NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sutagao

Els sutagao són un poble indígena colombià de parla txibtxa que vivien a la regió de Fusagasugá, sabana de Bogotà, Cundinamarca, Colòmbia. El coneixement dels sutagao l'ha proporcionat l'erudit Lucas Fernández de Piedrahita. Etimologia El nom sutagao deriva de les paraules txibtxa Su(t)á; "Sol" i gao; "fill"; "Fills del Sol". Municipis pertanyents als territoris de Sutagao El Sutagao era un grup indígena relativament petit que vivia entre el Páramo Sumapaz Páramo i el riu Pasca. Història Abans de la conquesta espanyola, els dutagao estaven en conflicte amb els Muisca al nord-est. El zipa Saguamanchica va conquistar els sutagao cap al 1470 quan el cacic dels Sutagao va perdre la batalla de Pasca. El conquistador Hernán Pérez de Quesada, germà de Gonzalo Jiménez de Quesada va sotmetre els sutagao al nou domini de Nova Granada. Els Sutagao van habitar la regió fins que Bernardino Albornoz va fundar una nova ciutat entre el 5 i el 13 de febrer de 1592. Durant la visita de Miguel de Ibarra hi havia 759 indígenes residents a Fusagasugá. Quan Aróstequi hi va arribar al febrer de 1760, la població indígena havia disminuït a 85, i hi havia 644 nous colons dividits entre 109 famílies. Referències
Sutagao people

The Sutagao are the indigenous people from the region of Fusagasugá, Bogotá savanna, Cundinamarca, Colombia. Knowledge about the Sutagao has been provided by scholar Lucas Fernández de Piedrahita. Etymology The name Sutagao is derived from the Chibcha words Su(t)á; "Sun" and gao; "son"; "Sons of the Sun". Municipalities belonging to Sutagao territories The Sutagao was a relatively small Indigenous group that lived between the Sumapaz Páramo and the Pasca River. History Before the Spanish conquest, the Sutagao were in conflict with the Muisca to the northeast. Zipa Saguamanchica conquered the Sutagao around 1470 when the cacique of the Sutagao lost the Battle of Pasca. Conquistador Hernán Pérez de Quesada, brother of Gonzalo Jiménez de Quesada submitted the Sutagao to the new rule of the New Kingdom of Granada. The Sutagao inhabited the region until a new town was founded by Bernardino Albornoz between 5 and 13 February in 1592. During the visit of Miguel de Ibarra there were 759 Indigenous people residing in Fusagasugá. When Aróstequi arrived in February 1760, the Indigenous population had dwindled to 85, and there were 644 new settlers divided among 109 families. See also Muisca Guayupe, Panche References
Sutagaos

Los sutagaos fueron los pobladores indígenas de la zona donde hoy se encuentra Fusagasugá. Esta comunidad no posee un estudio propio en razón de la inestabilidad de los indicios arqueológicos. Los sutagaos habitaron la región hasta que la nueva ciudad fue fundada por el oidor Bernardino Albornoz el 5 de febrero de 1562. No se sabe mucho acerca de los residentes indígenas anteriores. Durante la visita del oidor Ibarra, había 759 pueblos indígenas que residen en Fusagasugá . Cuando el oidor Aróstequi llegó en febrero de 1760, la población indígena se había reducido a 85, y hubo 644 nuevos colonos repartidos entre 109 familias. El 19 de febrero de 1760, un pequeño hospital, se estableció cerca de la iglesia y el Padre Vicente de Fresneda fue puesto a cargo de la misma. Los Sutagaos eran gobernados por los nobles que era la clase más alta, y estos se guiaban por las creencias y mensajes de sus ídolos que eran sus dioses.
Сутагао

Сутагао (исп. Sutagaos) (множ. число) — аборигенные обитатели территории, где в настоящее время находится колумбийский город и муниципалитет Фусагасуга. Сведений и археологических памятников сутагао сохранилось очень мало. Сутагао были обитателями региона к моменту, когда Оидор Бернардино Альборнос основал город в 1592 году. Альборнос застал в этих местах 759 коренных обитателей. Когда в феврале 1760 году эти места посетил Оидор Аростеки (исп. Oídor Aróstequi), количество индейцев снизилось до 85 человек, тогда как количество белых поселенцев составляло 644 (всего 109 семей). В январе 1776 года испанские чиновники Морено и Эскандон, посетившие местность, отметили почти полное исчезновение коренного населения, а также исчезновение двух индейских деревень, Панди и Тибакуй, территория которых была включена в состав современного города Паска. См. также Чибча
Сутаго

