluburi. La nivel de echipe naționale, țările din Caraibe și din Oceania (excluzând Australia) nu au reușit deocamdată să se impună în fotbalul internațional, în timp ce europenii și sud-americanii continuă să domine Cupa Mondială masculină FIFA, nicio altă echipă din restul lumii nereuind să ajungă măcar în finală. Fotbalul se joacă la nivel profesionist în toată lumea. Milioane de oameni merg în mod regulat pe stadioane pentru a-și urmări echipele preferate, în timp ce miliarde de alți oameni urmăresc jocul la televizor sau pe internet. Un număr foarte mare de oameni practică fotbalul și la nivel amator. Potrivit unui sondaj realizat de FIFA și publicat în anul 2001, peste 240 de milioane de persoane din mai mult de 200 de țări joacă fotbal în mod regulat. Fotbalul deține cel mai mare public de televiziune la nivel global în rândul sporturilor. În multe colțuri ale lumii, fotbalul stârnește pasiuni puternice și joacă un rol important în viața suporterilor individuali, a comunităților locale și chiar a națiunilor. Ryszard Kapuściński observa că europenii care sunt politicoși, modești sau rezervați în viața de zi cu zi pot ceda cu ușurință furiei atunci când joacă sau urmăresc meciuri de fotbal. Echipa națională a Coastei de Fildeș a contribuit la obținerea unui armistițiu în cadrul războiului civil din 2006 și a contribuit la reducerea tensiunilor dintre forțele guvernamentale și cele rebele în 2007, jucând un meci în capitala rebelă Bouaké, eveniment care a reunit pentru prima dată ambele armate în mod pașnic. În contrast, fotbalul este considerat pe scară largă drept cauza proximă finală a Războiului Fotbalului din iunie 1969, dintre El Salvador și Honduras. Sportul a exacerbat, de asemenea, tensiunile la începutul Războiului de Independență al Croației din anii 1990, când un meci între Dinamo Zagreb și Steaua Roșie Belgrad a degenerat în revolte în mai 1990. Popularitatea fotbalului a fost asociată cu fuziunea identitară și cu identitățile colective de suporter care o însoțesc. Fotbalul feminin Fotbalul feminin s-a confruntat istoric cu opoziție, asociațiile naționale îngreunând semnificativ dezvoltarea sa, iar câteva interzicând-ul cu totul. Cu toate acestea, femeile au jucat fotbal și jocuri similare de-a lungul întregii istorii a acestor sporturi. Frescele din perioada Han de Est (25-220 d.Hr.) înfățișează figuri feminine jucând vechiul joc chinezesc cuju. Există, de asemenea, relatări despre meciuri anuale de fotbal disputate de femei în Midlothian, Scoția, în anii 1790. Origini și restricții Există dovezi documentate ale implicării timpurii a femeilor în fotbal. Se relatează că meciuri neoficiale între Scoția și Anglia au avut loc în 1881, dar acestea nu sunt recunoscute oficial de asociațiile de fotbal respective. Primul meci feminin înregistrat de Asociația Scoțiană de Fotbal a avut loc în 1892 la Glasgow. În Anglia, primul meci de fotbal feminin consemnat oficial a avut loc în 1895. Cea mai bine documentată echipă feminină timpurie din Europa a fost fondată de activista Nettie Honeyball în Anglia în 1894: British Ladies' Football Club. Honeyball considera implicarea femeilor în fotbal ca parte a mișcării de emancipare feminină. Ea și alte persoane cu aceeași viziune au pavat drumul fotbalului feminin. Cu toate acestea, jocul feminin era privit cu dezaprobare de asociațiile britanice de fotbal și a continuat fără sprijinul lor. S-a sugerat că această atitudine era motivată de o presupusă amenințare la adresa „masculinității" jocului. Fotbalul feminin a câștigat popularitate la scară largă în perioada Primului Război Mondial, când angajarea masivă a femeilor în industria grea a impulsionat dezvoltarea jocului, la fel cum se întâmplase cu câteva decenii mai devreme în cazul bărbaților. Cea mai de succes echipă a epocii a fost Dick, Kerr Ladies F.C. din Preston, Anglia. Aceasta a participat la unul dintre primele meciuri internaționale feminine, împotriva unui echipe XI din Franța în 1920, și a alcătuit în mare parte echipa Angliei împotriva unui echipe XI feminine din Scoția în același an, câștigând cu 22-0. La începutul secolului al XX-lea, fotbalul feminin din Regatul Unit era asociat în principal cu meciuri de caritate. Cu toate că era mai popular decât unele meciuri masculine, un meci ajungând la 53.000 de spectatori în 1920, fotbalul feminin în Anglia a suferit o lovitură grea în 1921, când Asociația de Fotbal a interzis disputarea jocului pe terenurile membrilor săi, declarând că „jocul de fotbal este cu totul nepotrivit pentru femei și nu ar trebui încurajat". Jucătoarele și comentatorii sportivi au susținut că această interdicție s-a datorat, de fapt, invidiei față de publicul numeros atras de meciurile feminine, și pentru că FA nu controla banii generați de jocul feminin. Interdicția FA a dus la crearea de scurtă durată a Asociației Engleze de Fotbal Feminin, iar jocurile s-au mutat pe terenurile de rugby. Fotbalul feminin s-a confruntat cu interdicții și în alte țări, în special în Brazilia între 1941 și 1979, în Franța între 1941 și 1970 și în Germania de Vest între 1955 și 1970. Renaștere și creștere continuă În ciuda opoziției din partea forurilor