Vrt Liu

Vrt Liu (poenostavljeno kitajsko: 留园; tradicionalno kitajsko: 留園; pinjin: Liú Yuán; Sudžov Wu: Leu yoe, Wu Chinese: [løʏ ɦyø]) je znan klasični kitajski vrt, ki sega v leto 1593. Je na naslovu Liujuan Rd. 338 v Sudžovu, provinca Džjangsu, Kitajska (留园路338号). Vrt je razdeljen na 4 tematske dele, ki so povezani s pokritimi prehodi. Osrednji vrt obdaja ribnik in jamo, zgrajeno iz rumenega granita. Ustvaril ga je znani umetnik Džou Bindžong. Leta 1997 je bil Vrt Lu skupaj s sedmimi drugimi klasičnimi vrtovi Sudžova priznan kot del svetovne dediščine UNESCO. V vrtu sta tudi dve umetnini, ki sta del nematerialne svetovne dediščine UNESCO: Pingtan (评弹) in glasbilo gučin. Zgodovina Vrt Liu je zunaj vrat Čangmen (阊门) v Sudžovu. Naročil ga je Šu Taiši (徐泰时), uradnik, ki je bil leta 1593 obtožen in kasneje oproščen. Kamnosek Džou Šičeng (周时臣) je zasnoval in zgradil Vzhodni vrt (东园), kot se je prvotno imenoval. Vzhodni vrt je postal znan v svojem času, ko sta sodnika okrožij Vu in Čangdžov pohvalila zasnovo vrha Ši Ping, skalnjaka, zgrajenega tako, da spominja na goro Tiantai v Putuo. Lastništvo je leta 1798 prešlo na Liu Suja, še enega uradnika. Po obsežni rekonstrukciji ga je preimenoval v Hladno zeleno vas po verzu »čista, hladna barva bambusa, bistra zelena svetloba vode«. V skladu s to temo je dodal borove in bambusove nasade. Bil je navdušen zbiralec kamnov učenjakov in v vrt je dodal še 12, ki jih hrani v »kamnitem gozdu«. V tem času je bila zgrajena tudi Nebesna dvorana petih vrhov. Vrt je kmalu dobil vzdevek Liu Juan po lastnikovem priimku. Od leta 1823 je bil vrt odprt za javnost in postal je znano letovišče.[2] Lastništvo je leta 1873 prešlo v roke Šeng Kanga, pokrajinskega blagajnika Hubeja. Popravil je škodo, ki jo je vrtu povzročil kaos Taipingov. Po treh letih je bila obnova končana leta 1876, vrt pa je bil preimenovan v Liu Juan (留园). Ime, čeprav je homofonično starejšemu imenu, pomeni prosti čas in se tako pokloni nekdanjemu lastniku ter letoviškemu obdobju vrta. Takrat je bil kamen Ugoden vrh, pokrit z oblaki premaknjen na sedanjo lokacijo. Vrt je Šeng Šuanhuai podedoval od svojega očeta, čeprav ga je leta 1911 zapustil in je propadel. Med drugo kitajsko-japonsko vojno je bil vrt ponovno zapuščen in se je celo spremenil v gojišče konj vojske. Po ustanovitvi Ljudske republike Kitajske je vlada Sudžova prevzela in prenovila vrt. Za javnost je bil ponovno odprt leta 1954. Leta 2001 je bil vrt dodan na seznam svetovne dediščine UNESCO in ostaja pomembna turistična destinacija. Vse od svoje ustanovitve je bil Vrt Liu dobro sprejet s strani kritikov in je navdihoval umetnike. Vzhodni vrt je opisan in pohvaljen v delu Skice vrtov in paviljonov Juana Hongdaoja (sodnika okrožja Čangdžou): »...Je najboljši te vrste južno od reke Jangce.« Opisal ga je tudi Džjang Jingke (sodnik okrožja Vu) v delu Zapiski o reki Hou Jue Tang. Potem ko je bil Vzhodni vrt preoblikovan v Zastajajoči vrt, ga je Ju Jue v svojih Opombah o zastajajočem vrtu ponovno pohvalil: »Skalnjaki, rastline, paviljoni, stolpi in dvorane so med najboljšimi v okrožju Wu.« Zasnova Vrt, velik 23.310 m2, je razdeljen na štiri izrazito tematske dele: vzhodni, osrednji, zahodni in severni. Osrednji del je najstarejši del vrta. Stavbe, glavna značilnost vsakega kitajskega vrta, zavzemajo tretjino celotne površine. Edinstvena značilnost tega vrta je 700 m pokrite poti, ki jih povezuje. Zgrajeni elementi vrta so združeni po delih. Ansambel struktur v osrednjem vrtu obkroža ribnik in glavno značilnost jama. Jama je zgrajena iz rumenega granita in jo je ustvaril znani umetnik Džou Bindžong. Vzhodni del vrta je razporejen okoli vrha kamna, pokritega z oblaki. Osrednje dvorišče obdajajo stavbe. Za staro hišo učenjakov puščavnikov je majhno dvorišče kamnitega gozda, zbirka učenjakovih kamnov in povezanih manjših dvorišč. Zahodni del je večinoma naraven, vsebuje le nekaj paviljonov, velik umetni hrib in vrt Penzai. Sklici Viri Official website of Lingering Garden, 2007, arhivirano iz prvotnega spletišča dne 27. novembra 2016, pridobljeno 23. maja 2008 Ministry of Culture, P.R. China (2003), Lingering Garden, arhivirano iz prvotnega spletišča dne 3. marca 2016, pridobljeno 12. julija 2009 Lingering Garden (zemljevid) (2003 izd.). UNESCO. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 27. novembra 2016. Pridobljeno 11. julija 2009. China culture Yuan (袁), Xuehan (学汉); Gong Jianyi (2004), The Classical Gardens of Suzhou (苏州古典园林), CIP, str. 217, ISBN 7-214-03763-7, arhivirano iz prvotnega spletišča dne 25. novembra 2009, pridobljeno 28. februarja 2020 Zunanje povezave Garden Visit, 2008, pridobljeno 12. julija 2009 Terebess LLC (24. junij 2004), The Lingering Garden, pridobljeno 24. septembra 2009 Suzhou Mingcheng Information Port Co., LTD, The Lingering Garden, pridobljeno 24. septembra 2009 CCT5667: Classical gardens