Сута́го (sutago) — група індіанського населення Колумбії. Проживають в центральній частині країни, в департаментах Кундинамарка та Бояка. Швидко асимілюються іспаномовними колумбійцями. Мова відноситься до сім'ї чибча. Предки сутаго брали участь у створенні цивілізації чибча-муїсків. Сучасні сутаго втратили племінну організацію та мало чим відрізняються від колумбійського креольсько-метиського сільського населення, серед якого вони живуть. Це не дає змоги точно підрахувати їхню чисельність. Більшість сутаго — селяни, які займаються вирощуванням пшениці, ячменю та картоплі.
Telemedellín

Telemedellín es un canal local de televisión abierta colombiano, el cual emite para el área metropolitana del Valle de Aburrá y su sede principal se encuentra en la ciudad de Medellín. Es uno de los 26 canales locales de televisión abierta en el país y está regido por el Acuerdo 24 de la Comisión de Regulación de Comunicaciones. Se destaca por ser el primer canal local establecido en Colombia. Historia La Administración Municipal contó con el interés y el apoyo del Concejo de Medellín, el cual, mediante Acuerdo Número 2 de enero de 1996 autoriza al Alcalde para crear una asociación que preste el servicio de televisión local.​ El 13 de agosto de 1996, siendo Alcalde de Medellín Sergio Naranjo Pérez, se conformó a la Junta Directiva y el canal fue constituido como «Asociación Canal Local de Televisión», entidad fundadora del primer canal local de televisión en el país: Telemedellín.​ El 9 de septiembre de 1997, la Comisión Nacional de Televisión expidió la licencia para empezar a emitir.​ El canal empezó con la señal de prueba el 7 de diciembre de 1997,​ y duró con ella hasta el 1.º de julio de 1998. Su primera transmisión fue el desfile de Mitos y Leyendas, y el encendido del alumbrado navideño.​ Logotipos Eslóganes 2002-2008: El canal de la cultura ciudadana 2008-2016/desde 2020: Aquí te ves 2017-2018: 20 años con vos 2018:-2019 Siempre con vos 2019:-2020 Yo veo Telemedellín 2020: Televisión con futuro Referencias Véase también Medellín Televisión en Colombia Enlaces externos Sitio web oficial
Terminal (TransMilenio)

The Terminal intermediate station is part of the mass transit system of Bogotá, TransMilenio, inaugurated in the year 2000. Location The station is located in the north of the city, on the Autopista Norte between 190 and 192. It is accessed through a pedestrian bridge located a few meters south of 192 . Serves the demand of the districts Casablanca Suba Urbano, Canaima and its surroundings. Nearby are Santa Mariana de Jesus College, Cumaro warehouse, Tugó Autonorte furniture store, Autonorte McDonald's, San Andresito Norte Shopping Center and El Rancho Country Club. Origin of the name The station receives its name due to the proximity of the terminal Satellite of the North, that is in the east side of the North Motorway. It is the bus terminal in Bogota that dispatches travelers to the departments of Santander, Norte de Santander and Boyacá. History The works for the extension of the trunk of the Northern Highway began in 2009, year in which the avenue was extended from the street 182 to the street 192. The station was inaugurated December 6, 2014 after the delay in the construction of the pedestrian bridge that gives to the same one. On the night of April 9, 2013, attacks against this system station were recorded. On that occasion, the stations Calle 100, Calle 106, Prado, Alcalá, Calle 142, Calle 146, Mazurén, Cardio Infantil, Calle 187, and Terminal with Autopista Norte, where they left $22 million Weights in losses Station Services Trunk services Complementary service The following complementary routes operate from September 21, 2015: 2.6 circular to the sector of Guaymaral. 2.12 to the Tibabita neighborhood. 18.3 circular to the Germania sector. External links TransMilenio www.surumbo.com Official TransMilenio interactive mapping system
Terminal (estación de TransMilenio)