conducătoare, femeile britanice au continuat să joace fotbal. Restricțiile privind participarea feminină în sport au început să fie relaxate la sfârșitul anilor 1960 și în anii 1970. Liga italiană de fotbal feminin a fost întemeiată în 1968. În decembrie 1969, Asociația de Fotbal Feminin a fost întemeiată în Anglia, sportul devenind în cele din urmă cel mai popular sport de echipă pentru femei în Regatul Unit. Două Cupe Mondiale feminine neoficiale au fost organizate de FIEFF în 1970 și 1971. Tot în anul 1971, membrii UEFA au votat pentru recunoașterea oficială a fotbalului feminin, iar Asociația de Fotbal a ridicat interdicția care le împiedica pe femei să joace pe terenurile membrilor săi din Anglia. Primul Campionat Asiatic Feminin a avut loc în 1975, inițial fără aprobarea AFC, dar ulterior recunoscut de aceasta. Fotbalul feminin se confruntă în continuare cu numeroase provocări, însă expansiunea sa la nivel mondial a dus la lansarea unor competiții majore atât la nivel național, cât și internațional, în oglindă cu competițiile masculine. Cupa Mondială Feminină FIFA a fost inaugurată în 1991: primul turneu s-a desfășurat în China, cu 12 echipe reprezentând cele șase confederații. Cupa Mondială s-a disputat la fiecare patru ani; până în 2019, numărul echipelor participante a crescut la 24, iar competiția a fost urmărită de 1,12 miliarde de spectatori. Patru ani mai târziu, FIFA a vizat un public de 2 miliarde pentru Cupa Mondială Feminină 2023 cu 32 de echipe, în timp ce au fost vândute peste 1,5 milioane de bilete, stabilind un record pentru Cupa Mondială Feminină. Fotbalul feminin este eveniment olimpic din 1996. America de Nord este regiunea dominantă în fotbalul feminin, Statele Unite câștigând cele mai multe Cupe Mondiale Feminine FIFA și turnee olimpice. Europa și Asia ocupă locul doi și trei în ceea ce privește succesul internațional, iar fotbalul feminin se află în ascensiune și în America de Sud. Jocul Fotbalul se joacă conform unui set de reguli cunoscut sub numele de Regulile Jocului. Jocul se desfășoară cu o minge sferică cu o circumferință de 68–70 cm (27–28 in), cunoscută sub denumirea de minge de fotbal. Două echipe de câte unsprezece jucători concurează pentru a trimite mingea în poarta adversă (între stâlpi și sub bara transversală), înscriind astfel un gol. Există situații în care un gol poate fi anulat, de exemplu în cazul unui ofsaid sau al unei fauluri în construcția fazei. Echipa care a marcat mai multe goluri la finalul meciului este câștigătoare; dacă ambele echipe au înscris un număr egal de goluri, meciul se termină la egalitate. Fiecare echipă este condusă de un căpitan, a cărui singură responsabilitate oficială, conform Regulilor Jocului, este de a reprezenta echipa la tragerea la sorți înainte de startul meciului sau al loviturilor de la punctul cu var. Regula de bază este că jucătorii, cu excepția portarilor, nu au voie să atingă deliberat mingea cu mâna sau cu brațul în timpul jocului, deși trebuie să folosească ambele mâini la aruncarea de la margine. Deși jucătorii folosesc de regulă picioarele pentru a deplasa mingea, pot folosi orice altă parte a corpului (inclusiv capul)., cu excepția mâinilor și a brațelor. În cursul normal al jocului, toți jucătorii sunt liberi să joace mingea în orice direcție și să se deplaseze pe tot terenul, cu condiția să nu paseze coechipierilor aflați în poziție de ofsaid. În timpul jocului, jucătorii încearcă să creeze ocazii de gol prin control individual al mingii, driblinguri, pase către coechipieri și șuturi spre poartă, apărată de portarul advers. Jucătorii din echipa adversă pot încerca să recâștige mingea interceptând o pasă sau prin fault asupra jucătorului aflat în posesia mingii; contactul fizic dintre adversari este însă limitat. Fotbalul este un joc fluid, jocul oprindu-se doar atunci când mingea a ieșit din teren sau când arbitrul oprește jocul pentru o abatere de la reguli. După o întrerupere, jocul se reia printr-un procedeu de reluare specific. La nivel profesionist, majoritatea meciurilor produc relativ puține goluri. De exemplu, sezonul 2022-23 al Premier League engleze a înregistrat o medie de 2,85 goluri per meci. Regulile Jocului nu specifică nicio poziție în afara celei de portar, însă s-au dezvoltat o serie de roluri specializate. La modul general, acestea cuprind trei categorii principale: atacanți, a căror principală misiune este să marcheze goluri; fundași, specializați în prevenirea golurilor adversarului; și mijlocași, care recuperează mingea și o distribuie atacanților. Jucătorii din aceste posturi sunt denumiți jucători de câmp, pentru a-i distinge de portar. Aceste posturi sunt subdivizate în funcție de zona terenului în care jucătorul își petrece cel mai mult timp. De exemplu, există fundași centrali și mijlocași stânga sau dreapta. Cei zece jucători de câmp pot fi dispuși în orice combinație. Numărul de jucători din fiecare poziție determină stilul de joc al echipei; mai mulți atacanți și mai puțini fundași creează un joc mai agresiv și ofensiv, pe când situația inversă duce la un stil mai lent și mai defensiv. Deși jucătorii petrec de obicei cea mai mare parte a meciului