NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Xanadú

Xanadú, també Xanadu, Zanadu, Shangdu, o Shang-tu (en xinès: 上都; pinyin: Shàngdū) va ser la capital d'estiu de Khublai Khan de la dinastia Yuan, una divisió de l'Imperi Mongol, que cobria gran part de l'Àsia i ultrapassava Europa oriental. La ciutat estava situada en el que ara s'anomena Mongòlia Interior, 275 km al nord de Pequín, uns 28 km al nord-oest de la ciutat moderna de Duolun. La capital constava de la "Ciutat Exterior" (2.200 m²), "Ciutat interior" (1.400 m²), i el palau, on Kublai Khan es quedava a l'estiu. Encara que Matteo Ricci i Bento de Góis havien ja provat que Catai és simplement altre nom per la Xina, el cartògraf anglès John Speed el 1626 va continuar la tradició de mostrar "Cathaya, el Regne Cacic del Gran Cam" al nord-est de la Xina. En el seu mapa, ell va situar Xandu a l'est de la "metròpoli cathayana" Cambalu. L'emplaçament de Xanadú es va dissenyar d'acord amb els principis geomàntics tradicionals del feng shui, tenint en compte la seva situació pel que fa al riu i les muntanyes properes. Al lloc, ara en ruïnes, es troben els vestigis de la capital del sobirà mongol, palaus, tombes, campaments nòmades, el canal de Tiefan'gang i d'altres obres hidràuliques. Des de l'any 2002 es realitzen tasques de restauració i l'any 2012 fou declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Mencions a Xanadú Figura a la primera línia de Kubla Khan, poema de Samuel Taylor Coleridge Pel·lícula dirigida el 1980 per Robert Greenwald amb Olivia Newton-John i Gene Kelly Projecte Xanadu, de Ted Nelson El grup de rock progressiu canadenc Rush va gravar una cançó titulada "Xanadu" en el seu àlbum de 1977 A Farewell to Kings, que recorre ben sovint a Kubla Khan. José Agustín Goytisolo i Gay titula així un poema. És el nom d'un complex d'apartaments a Calp (Alacant), obra de l'arquitecte català Ricardo Bofill (1971). Referències Bibliografia Man, John. Kublai Khan: from Xanadu to superpower. Londres: Bantam, 2007. ISBN 9780553817188. Enllaços externs Shangdu Mapa de Satèl·lit de Google (anglès)
Šang-tu

Šang-tu (čínsky pchin-jinem Shàngdū, znaky 上都, doslova „Horní hlavní město“; anglicky a v mnoha dalších jazycích Xanadu), též Kchaj-pching (čínsky pchin-jinem Kāipíng, znaky zjednodušené 开平, tradiční 開平), bylo ve 13. a 14. století letní hlavní město říše Jüan. Leží severně od Velké čínské zdi v dnešním vnitřním Mongolsku, 275 km severně od Pekingu, 28 km severozápadně od současného města Dolón núr. Historie Vnější město tvořilo čtverec o straně 2 200 m. Uvnitř na jihovýchodní straně leželo ve čtverci o straně 1 400 m vnitřní město, císařský palác v něm zaujímal plochu 550 × 600 m. Město vyprojektoval pro chána Kublaje čínský architekt Liou Ping-čung, bylo postaveno v letech 1252–1256 a pojmenováno Kchaj-pching. Roku 1264 bylo přejmenováno na Šang-tu. Ve dnech jeho slávy zde žilo na 100 000 lidí. Jüanští císaři přejížděli z Ta-tu („Velké hlavní město“, dnešní Peking) do Šang-tu na jaře a vraceli se na podzim, ve snaze o únik před pekingským letním žárem. Nicméně město nebylo ideální – problémem byla relativní vzdálenost od