La estación sencilla Terminal hace parte del sistema de transporte masivo de Bogotá, TransMilenio, inaugurado en el año 2000. Ubicación La estación está ubicada en el norte de la ciudad, sobre la Autopista Norte entre calles 190 y 192. Se accede a ella a través de un puente peatonal ubicado unos metros al sur de la calle 192. Atiende la demanda de los barrios Casablanca Suba Urbano, Canaima y sus alrededores. En las cercanías están el Colegio Santa Mariana de Jesús, el almacén Makro Cumará, el almacén de muebles Tugó Autonorte, el restaurante McDonald's Autonorte, el Centro Comercial San Andresito Norte, el Terminal del Norte y el Club Campestre El Rancho. Origen del nombre La estación recibe su nombre debido a la cercanía del Terminal Satélite del Norte, que se encuentra en el costado oriental de la Autopista Norte. Es la terminal de buses de Bogotá que despacha los viajeros hacia varios de los municipios cercanos de Cundinamarca, además de los departamentos de Santander, Norte de Santander y Boyacá. Historia Las obras para la extensión de la troncal de la Autopista Norte comenzaron en 2009, año en que se amplió la avenida desde la calle 182 a la calle 192. La estación fue inaugurada el 6 de diciembre de 2014 luego del retraso en la construcción del puente peatonal que da acceso a la misma. En la noche del 9 de abril de 2013, se registraron los ataques contra esta estación del sistema. En esa ocasión fueron afectadas, a punta de pistolas de balines, las estaciones Calle 100, Calle 106, Prado, Alcalá, Calle 142, Calle 146, Mazurén, Calle 161, Calle 187 y Terminal con Autopista Norte, donde dejaron $22 millones de pesos en pérdidas. Servicios de la estación Servicios troncales Esquema Servicios urbanos Así mismo funcionan las siguientes rutas urbanas del SITP en los costados externos a la estación, circulando por los carriles de tráfico mixto sobre la Autopista Norte, con posibilidad de trasbordo usando la tarjeta TuLlave:​ Ubicación geográfica Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Terminal. TransMilenio
Terminal Soacha

La estación intermedia Terminal Soacha 3M hará parte del sistema de transporte masivo de Bogotá, TransMilenio, inaugurado en el 2000. Ubicación La estación se encontrará ubicada en el sector suroccidente de Soacha en el barrio el Altico (en la Comuna 6 San Humberto), específicamente sobre la Avenida NQS con Calle 2 frente a las instalaciones de lo que antes era empresa 3M, ahora la Uniminuto Soacha, a orillas del río Soacha.​ Será la estación intemedia de la ampliación de la fase II y III de TransMilenio hacia el municipio de Soacha que limita por el sureste con la ciudad de Bogotá.​ La estación atenderá no solo a los barrios de la Comuna 1 de Compartir (por la Avenida Indumil), sino también la alimentación a los confines del área urbana de Soacha y al vecino municipio de Sibaté.​ Origen del nombre Recibe su nombre de la antigua empresa 3M cuyas instalaciones se encuentran en cercanías a la estación. Historia La construcción de la estación aún no se ha realizado debido a las demoras de la construcción de la I Fase en Soacha,​ por lo que incorporará para la segunda fase en un futuro cercano. El alcalde de Soacha, José Ernesto Martínez, afirmó que los atrasos se debían a falta de estudios y planeación, también indicó que se presentaron dificultades con el Ministerio de Transporte que atrasaron el inicio de la operación de la ampliación del sistema Transmilenio y el inicio de la construcción de algunas estaciones, entre ellas la de Intermedio 3M.​ Pero en febrero de 2021, confirmó la gerente de la Empresa Férrea Regional (EFR), Jeimmy Villamil Buitrago, que las obras incluyendo el Patio Taller El Vínculo, las calzadas mixtas y exclusivas, las 5 estaciones Carrera 7, San Humberto, Intermedio 3M, Ducales y Compartir y el espacio público, puentes y en general el tramo de vía, comenzarían en abril de 2021 y terminarían probablemente en abril de 2023.​ Ubicación geográfica Referencias Enlaces externos TransMilenio
Terreros (TransMilenio)