pe o poziție anume, există puține restricții privind mișcarea jucătorilor, aceștia putând schimba poziția oricând. Dispozitivul jucătorilor unei echipe poartă numele de formație. Stabilirea formației și a tacticii echipei este, de regulă, prerogativa antrenorului. Regulile jocului Există 17 legi în Regulile Oficiale ale Jocului, fiecare conținând o serie de prevederi și instrucțiuni. Aceleași reguli sunt concepute pentru a se aplica tuturor nivelurilor de fotbal, indiferent de sex, deși anumite modificări sunt permise pentru categorii precum juniori, seniori sau persoane cu dizabilități fizice. Regulile sunt adesea formulate în termeni generali, ceea ce permite flexibilitate în aplicarea lor în funcție de natura meciului. Regulile Jocului sunt publicate de FIFA, dar sunt menținute de IFAB. Pe lângă cele șaptesprezece legi, numeroase decizii ale IFAB și alte directive contribuie la reglementarea fotbalului. În Statele Unite, Major League Soccer a utilizat un set de reguli distinct în anii 1990, iar NFHS și NCAA folosesc în continuare seturi de reguli comparabile, dar diferite de Regulile IFAB. Jucători, echipament și oficiali Fiecare echipă este formată din maximum unsprezece jucători (fără rezerve), unul dintre aceștia trebuind să fie portar. Regulamentele competiționale pot stabili un număr minim de jucători necesar pentru constituirea unei echipe, de obicei șapte. Portarii sunt singurii jucători care au voie să joace mingea cu mâinile sau cu brațele, cu condiția să o facă în interiorul ariei de pedeapsă din fața propriei porți. Deși există o varietate de posturi în care jucătorii de câmp (cei care nu sunt portari) sunt plasați strategic de antrenor, acestea nu sunt definite sau impuse de Regulile Jocului. Echipamentul de bază sau kitul pe care jucătorii sunt obligați să îl poarte include un tricou, pantaloni scurți, șosete, încălțăminte adecvată și apărătoare de tibie corespunzătoare. Medicii și profesioniștii recomandă purtarea unui suport atletic cu cupă de protecție pentru jucătorii de sex masculin. Căștile de protecție nu sunt echipament obligatoriu, dar jucătorii pot alege să le poarte pentru a se proteja împotriva traumatismelor craniene. Jucătorilor le este interzis să poarte sau să folosească orice obiect care ar putea pune în pericol siguranța lor sau a altui jucător, cum ar fi bijuteriile sau ceasurile. Portarul trebuie să poarte un echipament ușor de diferențiat de cel al celorlalți jucători și al oficialilor meciului. Un număr de jucători pot fi înlocuiți de rezerve în cursul meciului. Numărul maxim de schimbări permise în majoritatea meciurilor competitive internaționale și de ligă este de cinci în 90 de minute, fiecare echipă putând efectua o schimbare suplimentară dacă meciul intră în prelungiri; numărul permis poate varia în alte competiții sau în meciuri amicale. Motivele obișnuite pentru o schimbare includ accidentarea, oboseala, ineficiența, un schimb tactic sau tergiversarea la finalul unui meci echilibrat. În meciurile standard pentru adulți, un jucător care a fost schimbat nu mai poate participa la meci. IFAB recomandă „ca un meci să nu continue dacă oricare dintre echipe are mai puțin de șapte jucători". Orice decizie privind punctele acordate pentru meciurile abandonate revine asociațiilor de fotbal individuale. Un meci este condus de un arbitru, care are „autoritatea deplină de a aplica Regulile Jocului în legătură cu meciul pentru care a fost desemnat" (Legea 5) și ale cărui decizii sunt definitive. Arbitrul este ajutat de doi arbitri asistenți. În multe meciuri de nivel înalt există și un al patrulea oficial care asistă arbitrul și îl poate înlocui pe oricare dintre oficiali dacă este necesar. Tehnologia liniei porții este utilizată pentru a determina dacă mingea a trecut în întregime peste linia porții, stabilind astfel dacă s-a marcat sau nu un gol; aceasta a fost introdusă pentru a preveni controversele. Arbitrul video asistent (VAR) a fost, de asemenea, introdus tot mai mult în meciurile de nivel înalt pentru a-i ajuta pe oficiali să corecteze erori clare și evidente prin reluări video. Există patru tipuri de decizii care pot fi revizuite: identificarea eronată a jucătorului la care se aplică un cartonaș roșu sau galben, goluri și eventualele abateri din construcția fazei, deciziile de cartonaș roșu direct și deciziile privind loviturile de pedeapsă. Mingea Mingea este sferică, cu o circumferință cuprinsă între 68 și 70 cm (27 și 28 in), o masă între 410 la 450 g (14 la 16 oz) și o presiune cuprinsă între 0,6 și 1,1 standard atmospherei (8,5 și 15,6 pounds per square inch) la nivelul mării. Anterior, mingea era confecționată din panouri de piele cusute împreună, cu o cameră de latex pentru presurare, dar mingile moderne utilizate la toate nivelurile de joc sunt acum sintetice. Terenul de joc Deoarece Regulile au fost formulate în Anglia și au fost administrate inițial exclusiv de cele patru asociații britanice de fotbal din cadrul IFAB, dimensiunile standard ale unui teren de fotbal au fost exprimate inițial în unități imperiale. Regulile exprimă acum dimensiunile cu echivalente metrice aproximative (urmate de unitățile tradiționale