hlavních cest, zásobování vodou a závislost na zásobování z Číny. Šang-tu roku 1275 navštívil italský kupec Marco Polo, díky jeho popisu krás a bohatství města se, pod názvem Xanadu, stalo symbolem života v bohatství a rozkoši. K rozšíření představy přispěl zejména anglický romantik Samuel Taylor Coleridge básní Kublaj Chán. Během povstání rudých turbanů byl v prosinci 1358 císařský palác vypálen sungskými vojsky. Rebelové byli záhy z města vytlačeni. Císař říše Jüan (Togon Temür) sem přijel naposledy v srpnu 1368 poté, co před mingskou armádou uprchl z Ta-tu. Už v červnu 1369 mingská armáda město dobyla a císař ustoupil dále na sever. Pod čínskou vládou město ztratilo postavení metropole a bylo mu vráceno jméno Kchaj-pching. Císař Chung-wu se snažil město rozvíjet, usadil zde 5 000 lidí. Jeho syn Ču Ti jej využíval jako východisko pro útoky na sever. V 15. století město ztratilo význam a nakonec bylo opuštěno. Dnes zůstaly pouze ruiny. Roku 2002 začaly pokusy o rekonstrukci. Čína zbytky města navrhla do seznamu světového dědictví UNESCO, kam bylo zapsáno v červnu 2012. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Xanadu na anglické Wikipedii a Шанду na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šang-tu na Wikimedia Commons
Xanadú

Xanadú, Xanadu, Zanadu o Shangdu (Shàngdū en pinyin) era la capital de verano del Imperio mongol de Kublai Kan, imperio que ocupaba gran parte de Asia. Hallazgos arqueológicos concluyen que la ciudad estaba situada en la actual provincia de Mongolia Interior, en China. La ciudad tenía tres partes: la «ciudad exterior», la «ciudad interior» y el palacio, donde Kublai Kan permanecía en verano. Se cree que el palacio de Xanadú era la mitad de grande que la Ciudad Prohibida, en Pekín. Los restos modernos más visibles son las murallas en tierra, así como la plataforma circular de ladrillo en el centro de la ciudad interior. En 2012, la UNESCO declaró el sitio histórico de Xanadú como parte del Patrimonio de la Humanidad.​ Significado Los kanes mongoles abrieron el imperio a los viajeros occidentales, permitiendo a exploradores como el veneciano Marco Polo (que la visitó en 1275) comunicar las maravillas de oriente a los europeos. Xanadú se ha convertido en una metáfora de la opulencia, gracias sobre todo al poema Kubla Khan de Samuel Taylor Coleridge que comienza con estos versos: Referencias a Xanadú Xanadú es un nombre muy utilizado en el mundo anglosajón para evocar un lugar de lujo y misterio o exuberancia. Por ejemplo, para bautizar lugares imaginarios o establecimientos fantasiosos.[cita requerida] Véase también Karakorum, primera capital mongola fundada por Genghis Khan, construida en piedra por Ögedei Khan en 1220 Shangri-La, ciudad mítica creada por el escritor británico James Hilton (1900-1954) en su novela Lost horizon (1933). Shambhala Xanadu (Titán) Referencias
Xanadu