The single station Terreros - Hospital C.V. is part of the massive transport system Bogotá, TransMilenio, opened in the year 2000. Location The station is located in the northeast-central sector of Soacha, specifically on the Autopista Sur with Calle 35. In its vicinity are the general police command of Soacha and the cardiovascular hospital of which also takes its first name. It also serves the demand of San Mateo, Rincón de Santa Fe, El Trébol and its environs. History The inauguration of the station was delayed due to delays in the construction of phase I in Soacha. The August 4 A new car was put into operation on the south side of the pedestrian bridge that gives access to the station to expand the capacity of the station. Etymology The first name of the station is in direct allusion to a hacienda declared historical heritage of Soacha and by the Avenida Terreros that passes close to the station. Your middle name Takes it from the child's cardiovascular hospital located 700 meters from the station, the station is located in the wide sector of San Mateo, making the Avenue one of the main entrances to the San Mateo neighborhood. Service Station Main Services Cable The station will have an aerial cable system similar to the Metrocable of the city of Medellín, this Metrocable will have four stations and will cover about 25 districts of the municipality of Soacha. References External links TransMilenio www.surumbo.com official interactive query system TransMilenio maps
Terreros (estación)

La estación sencilla Terreros - Hospital C.V. hace parte del sistema de transporte masivo de Bogotá, TransMilenio, inaugurado en el año 2000. Ubicación La estación se encuentra ubicada en el sector centro-noreste de Soacha, específicamente sobre la Autopista Sur con Calle 35. En sus cercanías se encuentran el comando general de Policía de Soacha y el Hospital Cardiovascular del que también toma su nombre. Atiende también la demanda de los barrios San Mateo, Rincón de Santa Fe, El Trébol y sus alrededores. Origen del nombre El primer nombre de la estación es en alusión directa a una hacienda declarada patrimonio histórico de Soacha y por la Avenida que pasa cerca de la estación.​​ Su segundo nombre lo toma del Hospital Cardiovascular del Niño de Cundinamarca ubicado a 700 metros de la estación, principalmente se iba a llamar «Terreros», sin embargo, al nombre de la estación se le añadió el texto «Hospital C.V.» el día de su inauguración, la estación está ubicada en el amplio sector de San Mateo por lo cual la Avenida es una de las entradas principales al barrio San Mateo. Historia La inauguración de la estación se retrasó debido a las demoras de la construcción de la fase I en Soacha.​ El 4 de agosto de 2016 se puso en funcionamiento un nuevo vagón al costado sur del puente peatonal que da acceso a la estación para ampliar la capacidad de la estación.​ Durante el Paro nacional de 2021, la estación sufrió diversos ataques que afectaron de forma considerable las puertas de vidrio y demás infraestructura de la estación, razón por la cual se encontró inoperativa. Por ello se implementó un servicio circular como contingencia.​ Servicios de la estación Servicios troncales Esquema Ubicación geográfica Referencias Enlaces externos TransMilenio
ГЕС Bajo Anchicaya

ГЕС Bajo Anchicaya — гідроелектростанція у південно-західній частині Колумбії. Знаходячись після ГЕС Alto Anchicaya, становить нижній ступінь в каскаді на річці Anchicayá, яка стікає із розташованого на захід від Калі гірського району Farallones de Cali та впадає в затоку Буенавентура (Тихий океан). В межах проекту річку перекрили гравітаційною греблею висотою 60 метрів, довжиною 207 метрів та товщиною по основі 42 метри. Вона утримує витягнуте по долині річки на 2,5 км невелике водосховище з площею поверхні 1,04 км2 та об’ємом 5 млн м3 (корисний об’єм 3,5 млн м3). Зі сховища через правобережний гірський масив проклали дериваційний тунель довжиною 1,5 км з діаметром 6,3 метра. У наземному машинному залі в 1955 році запустили дві турбіни типу Френсіс потужністю по 12 МВт, до яких в 1967-му додали ще дві з потужністю по 20 МВт. Це обладнання при напорі у 72 метри повинне забезпечувати виробництво 360 млн кВт-год електроенергії на рік. Примітки
ГЕС Jaguas