în paranteză), deși folosirea unităților imperiale rămâne răspândită în țările vorbitoare de limbă engleză cu o istorie relativ recentă a metricizării (sau cu metricizare doar parțială), cum este Marea Britanie. Lungimea terenului pentru meciurile internaționale la adulți este cuprinsă între 100–110 m (110–120 yd), iar lățimea între 64–75 m (70–80 yd). Terenurile pentru meciurile neoficiale pot avea între 90 și 120 metrii lungime și între 45 și 90 metrii lățime, cu condiția ca terenul să nu devină pătrat. În 2008, IFAB a aprobat inițial o dimensiune standard fixă de 105 m (115 yd) lungime și 68 m (74 yd) lățime pentru meciurile internaționale; totuși, această decizie a fost ulterior suspendată și nu a fost niciodată pusă în practică. Liniile de margine lungi se numesc linii de tuș, iar liniile scurte (pe care se află porțile) se numesc linii de poartă. Pe fiecare linie de poartă, la mijlocul distanței dintre liniile de tuș, este amplasată o poartă dreptunghiulară. Distanța interioară dintre stâlpii verticali ai porții trebuie să fie de 7,32 m (24 ft), iar marginea inferioară a barei transversale susținute de stâlpi trebuie să se afle la 2,44 m (8 ft) deasupra solului. Plasele sunt de obicei plasate în spatele porții, dar nu sunt impuse de Regulile Jocului. În fața porții se află aria de pedeapsă. Aceasta este delimitată de linia de poartă, de două linii care pornesc de pe linia de poartă la 16,5 metrii de stâlpii porții și se extind 16,5 metrii perpendicular în teren, și de o linie care le unește. Această zonă îndeplinește mai multe funcții, cea mai importantă fiind marcarea zonei în care portarul poate atinge mingea cu mâna și unde un fault al unui jucător din echipa care apără devine pasibilă de lovitură de la punctul cu var. Alte marcaje definesc poziția mingii sau a jucătorilor la startul jocului, loviturile de poartă, loviturile de la punctul cu var și loviturile de colț. Durata meciului și metodele de departajare Timpul regulamentar de 90 de minute Un meci standard de fotbal pentru adulți constă în două reprize de câte 45 de minute. Fiecare repriză se desfășoară continuu, ceea ce înseamnă că timpul nu se oprește atunci când mingea iese din joc. De regulă, există o pauză de 15 minute între reprize. Finalul meciului este cunoscut sub denumirea de fluierul final. Arbitrul este cel care cronometrează oficial meciul și poate acorda timp suplimentar pentru timpul pierdut prin schimbări, accidentări sau alte întreruperi. Acest timp adăugat este denumit „timp adițional" în documentele FIFA, dar este cel mai frecvent denumit timp de oprire sau timp de accidentări. Durata timpului de oprire este la discreția exclusivă a arbitrului. Acesta nu compensează în totalitate timpul cât mingea a fost în afara jocului, un meci de 90 de minute implicând de obicei aproximativ o oră de „timp efectiv de joc". Arbitrul este singurul care semnalează sfârșitul meciului. În meciurile în care este desemnat un al patrulea oficial, spre sfârșitul reprizei, arbitrul indică numărul de minute de timp adițional pe care intenționează să le acorde. Al patrulea oficial informează apoi jucătorii și spectatorii ridicând o tăbliță cu acest număr. Durata indicată a timpului adițional poate fi prelungită și mai mult de arbitru. Timpul adițional a fost introdus din cauza unui incident petrecut în 1891, în cursul unui meci între Stoke și Aston Villa. Stoke pierdea cu 1-0, cu două minute rămase, și a primit o lovitură de pedeapsă. Portarul de la Villa a bătut deliberat mingea departe de teren; până la recuperarea acesteia, timpul expirase și meciul se terminase, Stoke nemaiputând executa lovitura de pedeapsă. Aceeași lege prevede că durata oricărei reprize se prelungește până la finalizarea sau repetarea unei lovituri de pedeapsă; astfel, niciun meci nu se poate încheia cu o lovitură de pedeapsă neexecutată. Datorită temperaturilor ambientale relativ ridicate din unele regiuni ale planetei, au fost introduse pauze de răcire pentru jucători. Pauzele pot fi acordate la discreția arbitrului după minutul 30 al fiecărei reprize dacă temperatura globului umed depășea 32 °C (90 °F); pauzele durau 3 minute, iar acest timp era compensat prin prelungirea timpului adițional la finalul reprizei. Departajarea În competițiile de ligă, meciurile se pot termina la egalitate. În competițiile cu eliminare directă, unde este necesar un câștigător, se pot utiliza diverse metode pentru a rupe egalitatea; unele competiții pot recurge la meciuri de departajare. Un meci egal la finalul timpului regulamentar poate intra în prelungiri, care constau în alte două reprize de câte 15 minute. Dacă scorul rămâne egal după prelungiri, unele competiții permit utilizarea loviturilor de departajare (cunoscute anterior în Regulile Jocului sub denumirea de „lovituri de la punctul cu var") pentru a decide care echipă avansează în turneul următor sau devine campioană. Golurile marcate în prelungiri contează pentru scorul final al meciului, însă golurile înscrise în cadrul loviturilor de departajare nu fac parte din scorul final, servind exclusiv la stabilirea echipei care avansează. În competițiile care utilizează meciuri tur-retur, fiecare