Xanadu ili Shangdu (kineski: 上都, pinyin: Shàng dū) je bila ljetna prijestolnica Kublaj-kanova Mongolskog carstva, koje je zauzimalo veći dio Azije. Arheološki nalazi sugeriraju da se grad nalazio u današnjoj Unutarnjoj Mongoliji (Kina), oko 275 km sjeverno od Pekinga i 28 km sjeverozapadno od modernog grada Duoluna. Na njegovom mjestu je stajao stariji kineski grad Kaiping (开平, Kāipíng) kojeg je od 1252. – 56. godine urbanizirao kineski arhitekt Liu Bingzhong po strogom kineskom planu utemeljenom na Feng shuiju. Novi grad površine od oko 25.000 ha je bio jedinstven pokušaj spajanja nomadske Mongolske i kulture Han Kineza. Zbog toga je područje Xanadua upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2012. godine. Sastojao se od četvorinastih "Vanjskog grada" (stranica oko 2,2 km), "Unutarnjeg grada" (stranica oko 1,4 km) i palače, u kojoj je Kublaj-kan (stranica oko 550 m) boravio ljeti. Za palaču se vjeruje da je bila pola veličine Zabranjenog grada u Pekingu, Kina. Danas su od nje ostali samo donji dijelovi zidova i kvadratična terasa od opeke u središtu Unutarnjeg grada. Na slici desno može se vidjeti rekonstrukcija Xanaduove "fontane srebrnog drveta" u Karakorumu. Pored njih, danas se na arheološkim ostacima mogu prepoznati i neki hramovi, grobnice, nomadske nastambe i Tiefan’gang kanal, te drugi vodoopskrbni radovi. Mongolski kanovi su napravili vrlo malo promjena u svojoj zemlji, držeći se konfucijanske i taoističke filozofije, i remodelirajući vlast domaćih dinastija koje su pokorili. Vjerska rasprava u Ksanadu je dovela do mongolskog širenja tibetanskog budizma širom sjeveroistočne Azije, kulturno vjerska tradicija koja je još snažna u mnogim područjima. Također, vladari iz Xanadua su otvorili carstvo zapadnjacima, dopuštajući putnicima poput mletačkog istraživača Marka Pola 1275. godine izvješćivati o čudima istočne prijestolnice svojim Europljanima. Njegov opis Xanadua je najopsežniji, a spominje palaču u mramoru i pozlaćenim sobama ispunjenim figurama ljudi i životinja, te Unutarnji grad kao park prepun brojnih vrsta životinja (bez zvijeri) i ptica koje su služile kao hrana carskim jastrebovima i sokolovima. Nadalje, u šumovitom dijelu Unutarnjeg grada Marco Polo navodi još jednu prozračnu palaču na pozlaćenim drvenim stupcima i zatvorenu svilom koju je Car svake godine nakon ljetovanja dao rastaviti i prenijeti u zimsku prijestolnicu Dàdū (današnji Peking). God. 1614., engleski svećenik Samuel Purchas je opis Xanadua Marca Pola objavio u svojoj knjizi Purchasovo hodočašće. Bajnost Xanadua koja se mogla naći u ovim izvješćima je kasnije nadahnula Samuela Taylora Coleridgea da napiše svoju veliku pjesmu Kublaj-Kan kojom je Xanadu postao metafora za izobilje, blagostanje i imućnost. Xanadu se danas pamti najviše zahvaljujući ovoj pjesmi, koja sadrži ove, često navođene redke: Izvori
Xanadu

Xanadu (mong.: ᠱᠠᠨᠠᠳᠦ, Шанду; chiń.: 上都; hanyu pinyin: Shàngdū) – letnia stolica władców z dynastii Yuan do czasu, kiedy siedzibą stało się miasto Zhongdu (chiń: 中都), położona w Mongolii Wewnętrznej ok. 275 km na północ od Pekinu i ok. 28 km na północny zachód od miasta Duolun. Nazwa Xanadu utrwaliła się w kulturze Zachodu jako metafora zbytku i bogactwa dzięki poematowi Samuela Coleridge'a Kubla Chan i wykorzystywana jest szeroko w sztuce i literaturze. W 2012 roku stanowisko archeologiczne w Xanadu zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO.