ГЕС Jaguas — гідроелектростанція у центральній частині Колумбії. Знаходячись перед ГЕС Лас-Плаяс, становить одну зі станцій верхнього ступеню – поряд з ГЕС Гуатапе – в дериваційному каскаді, який використовує ресурси річок Наре та Гуатапе, лівих приток Самана-Норте, котра в свою чергу є лівою притокою Магдалени (впадає до Карибського моря в місті Барранкілья). При цьому інша станція верхнього ступеню використовує ресурс із тієї ж річки, проте відбираючи його вище по течії, що забезпечує більший напір. У межах проекту річку Наре перекрили земляною греблею висотою 63 метри та довжиною 380 метрів. Крім того, для закриття сідловини на водорозділі зі сточищем річки Гуатапе знадобилась допоміжна дамба висотою 50 метрів та довжиною 715 метрів. Разом ці споруди утримують водосховище Сан-Лоренцо з площею поверхні 10,6 км2 та об'ємом 186 млн м3. У сховищі облаштовано водозабір, з якого через шахту глибиною 50 метрів з діаметром 4,7 метра ресурс потрапляє до дериваційного тунелю. Останній прямує у сточище Гуатапе та має довжину 1,8 км при діаметрі 4,3 метра. Він пов'язаний із запобіжним балансувальним резервуаром, котрий включає верхню камеру висотою 120 метрів з діаметром 8,7 метра та нижню з’єднувальну секцію висотою 30 метрів з діаметром 4,1 метра. По завершенні дериваційний тунель переходить у напірну шахту глибиною 156 метрів з діаметром 4,3 метра, сполучену із напірним водоводом, котрий у підсумку розгалужується на ділянки до двох гідроагрегатів. Машинний зал споруджений у підземному виконанні, при цьому доступ до нього персоналу здійснюється через тунель довжиною 0,8 км. Основне обладнання ГЕС становлять дві турбіни типу Френсіс потужністю по 85 МВт, які працюють при напорі у 245 метрів. Відпрацьований ресурс спершу потрапляє у підземну балансувальну камеру, після чого відводиться по відвідному тунелю довжиною біля 1,5 км до водосховища ГЕС Гуатапе. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Wasserkraftwerk Guadalupe III

Das Wasserkraftwerk Guadalupe III (span. Central hidroeléctrica Guadalupe III) befindet sich am rechten Flussufer des Río Guadalupe, einem linken Nebenfluss des Río Porce, im zentralen Norden Kolumbiens. Das Kraftwerk befindet sich in der kolumbianischen Zentralkordillere 70 km nordnordöstlich der Großstadt Medellín im Departamento de Antioquia auf einer Höhe von etwa 1140 m. Das Wasser wird an einem Wehr () oberhalb des Wasserfalls Salto de Guadalupe abgeleitet. 2 km oberhalb des Wehrs befindet sich das Wasserkraftwerk Troneras am Fuße der Talsperre Troneras. Zwei etwa 650 m lange Druckleitungen führen das Wasser zu den sechs Kraftwerkseinheiten von Guadalupe III. Jede Einheit verfügt über eine vertikal gerichtete Pelton-Turbine mit einer Leistung von 45 MW. Die installierte Gesamtleistung beträgt somit 270 MW. Die ersten beiden Einheiten gingen 1962 in Betrieb, zwei weitere folgten 1965 sowie die letzten beiden im Jahr 1966. Die durchschnittliche Jahresenergieproduktion liegt bei 1617 GWh. Unterhalb des Kraftwerks gelangt das Wasser in ein Ausgleichsbecken, von welchem das Wasser direkt zum flussabwärts gelegenen Wasserkraftwerk Guadalupe IV geleitet wird. Einzelnachweise
ГЕС Гуадалупе 3