echipă joacă câte un meci acasă, scorul agregat din cele două meciuri decisul care echipă avansează. Dacă scorurile agregate sunt egale, regula golului marcat în deplasare poate fi aplicată pentru a stabili câștigătoarea, echipa care a marcat mai multe goluri în meciul din deplasare avansând. Dacă rezultatul rămâne egal, sunt necesare prelungiri și, eventual, lovituri de departajare. Mingea în joc și în afara jocului Conform Regulilor Jocului, cele două stări fundamentale de joc în cursul unui meci sunt mingea în joc și mingea în afara jocului. Din momentul reprizelor cu lovitura de start și până la finalul fiecărei reprize, mingea este în joc în permanență, cu excepția situațiilor în care aceasta părăsește terenul sau când arbitrul oprește jocul. Când mingea iese din joc, aceasta se reia printr-una din opt metode de repunere în joc, în funcție de modul în care a ieșit: Lovitura de start: după un gol marcat de echipa adversă sau la începerea fiecărei reprize de joc. Aruncarea de la margine: când mingea a traversat în totalitate linia de tuș; se acordă echipei adverse celei care a atins ultima mingea. Lovitura de poartă: când mingea a traversat în totalitate linia de poartă fără a se marca un gol și a fost atinsă ultima de un jucător al echipei atacante; se acordă echipei care apără. Lovitura de colț: când mingea a traversat în totalitate linia de poartă fără a se marca un gol și a fost atinsă ultima de un jucător al echipei care apără; se acordă echipei atacante. Lovitura liberă indirectă: acordată echipei adverse în urma faulturilor „non-penale", a unor abateri tehnice sau când jocul este oprit pentru a avertiza sau exclude un jucător fără ca un fault specifică să fi fost comisă. Nu se poate marca direct (fără ca mingea să atingă anterior alt jucător) dintr-o lovitură liberă indirectă. Lovitura liberă directă: acordată echipei faultate în urma unor faulturi „penale" enumerate explicit. Se poate marca direct dintr-o lovitură liberă directă. Lovitura de pedeapsă: acordată echipei faultate în urma unei faulturi care implică de obicei o lovitură liberă directă, dar care s-a produs în interiorul ariei de pedeapsă a adversarului. Minge aruncată: are loc atunci când arbitrul a oprit jocul dintr-un alt motiv, cum ar fi o accidentare gravă a unui jucător, o intervenție externă sau deteriorarea mingii. Abateri disciplinare Pe teren Un fault are loc atunci când un jucător comite o abatere prevăzută de Regulile Jocului în timp ce mingea este în joc. Abaterile care constituie un fault sunt enumerate în Legea 12. Atingerea deliberată a mingii cu mâna, împiedicarea unui adversar sau împingerea unui adversar sunt exemple de „faulturi penale", sancționate cu o lovitură liberă directă sau cu o lovitură de pedeapsă, în funcție de locul unde s-a produs abaterea. Alte faulturi sunt sancționate cu o lovitură liberă indirectă. Arbitrul poate sancționa comportamentul neregulamentar al unui jucător sau rezerve printr-un avertisment (cartonaș galben) sau excludere (cartonaș roșu). Un al doilea cartonaș galben în același meci atrage după sine un cartonaș roșu, ceea ce duce la excluderea jucătorului. Un jucător care primește un cartonaș galben se spune că a fost „avertizat", arbitrul consemnând numele acestuia în caietul oficial. Dacă un jucător a fost eliminat, nicio rezervă nu îi poate lua locul, iar jucătorul nu mai poate participa la joc. Abaterile pot surveni în orice moment; deși faptele care constituie abateri sunt enumerate, definițiile sunt largi. Mai ales abaterea de „comportament nesportiv" poate fi invocată pentru a gestiona majoritatea situațiilor care încalcă spiritul jocului, chiar dacă acestea nu sunt enumerate ca abateri specifice. Arbitrul poate arăta un cartonaș galben sau roșu unui jucător, unei rezerve, unui jucător schimbat sau unor non-jucători, cum ar fi antrenorii și personalul de suport. În loc să oprească jocul, arbitrul poate permite continuarea lui dacă acest lucru este în avantajul echipei împotriva căreia s-a comis abaterea. Aceasta se numește „regulă a avantajului". Arbitrul poate „reveni" asupra fazei și poate sancționa abaterea inițială dacă avantajul anticipat nu se concretizează în „câteva secunde". Chiar dacă o abatere nu este sancționată datorită aplicării avantajului, jucătorul vinovat poate fi totuși penalizat pentru comportament neregulamentar la prima oprire a jocului. Decizia arbitrului în toate problemele de pe teren este considerată definitivă. Scorul unui meci nu poate fi modificat după încheierea jocului, chiar dacă dovezi ulterioare arată că deciziile (inclusiv acordarea sau neacordarea unui gol) au fost eronate. În afara terenului Pe lângă administrarea generală a sportului, asociațiile de fotbal și organizatorii competițiilor aplică, de asemenea, norme de bună conduită în aspecte mai largi ale jocului, ocupându-se de probleme precum declarații publice, managementul financiar al cluburilor, dopajul, frauda de vârstă și aranjarea de meciuri. Majoritatea competițiilor impun suspendări obligatorii pentru jucătorii eliminați în cursul unui meci. Unele incidente de pe teren, dacă sunt considerate extrem de grave (cum ar fi acuzațiile de abuz rasial), pot