Xanadu (China)

Xanadu, Zanadu ou Shangdu (em chinês: 上都, pinyin: Shàngdū, literalmente 'Capital de Cima' ) era a capital de verão do Império Mongol de Kublai Khan, império que chegou a ocupar grande parte da Ásia. Achados arqueológicos concluíram que a cidade estava situada na atual província da Mongólia Interior, na China. A cidade era dividida em três: a «cidade exterior», a«cidade interior» e o palácio, onde Kublai Khan permanecia durante o verão. Acredita-se que o Palácio de Xanadu era parte da Cidade Proibida, em Pequim. Os restos atuais mais visíveis são as muralhas em terra bem como a plataforma circular de azulejos no centro da cidade interior. Descrição Shangdu estava localizada no que se conhece hoje por Mongólia Interior, distante 350 km ao norte de Pequim e cerca de 28 km ao noroeste da atual cidade de Duolun. A disposição da capital era aproximademente um quadrado com lados de 2.200 m; consistia em uma 'cidade exterior' e uma 'cidade interior' no sudeste da capital a qual também era de formato quadrangular com lados de aproximadamente 1.400 m, e o palácio, onde Kublai Khan permanecia durante o verão. O palácio tinha lados de aproximadamente 550 m, cobrindo uma área de cerca de 40% do tamanho da Cidade Proibida em Pequim. Os resquícios mais visíveis atualmente são as paredes terrosas, embora também haja uma plataforma circular de tijolos no centro do gabinete interno. A cidade, originalmente chamada de Kaiping (开平, Kāipíng), foi projetada pelo arquiteto chinês Liu Bingzhong entre 1252 e 1256, sendo implementado por Liu um 'esquema profundamente chinês' para a arquitetura da cidade. Em 1264, foi renomeada para Shangdu. Em seu apogeu, mais de 100.000 pessoas viveram entre suas paredes. A cidade foi ocupada em 1369 pelo exército Ming e incendiada. O último cã reinante, Toghun Temür, fugiu da cidade, a qual permaneceu abandonada por centenas de anos. Os cãs mongóis abriram o império a viajantes ocidentais, permitindo a alguns exploradores, como o veneziano Marco Polo (que a visitou em 1275) falar sobre as maravilhas do Oriente aos europeus. Xanadu converteu-se em uma metáfora de opulência, graças ao poema Kubla Khan de Samuel Taylor Coleridge: UNESCO A UNESCO inscreveu o Sítio de Xanadu como Patrimônio Mundial por "mostrar os vestígios da legendária capital de Kublai Khan...assimilar as culturas Mongol nômade e Han chinesa" Influência na cultura pop O nome de Xanadu foi usado para batizar a antagonista X.A.N.A das séries animadas Código Lyoko e Código Lyoko: Evolution. Nos seriados, X.A.N.A é uma inteligência artificial criada para ser esplendorosa, majestosa, mas que se torna maligna e é chamada de vírus. Referências
Ксанаду

Ксанаду или Шангди (кин: 上 都) била је летња престоница Кублај-кановог Монголског царства, које је заузимало већи део Азије. Археолошки налази сугеришу да се град налазио у данашњој Унутрашњој Монголији (Кина), око 275 км северно од Пекинга и 28 км северозападно од модерног града Дуолуна. На његовом месту је постојао старији кинески град Каипинг којег је у периоду од 1252.-1256. године урбанизирао поједностављени архитекта Лиу Бингзхонг, по кинеском плану заснованом на Фенг шуи ју. Нови град површине од око 25.000 хектара је био јединствен покушај спајања номадске Монголске и културе Хан Кинеза. Због тога је подручје Ксанадуа уписано на УНЕСКО-в списак места светске баштине у Азији 2012. године. Састојао се од четвоугаоног "Спољашњег града" (страна око 2,2 км), "Унутрашњег града" (страна око 1,4 км) и палате, у којој је Кублај-кан (страница око 550 м) боравио лети. За палату се верује да је била упола величине Забрањеног града у Пекингу, Кина. Данас су