ГЕС Гуадалупе 3 — гідроелектростанція у центральній частині Колумбії. Знаходячись між ГЕС Тронерас (42 МВт) та ГЕС Гуадалупе 4, входить до складу однієї з гілок гідровузла у сточищі річки Нечі (права притока Кауки, яка в свою чергу є лівою притокою Магдалени, котра впадає до Карибського моря в місті Барранкілья). В кінці 1920-х років для забезпечення електроенергією одного з найбільших колумбійських міст Медельїну вирішили використати гідроенергетичний потенціал водоспаду Гуадалупе, розташованого за кілька десятків кілометрів на північний схід від нього на річці Гуадалупе – лівій притоці Порсе, котра в свою чергу є правою притокою згаданої вище Нечі. У 1932-му тут ввели в експлуатацію ГЕС Гуадалупе 1 з двома гідроагрегатами по 5 МВт, а в 1938-1943 роках їх доповнили ще трьома по 10 МВт. В 1949-му на відпрацьованій цією станцією воді почала працювати ГЕС Гуадалупе 2 потужністю 10 МВт. Наступного десятиліття для забезпечення зростаючого попиту прийняли рішення спорудити ГЕС Гуадалупе З, яка б повністю дублювала схему першої станції. При цьому передбачалось організувати дериваційну схему для збору додаткового ресурсу та створити в системі водосховища, котрі б дозволили збільшити і стабілізувати виробітку електроенергії. У підсумку виникла система гребель, тунелів та водосховищ, яка включає: - водозабір у верхній течії Нечі та тунель до річки Паджаріто, лівого витоку Сан-Алехандро, котра в свою чергу є правою притокою Нечі; - водозабір на Паджаріто та тунель до річки Долорес, правого витоку Сан-Алехандро; - водозабір на Долорес та тунель до річки Мінавія-Консепсьйон, лівої притоки Тенче, котра в свою чергу є правою притокою Нечі (має устя нижче за впадіння Сан-Алехандро); - водосховище Мірафлорес з об’ємом 144,9 млн м3 на Тенче вище від впадіння Мінавія-Консепсьйон; - водозабір на Тенче (нижче від впадіння Мінавія-Консепсьйон) та тунель у верхів’я річки Гуадалупе, де створили водосховище Тронерас з об’ємом 26,8 млн м3. Із останнього зі згаданих сховищ живиться станція Тронерас, відпрацьована якою вода потрапляє у невеликий балансувальний резервуар об’ємом 150 тис м3. Його створили на Гуадалупе перед водоспадом, там же, де був водозабір станції Гуадалупе 1. З резервуару ресурс через тунель довжиною 0,2 км з діаметром 4 метри та два напірні водоводи довжиною біля 1 км кожен потрапляє до машинного залу, зведеного на правому березі Гуадалупе біля підніжжя водоспаду. В 1962-1966 роках тут встановили шість турбін типу Пелтон потужністю по 45 МВт, які при напорі у 555 метрів повинні забезпечувати виробництво 1617 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьований ресурс потрапляє у нижній балансувальний резервуар об’ємом 22 тис м3, з якого подаються на ГЕС Гуадалупе 4. Для видачі продукції її напруга піднімається до 120 кВ. Можливо також відзначити, що станцію Гуадалупе 1 демобілізували у 1980-х роках. Примітки
Wasserkraftwerk Guadalupe IV

Das Wasserkraftwerk Guadalupe IV (span. Central hidroeléctrica Guadalupe IV oder Central hidroeléctrica Diego Calle Restrepo) befindet sich am linken Flussufer des Río Guadalupe, etwa einen Kilometer oberhalb dessen Mündung in den Río Porce. Das Kraftwerk liegt im zentralen Norden Kolumbiens in der kolumbianischen Zentralkordillere knapp 80 km nordnordöstlich der Großstadt Medellín im Departamento de Antioquia. Das Wasser gelangt von einem 22.000 m³ fassenden Ausgleichsbecken (), welches sich direkt unterhalb des Wasserkraftwerks Guadalupe III befindet, über eine etwa 6,4 km lange Rohrleitung, die durch den Bergkamm oberhalb des rechten Flussufers verläuft sowie einer etwa 500 m langen Druckleitung, die den Fluss unterquert, zum Kraftwerk Guadalupe IV. Das Kraftwerk ging 1985 in Betrieb. Es löste die beiden Wasserkraftwerke Guadalupe I (40 MW) und Guadalupe II (10 MW) ab, die zur selben Zeit stillgelegt wurden. Das Kraftwerk Guadalupe IV nutzt eine Fallhöhe von 417 m. Es verfügt über drei Francis-Turbinen, zwei mit 67 MW sowie eine mit 68 MW Leistung. Die Ausbauwassermenge beträgt 23,5 m³/s. Die durchschnittliche Jahresenergieproduktion beläuft sich auf 1205 GWh. Unterhalb des Wasserkraftwerks wird das Wasser wieder in den Fluss geleitet. 14 Kilometer flussabwärts befindet sich die Talsperre Porce III. Einzelnachweise