determina competițiile să impună sancțiuni mai severe decât cele asociate de obicei cu un cartonaș roșu. Unele asociații permit contestarea suspendărilor jucătorilor acordate pe teren dacă cluburile consideră că decizia arbitrului a fost greșită sau prea dură. Sancțiunile pentru astfel de abateri pot fi aplicate individual sau cluburilor în ansamblu. Penalitățile pot include amenzi, deduceri de puncte (în competițiile de ligă) sau chiar excluderea din competiții. De exemplu, English Football League deduce 12 puncte oricărei echipe care intră în administrare financiară. Printre alte sancțiuni administrative se numără și penalitățile pentru abandonarea sau pierderea prin neprezentare a unui meci. Echipele care abandonează un meci sau cărora li se acordă o înfrângere tehnică primesc, respectiv, o pierdere sau o victorie tehnică. Organisme de conducere Organismul internațional de conducere recunoscut al fotbalului (și al jocurilor asociate, cum ar fi futsalul și fotbalul pe plajă) este FIFA. Sediul FIFA se află la Zürich, Elveția. Șase confederații regionale sunt afiliate la FIFA; acestea sunt: Asia: Confederația Asiatică de Fotbal (AFC) Africa: Confederația Africană de Fotbal (CAF) Europa: Uniunea Asociațiilor Europene de Fotbal (UEFA) America de Nord/America Centrală și Caraibe: Confederația de Fotbal a Americii de Nord, Centrale și Caraibelor (CONCACAF) Oceania: Confederația de Fotbal din Oceania (OFC) America de Sud: Confederația Sud-Americană de Fotbal (CONMEBOL) Asociațiile naționale (sau federațiile naționale) supraveghează fotbalul în fiecare țară. 211 asociații naționale sunt afiliate atât la FIFA, cât și la confederațiile continentale respective. Alte asociații naționale pot fi membre ale confederațiilor continentale, dar altfel nu participă la competițiile FIFA. Deși FIFA este responsabilă de organizarea competițiilor internaționale și de aplicarea majorității reglementărilor internaționale, Regulile Jocului sunt stabilite de IFAB, în care fiecare dintre cele patru asociații britanice deține un vot, iar FIFA deține în total patru voturi. Competiții internaționale Competițiile internaționale de fotbal cuprind în principal două tipuri: competiții între echipe naționale reprezentative și competiții între cluburi din mai multe țări și ligi naționale. Prin „fotbal internațional", fără alte precizări, se înțelege de obicei prima categorie. În cazul competițiilor internaționale de cluburi, caracterul internațional al competiției este dat de țara de origine a cluburilor participante, nu de naționalitatea jucătorilor acestora. Principala competiție internațională de fotbal și cea mai prestigioasă este Cupa Mondială, organizată de FIFA. Această competiție se desfășoară la fiecare patru ani din 1930, cu excepția edițiilor din 1942 și 1946, anulate din cauza celui de-al Doilea Război Mondial. Începând cu anul 2022, peste 200 de echipe naționale concurează în turnee de calificare organizate în cadrul confederațiilor continentale pentru un loc în fazele finale. Turneul final cuprinde 32 de echipe naționale (extins la 48 pentru turneul din 2026), care se întrec pe parcursul a patru săptămâni. Cupa Mondială este cel mai urmărit și mai popular eveniment sportiv din lume, turneul din 2022 estimându-se că a fost urmărit de 5 miliarde de oameni, mai mult de 60% din populația globului. Cupa Mondială din 1958 a marcat afirmarea lui Pelé ca star sportiv global, o perioadă care a coincis cu „răspândirea explozivă a televiziunii, care i-a amplificat masiv prezența pretutindeni". Actualii campioni mondiali sunt Argentina, care și-a câștigat al treilea titlu la turneul din 2022 din Qatar. Cupa Mondială Feminină FIFA se desfășoară la fiecare patru ani din 1991. Conform formatului actual al turneului, extins în 2023, echipele naționale concurează pentru 31 de locuri în cadrul unei faze de calificare de trei ani, în timp ce echipa țării gazdă intră automat pe locul al 32-lea. Actualele campioane mondiale sunt Spania, după ce și-au câștigat primul titlu la turneul din 2023. La Jocurile Olimpice de vară a existat un turneu de fotbal la fiecare ediție din 1900, cu excepția ediției 1932 din Los Angeles, când FIFA și Comitetul Olimpic Internațional (COI) nu au căzut de acord cu privire la statutul jucătorilor amatori. Înainte de apariția Cupei Mondiale, Jocurile Olimpice (mai ales în anii 1920) reprezentau cel mai prestigios eveniment internațional. Inițial, turneul era rezervat exclusiv amatorilor. Pe măsură ce profesionalismul s-a răspândit în întreaga lume, decalajul de calitate dintre Cupa Mondială și Jocurile Olimpice s-a adâncit. Țările care au beneficiat cel mai mult au fost cele din Blocul Sovietic din Europa de Est, unde sportivii de top erau sponsorizați de stat, păstrându-și în același timp statutul de amatori. Între 1948 și 1980, 23 din 27 de medalii olimpice au fost câștigate de țări din Europa de Est, singurele excepții fiind Suedia (aur în 1948 și bronz în 1952), Danemarca (bronz în anul 1948 și argint în anul 1960) și Japonia (bronz în 1968). Pentru Jocurile de la Los Angeles din 1984, COI a permis participarea jucătorilor profesioniști. Din 1992, concurenții masculini trebuie