од ње остали само доњи делови зидова и тераса од опеке у средишту унутрашњег града. Поред њих, данас се на археолошким остацима могу препознати и неки храмови, гробнице, номадске насеобине и Тиефан'ганг канал, те други водоводни радови. Монголски канови су направили врло мало промена у својој земљи, држећи се конфучијанске и таоистичке филозофије, и ремоделирајући власт домаћих династија које су покорили. Верска расправа у Ксанаду је довела до монголског ширења тибетанског будизма у околини североисточне Азије, културно верска традиција која је још снажна у многим областима. Такође, владари из Ксанадуа су отворили царство западњацима, допуштајући путницима попут млетачког истраживача Марка Пола 1275. године извештавати о чудима источне престолнице Европљанима. Његов опис Ксанадуа је најобимнији, а спомиње палату у мермеру и позлаћеним собама испуњеним фигурама људи и животиња, те Унутрашњи град као парк препун бројних врста животиња (без звери) и птица које су служиле као храна царским јастребовима и соколовима. Надаље, у шумовитом делу унутрашњег града Марко Поло наводи још једну прозрачну палату на позлаћеним дрвеним стубовима и затворену свилом коју је Цар сваке године након летовања дао раставити и пренети у зимску престоницу даду(данашњи Пекинг). Године 1614, енглески свештеник Самјуел Пурчас је опис Ксанадуа Марка Пола објавио у својој књизи Пурчасово Ходочашће. Референце
Шанду

Шанду (кит. 上都 Shàngdū, буквально «верхня столиця») — історичне місто, в XIII столітті літня столиця Хубілая - хана, імператора-засновника династії Юань; археологічний пам'ятник на території Шилінгольського аймака сучасної Внутрішньої Монголії, за 275 км на північ від Пекіна і за 28 км на північний захід від сучасного повіту Долунь. Складався з квадратного в плані «зовнішнього міста» зі стороною 2 200 м, «внутрішнього міста» зі стороною 1 400 м і літнього палацу Хубілая зі стороною 500 м (це 40% від Забороненого міста в Пекіні). Історія Засноване в 1256 році як Кайпін, незабаром перейменоване в Шанду. В 1275 році місто відвідав венецієць Марко Поло. Завдяки його опису місто стало символом багатства і розкоші, і було знову увічнене під закріпившоюся завдяки Марко Поло в європейській літературі назвою Ксанаду в знаменитому вірші британського романтика С. Т. Кольріджа «Кубла Хан» (1797). Як правило, щорічно на весняне рівнодення юаньські імператори приїжджали в місто, а на осіннє рівнодення їхали. Разом з ними пересувалися монгольські війська, що не переносять жаркого китайського літа. Однак у міста був ряд недоліків: відсутність налагоджених шляхів і водних артерій, і повна залежність від поставок з Китаю. Хубілай в перший рік правління зняв з міста оподаткування і знизив торгові мита на торгівлю з Шанду. Тим не менш, в 1293 році значна частина ремісників покинула місто і перебралася в Китай. У грудні 1358 року місто охопило повстання «червоних пов'язок». Повстанці захопили місто і спалили імператорську резиденцію. 28 липня 1368 року останній імператор Юань, Тоґон-Темур, втік з Пекіна зі своїм двором і 15 серпня зайняв Шанду. 17 червня 1369 року війська династії Мін атакували і зайняли місто, змусивши монгольський двір бігти в сучасний хошун Хешигтен міського округу Чифен Внутрішньої Монголії. При династії Мін місто втратило столичний статус і було перейменований в Кайпін. Імператор Хун'у прагнув розвивати місто і розмістив там 5 000 поселенців. При Чжу Ді місто часто використовувалося для тимчасового розміщення військ династії Мін. При Юнле в 1403 році місто втратило своє значення і згодом було покинуте. Сучасний стан Сьогодні місце, де розташовувалося місто Шанду, помітно завдяки залишкам глинобитних