să aibă vârsta sub 23 de ani, deși din 1996 sunt permisi câte trei jucători cu vârsta de peste 23 de ani în fiecare lot. Un turneu feminin a fost adăugat în anul 1996; spre deosebire de competiția masculină, la turneul olimpic feminin participă loturi naționale complete, fără restricții de vârstă. După Cupa Mondială, cele mai importante competiții internaționale de fotbal sunt campionatele continentale, organizate de fiecare confederație continentală și disputate între echipe naționale. Acestea sunt Campionatul European (UEFA), Copa América (CONMEBOL), Cupa Africii pe Națiuni (CAF), Cupa Asiei (AFC), Cupa de Aur (CONCACAF) și Cupa Națiunilor (OFC). Aceste competiții nu sunt limitate strict la membrii confederațiilor continentale, echipe invitate din alte continente participând uneori la ele. Cupa Confederațiilor FIFA era disputată de câștigătorii tuturor celor șase campionate continentale, campionii mondiali în exercițiu și țara care urma să găzduiască următoarea Cupă Mondială. Era considerată în general un turneu de pregătire pentru Cupa Mondială următoare și nu se bucura de același prestigiu. Turneul a fost desființat după ediția din 2017, locul său în calendar fiind luat de un Campionat Mondial al Cluburilor FIFA extins. Finalissima a fost reînviată în 2022, și se dispută între câștigătorii Copa América și ai Campionatului European. Liga Națiunilor UEFA și Liga Națiunilor CONCACAF au fost introduse la sfârșitul anilor 2010 pentru a înlocui meciurile amicale internaționale din ciclul de doi ani dintre marile turnee. Cele mai prestigioase competiții de fotbal de cluburi sunt campionatele continentale respective, în care concurează în general campionii naționali, de exemplu Liga Campionilor UEFA în Europa și Copa Libertadores în America de Sud. Câștigătorii fiecărei competiții continentale se înfruntă în Cupa Intercontinentală FIFA, disputată anual, și în Cupa Mondială a Cluburilor FIFA, organizată o dată la patru ani. Competiții interne În fiecare țară, cluburile de fotbal sunt de obicei organizate în asociații sau ligi care organizează turnee oficiale între ele, din care emerge campionul fiecărei țări și echipele care vor participa la competițiile internaționale de cluburi. Nu există un sistem unic de competiții, fiecare ligă națională organizându-le conform propriilor tradiții. Organismele de conducere din fiecare țară organizează sisteme de ligă în cadrul unui sezon intern, format de regulă din mai multe divizii, în care echipele acumulează puncte de-a lungul sezonului în funcție de rezultate - de obicei trei puncte pentru victorie, unul pentru egalitate și zero pentru înfrângere. Echipele sunt plasate în clasamente în ordinea punctelor acumulate. În Lumea Veche (Africa, Asia și Europa), este obișnuit ca fiecare echipă să joace cu fiecare altă echipă din ligă, atât acasă, cât și în deplasare, într-un turneu cu sistem tur-retur. La finalul sezonului, care se desfășoară de regulă din august până în mai, echipa de pe primul loc este declarată campioană. Primele câteva echipe pot fi promovate în o divizie superioară, iar una sau mai multe echipe de la coada clasamentului sunt retrogradate în o divizie inferioară. Unele excepții de la acest sistem apar în Lumea Nouă (Americi) și în Australia: Majoritatea ligilor din America Latină (inclusiv Liga MX din Mexic și Liga Profesional de Fútbol din Argentina) împart campionatele în două secțiuni denumite Apertura și Clausura (în spaniolă „Deschidere" și „Închidere"), acordând câte un titlu pentru fiecare. După o primă fază cu punctaj în sistem tur-retur, aceste ligi au de regulă o fază eliminatorie, cu o finală care decide câștigătoarea fiecărui turneu Apertura și Clausura. În unele țări, cum ar fi Uruguay, câștigătorii Apertura și Clausura se înfruntă reciproc într-un playoff pentru titlul de campion al sezonului. Série A braziliană („Brasileirão") utilizează un format cu un singur sezon tur-retur dublu pentru a determina campionul, similar majorității ligilor europene, deși se desfășoară din aprilie sau mai până în decembrie. Cluburile braziliene participă, de asemenea, la campionatele statale din ianuarie până în aprilie; cel puțin un campionat statal, Campeonato Carioca din Rio de Janeiro, a utilizat un format cu sezon împărțit până în 2020. Brazilia nu a utilizat niciodată sistemul Apertura și Clausura în turneul național, folosind în schimb diverse formate cu playoff-uri până în 2002. Major League Soccer din Statele Unite și Canada utilizează un sistem de ligă închis (fără promovare și retrogradare) și un sistem de conferințe, similar celui folosit în alte ligi sportive din ambele țări. În fiecare conferință, cluburile joacă în sezonul regular după un program tur-retur, iar cele cu cele mai multe puncte se califică în playoff-uri, care se încheie cu o finală pentru a determina campionul. A-League din Australia utilizează, de asemenea, un sistem de ligă închis. La finalul sezonului regular disputat în format tur-retur, cluburile cu cele mai multe puncte participă la playoff-uri pentru a determina campionul ligii. Echipele clasate în fruntea ligii dintr-o țară pot fi, de asemenea, eligibile să participe în competițiile internaționale de cluburi în sezonul următor. Majoritatea țărilor completează sistemul de ligă cu una sau mai multe competiții de „cupă" organizate în format eliminatoriu. Acestea includ cupa internă, care poate fi deschisă tuturor echipelor eligibile din sistemul de ligă al unei țări - atât profesioniste, cât și amatoare - și este organizată de federația națională. Diviziile de top ale unor țări au jucători-vedete foarte bine plătiți; în țările mai mici, în ligile inferioare și în multe cluburi de fotbal feminin, jucătorii pot fi cu jumătate de normă, cu un al doilea loc de muncă, sau amatori. Cele mai importante cinci ligi europene - Premier League (Anglia), Bundesliga (Germania), La Liga (Spania), Serie A (Italia) și Ligue 1 (Franța) - atrag cei mai buni jucători din lume și, în sezonul 2006-07, fiecare dintre aceste ligi a înregistrat cheltuieli salariale totale de peste €600 de milioane. Aceste ligi au generat împreună venituri de 17,2 miliarde de euro în sezonul 2021-22, din contracte de televiziune, bilete de meci, sponsorizări și alte surse. În sezonul 2022-23, cluburile din „marile cinci" ligi europene au înregistrat cheltuieli salariale agregate de 13 miliarde de euro, fiecare ligă cheltuind mai mult de 1,8 miliarde de euro pe salarii. Prin comparație, veniturile combinate ale acestor ligi au fost de 19,6 miliarde de euro. Variante și joc informal Variantele fotbalului au fost codificate pentru echipe de dimensiuni reduse, cum ar fi fotbalul în cinci; pentru medii de joc neconvenționale, inclusiv fotbal pe plajă, futsal și fotbal în sală; și pentru sportivi cu dizabilități (fotbal paralimpic). Fotbalul de stradă poate fi practicat cu un echipament minimal - un joc de bază poate fi organizat pe aproape orice spațiu deschis de dimensiuni rezonabile, cu o minge confecționată din aproape orice material și cu obiecte improvizate ca porți. Astfel de jocuri informale pot varia ca număr de jucători față de varianta cu unsprezece, pot folosi un subset limitat sau modificat al regulilor oficiale și pot fi arbitrate chiar de jucători. Fotbalul în România Echipa națională de fotbal a României își începe activitatea prin meciul din 8 iunie 1922, de la Belgrad, contra Iugoslaviei, scorul fiindu-i favorabil, 2-1. La 20 mai 1923, Comisia de Fotbal a FSSR (Federația Societăților Sportive din România) este admisă la Congresul de la Zürich ca membră a FIFA. În această calitate de membră a FIFA, România participă la Turneul Olimpic de Fotbal de la Jocurile Olimpice din 1924, desfășurate la Paris. Federația Română de Fotbal este membră fondatoare a UEFA în 1954. Din august 1990, FRF a devenit organ independent de conducere al mișcării fotbalistice din România, primul președinte ales fiind Mircea Sandu. La nivel internațional, selecționata de fotbal a României a participat până acum la 7 Campionate Mondiale de Fotbal. Cele mai mari succese le-a înregistrat pe parcursul anilor '90. În 1994, la Campionatul Mondial din Statele Unite, echipa României a reușit să ajungă până în sferturi, clasându-se atunci pe poziția 6 în clasamentul FIFA. Liderul generației de aur a fotbalului românesc este Gheorghe Hagi. În prezent, dintre fotbaliștii români celebri pot fi amintiți Adrian Mutu și Cristian Chivu. Cel mai cunoscut club de fotbal din România este Steaua București, care în 1986 a fost prima echipă din estul Europei și singura din România care a câștigat Cupa Campionilor Europeni. De asemenea, în 1989 a mai jucat o finală a Cupei Campionilor Europeni. O altă echipă de succes din fotbalul românesc este Dinamo București, care a jucat o semifinală a Cupei Campionilor Europeni în 1984, iar în 1990 semifinala Cupei Cupelor UEFA. De-a lungul secolului al XX-lea, fotbalul românesc s-a dezvoltat treptat, devenind unul dintre cele mai populare sporturi din țară. Primele competiții oficiale au apărut la începutul anilor 1900, culminând cu înființarea Cupei ASAR în 1909, prima competiție internă organizată. În perioada interbelică, fotbalul a cunoscut o creștere semnificativă, fiind înființate campionate naționale și cluburi importante, precum Chinezul Timișoara sau Ripensia Timișoara. După al Doilea Război Mondial, structura competițională s-a consolidat, iar echipele românești au început să participe constant în competițiile europene. Fotbalul a rămas un element central al culturii sportive din România, fiind organizat și coordonat la nivel național de Federația Română de Fotbal, afiliată la FIFA din 1923 și la UEFA din 1955. Vezi și Jucători și echipe Lista echipelor naționale de fotbal Lista echipelor de club din România Lista cluburilor de fotbal din România Alte variante ale jocului Altele Listă de stadioane de fotbal din România Cele mai vechi cluburi de fotbal Federația Internațională de Fotbal FIFA Note explicative Note Legături externe Materiale media legate de Fotbal la Wikimedia Commons Federația Internațională de Fotbal (FIFA) Federația Română de Fotbal Statistici fotbalistice pe RSSSF Statistici și recorduri Cine a inventat fotbalul? en Regulile fotbalului Arhivat în 19 noiembrie 2018, la Wayback Machine. Legile jocului pe site-ul FIFA Arhivat în 1 septembrie 2007, la Wayback Machine.