стін, цегляного фундаменту і укріпленням. Археологічна зона, де колись розташовувалося Шанду, в 2012 році було оголошено пам'ятником Всесвітньої спадщини людства. Примітки Посилання Шанду на супутниковій карті [Архівовано 14 жовтня 2008 у Wayback Machine.] (maplandia [Архівовано 17 листопада 2019 у Wayback Machine.]) Стаття в ЗМІ [Архівовано 17 грудня 2009 у Wayback Machine.] (chinadaily.com [Архівовано 30 липня 2016 у Wayback Machine.]) Опис на сайті ЮНЕСКО [Архівовано 14 жовтня 2008 у Wayback Machine.] (UNESCO World Heritage [Архівовано 17 березня 2013 у WebCite] - кандидати)
Aufwindkraftwerk Wuhai

Das Aufwindkraftwerk Wuhai ist mit Stand Anfang 2018 das einzige in Betrieb befindliche Aufwindkraftwerk der Welt. Es liegt in Jinshawan, in der Nähe der chinesischen Stadt Wuhai in einem Wüstengebiet der Inneren Mongolei. Das Kraftwerk hat eine installierte Leistung von 200 kW und ging am 10. Dezember 2010 in Betrieb. Nach offiziellen Angaben erzeugt die Anlage jährlich 400.000 kWh elektrische Energie und spart damit, verglichen zu einem thermischen Kraftwerk, 100 Tonnen Kohle und 900 Tonnen Wasser ein. Die Anlage sollte ursprünglich bis 2013 auf eine Fläche von 277 Hektar und eine Gesamtenergieleistung von 27,5 MW ausgebaut werden. Der für diese Anlage verwendete Kamin sollte ursprünglich 200 Meter hoch werden, doch konnte wegen der Nähe zum Flughafen der Stadt Wuhai nur ein 50 Meter hoher Kamin realisiert werden, was die Effizienz reduziert. Die Kollektorflächen der Anlage wurden mit Glas ausgeführt, was wegen der Verkratzungsgefahr bei Sandstürmen eine ungünstige technische Lösung darstellt. Das Projekt wurde vom Ministerium für Forschung und Technologie der Inneren Mongolei unterstützt und von der Universität für Forschung und Technologie der inneren Mongolei sowie der Technischen Universität von Madrid entwickelt. Die Baukosten von 208 Millionen Dollar wurden von einer lokalen Firma getragen. Laut Rudolf Bergermann zeigt die Anlage jedoch erhebliche Konstruktionsmängel. Der Turm sei nicht hoch genug und die Kollektorfläche zu klein. Die Kollektorfläche besteht aus metallgefassten Glasscheiben, von denen viele aufgrund von thermischen Spannungen gesprungen oder zersplittert sind. Weblinks Drawings of Wuhai Solar Updraft Tower. In: SkyscraperPage.com. Abgerufen am 16. April 2025 (englisch). Stephen Chen: 'Solar chimneys' may help solve China's energy woes. In: SCMP. 10. April 2014; abgerufen am 16. April 2025 (englisch). Einzelnachweise
Hohhot Pumped Storage Power Station

The Hohhot Pumped Storage Power Station (Chinese: 呼和浩特抽水蓄能电站), also known by Huhehaote, is located 20 kilometres (12 mi) north of Hohhot in Inner Mongolia, China. It uses the pumped-storage hydroelectric method to generate electricity. The plant has an installed capacity of 1,224 megawatts (1,641,000 hp). Construction began in 2005 and the first generator was commissioned on 20 November 2014. The second generator was commissioned on 26 December 2014 and the final two were commissioned in June 2015. Design and operation When energy demand is high, water from the upper reservoir supplies the power station with four 306 MW reversible Francis pump turbine-generators to generate electricity. After the power is generated, the water is discharged into a lower reservoir in the valley. When energy demand is low and the upper reservoir needs to be replenished, the water can be pumped back up when the pump-generators reverse into pumps. The upper reservoir is situated at an elevation of 1,940 metres (6,360 ft) and was formed by the construction of a 62.5 metres (205 ft) tall concrete-face rock-fill dam. It has a storage capacity of 6,660,000 cubic metres (5,400 acre⋅ft), of which 6,290,000 cubic metres (5,100 acre⋅ft) can be used for power generation. The lower reservoir is formed by two gravity dams constructed of roller-compacted concrete. The upstream dam at a height of 57 metres (187 ft) and serves to trap sediment in the river which is the source of water for the power plant. The second gravity dam, located downstream, is 69 metres (226 ft) tall and withholds the lower reservoir with a capacity of 7,170,000 cubic metres (5,810 acre⋅ft) of which 6,360,000 cubic metres (5,160 acre⋅ft) can be used for pumped-storage. The lower reservoir is located at an altitude of 1,400 metres (4,600 ft). The difference in elevation between the two reservoirs affords a hydraulic head (drop in water) of 521 metres (1,709 ft). It is estimated that the plant will generate 2.007 billion kWh annually but consume 2.677 billion kWh pumping. Because pumping occurs during periods of low energy demand when there is a surplus and electricity is cheap, the plant is economical. See also List of pumped-storage hydroelectric power stations References
ГАЕС Хохот

ГАЕС Хохот (呼和浩特抽水蓄能电站) — гідроакумулювальна електростанція на півночі Китаю у провінції Внутрішня Монголія. Нижній резервуар створили у річищі річки Halaqin (Xiaohei, права притока Dahei, котра, своєю чергою, є лівим допливом Хуанхе). Розташовану в гірській ущелині ділянку річища обмежили з двох сторін греблями з укоченого бетону. Нижня має висоту 73 метри (при довжині 236 метрів), тоді як висота верхньої споруди становить 58 метрів. Між ними утворилося водосховище з об'ємом 7,1 млн м3 (корисний об'єм 6,8 млн м3) та коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 1355 та 1400 метрів НРМ (під час повені до 1400,4 метра НРМ). Верхній резервуар штучно спорудили на вершині гори на лівобережжі Halaqin. Його оточує кільцева кам'яно-накидна споруда з асфальтобетонним облицюванням висотою до 44 метрів, довжиною 1818 метрів та шириною по гребеню 10 метрів. Вона утримує водосховище з об'ємом 6,8 млн м3 (корисний об'єм 6,7 млн м3) та коливання рівня поверхні між позначками 1903 та 1940 метрів НРМ. Резервуари розташовані на відстані 1,7 км один від одного. Між ними знаходиться підземний машинний зал, сполучений із верхньою водоймою за допомогою двох тунельних трас, котрі складаються з тунелю діаметром 6,2 метра та похилого напірного водоводу зі спадаючим діаметром від 5,4 до 4,6 метра (водоводи у підсумку розділяються на два патрубки діаметрами по 3,2 метра). З нижнім резервуаром машинний зал сполучають чотири тунелі діаметрами по 5 метрів. Основне обладнання станції становлять чотири оборотні турбіни типу Френсіс потужністю по 300 МВт, які використовують напір від 503 до 585 метрів. Станція має проєктний річний виробіток 2008 млн кВт·год електроенергії при споживанні 2767 млн кВт·год. Зв'язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 500 кВ. Примітки
Inner Mongolia First Machinery Group Corporation

Inner Mongolia First Machinery Group Corporation (内蒙古第一机械集团有限公司, abbrev. 一机), previously First Inner Mongolia Machinery Factory, is a military manufacturing company in China. It is a facility in Inner Mongolia and supplier of various military equipment to the PLA Army. It has also been known as Factory 617 (六一七厂) and the Baotou Tank Plant. Products MBT-2000 main battle tank Type 96 main battle tank Type 88 main battle tank Type 69/79 main battle tank Type 59 main battle tank Chinese firefighting tank BeiBen Truck Mercedes Benz licensed heavy trucks Train wagons Bulldozer Sucker rods Welding steel products References External links China's large tank manufacturing plant - YouTube