NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chinesische Nationalbibliothek

Die Chinesische Nationalbibliothek (chinesisch 中國國家圖書館 / 中国国家图书馆, Pinyin Zhōngguó guójiā túshūguǎn, W.-G. Zhong Guo Guo Jia Tu Shu Guan, englisch National Library of China) im Straßenviertel Zizhuyuan (Stadtbezirk Haidian) der chinesischen Hauptstadt Peking ist nach ihrem Medienbestand die zweitgrößte Bibliothek Asiens und mit einem Bestand von über 30 Millionen bibliografischen Einheiten die siebtgrößte der Welt. Sie besitzt den weltweit größten chinesischen Literaturbestand. Geschichte Die Vorläuferin der Chinesischen Nationalbibliothek, die „Hauptstadt-Bibliothek“, wurde am 24. April 1909 von der Mandschu-Regierung gegründet. Förmlich eröffnet wurde sie jedoch erst nach der Xinhai-Revolution, am 27. August 1912 (oder am 7. Oktober), also in dem Jahr, als der letzte der Kaiser der Qing-Dynastie, zu deren Andenken sie ursprünglich erbaut worden war, abdankte. 1916 erhielt die Bibliothek Pflichtexemplarrecht. Im Juli 1928 wurde sie dann zeitweise in „Pekinger Nationalbibliothek“ umbenannt. Nach der Gründung der Volksrepublik wurde sie zwar konsequent zur chinesischen Nationalbibliothek ausgebaut, ihr Name aber wurde auf „Peking-Bibliothek“ (Pinyin Běijīng túshūguǎn; deutsch auch Beijing Bibliothek) verkürzt. Erst im Dezember 1998 billigte der Staatsrat die Namensänderung in „Chinesische Nationalbibliothek“. Seit November 2009 nimmt sie am „OCLC WorldCat Resource Sharing Service“ teil. Die Bibliothek ist organisatorisch dem chinesischen Kulturministerium unterstellt. Weblinks Seite der Nationalbibliothek (auch englisch) Artikel über die Bibliothek auf china.org.cn (englisch) Artikel über die Bibliothek auf enonline.sh.cn (Memento vom 30. Dezember 2004 im Internet Archive) (englisch, Version aus dem Internet-Archiv) @1@2Vorlage:Toter Link/www.nlc.gov.cnThe National Library of China in Brief (Seite nicht mehr abrufbar. Suche im Internet Archive) (englisch) China national library expands to be world’s third most spacious. (englisch) Einzelnachweise
Nacionalna knjižnica Kine

Nacionalna knjižnica Kine (kin. 中国国家国家) je nacionalna knjižnica Narodne Republike Kine. Nalazi u Pekingu i jedna je od najvećih knjižnica na svijetu. Sadrži više od 41 milijuna svezaka (u prosincu 2020.), kao i najveću zbirku kineske književnosti i povijesnih dokumenata na svijetu. Prostire se na površini od 280 000 četvornih metara. Nacionalna knjižnica javno je dobrotvorna ustanova čiji je pokrovitelj Ministarstvo kulture i turizma NRK. Za javnost je otvorena 27. kolovoza 1912., za vrijeme Republike Kine. Zbirke Nacionalne knjižnice naslijedile su kraljevske zbirke od dinastije Sung i privatne zbirke od dinastija Ming i Qing. Najstarije zbirke mogu se pratiti do kostiju proročišta Yin ruševina prije više od 3000 godina. Nacionalna knjižnica velika je istraživačka i javna knjižnica, s predmetima na 123 jezika, u mnogim formatima (tiskanim i digitalnim): knjige, rukopisi, časopisi, novine, časopisi, zvučni i glazbeni zapisi, video zapisi, scenariji za predstave, patenti, baze podataka, zemljovidi, poštanske marke, grafike i crteži. Od prosinca 2020. godine, zbirka sadrži više od 41 milijun svezaka i raste stopom od milijun svezaka godišnje. Ukupna količina digitalnih resursa premašuje 1000 TB i raste stopom od 100 TB godišnje. Nacionalnu knjižnicu Kine prvobitno je osnovala vlada Qing 1909. kao Carsku pekinšku knjižnicu. Nakon nekoliko promjena naziva i upravnih izmjena, 1999. godine je konačno preimenovana u Nacionalnu knjižnicu Kine. Nacionalna knjižnica sada se sastoji od Južnoga zdanja, Sjevernog zdanja, Dvorane starih knjiga, Dječje dvorane i sedamnaest istraživačkih knjižnica koje su poslane različitim odjelima središnje vlade i Akademije vojnih znanosti Kineske narodnooslobodilačke vojske. Galerija Izvori Vanjske poveznice Mrežna sjedišta Službena mrežna stranica (nlc.cn) Arhivirana inačica izvorne stranice od 14. rujna 2021. (Wayback Machine) Ostali projekti
Kínai Nemzeti Könyvtár

A Kínai Nemzeti Könyvtár (egyszerűsített kínai: 中国国家图书馆; tradicionális kínai: 中國國家圖書館; pinjin: Zhōngguó guójiā túshūguǎn) Pekingben található, Ázsia legnagyobb könyvtára, a világ egyik legnagyobb könyvgyűjteményével rendelkezik a több mint 23 millió kötetével. A legnagyobb és a leggazdagabb kínai könyvgyűjteményről és történeti dokumentumtáráról van szó. A Kínai Nemzeti Könyvtár előfutára a Fővárosi Könyvtárat 1909. április 24-én alapította a Csing-dinasztia kormánya. 1912-ben nyitották meg formálisan a Xinhai forradalom (Hsinhai forradalom, a kínai Xinhai év után.) 1916-ban kapott egy új státuszt. 1928 júliusában a nevét Nemzeti Pekingi Könyvtárra, majd Nemzeti Könyvtárra változtatták. A Kínai Nemzeti Könyvtár kollekciója könyveket és archív anyagokat örökölt a Csing-dinasztia Császári Wenyuange Könyvtárától, beleértve olyan könyveket és kéziratokat is, melyek Song-dinasztia déli könyvtárából származtak. A könyvtár teknősbékapáncélt és csontokat, ősi kéziratokat is tartalmaz. A jelentős gyűjtemény tételei között van: több mint 270 000 ősi, ritka kínai könyv és történelmi dokumentum, több mint 1,640,000 tradicionális fonallal kötött borítású kínai könyv. több mint 35 000 felirata bizonyos jós csontokon és teknősbéka páncélokon a Shang-dinasztia korából. több mint 16 000 értékes kötet történeti kínai dokumentumok és kéziratok a tunhuangi Mokao-barlangokból Buddha szútrák másolatai, melyek keletkezését a 6. századra datálják öreg térképek, diagramok, vésett fém és kő tárgyak ritka értékes kéziratok másolatai és a könyvek az öt dinasztia korából könyvek és archív anyagok a déli Song-dinasztia császári könyvtárból (kb.1127) a Yongle enciklopédia leginkább épségben maradt másolatai a Ming-dinasztia korából Siku Quanshu másolatai Qing-dinasztia korából lényeges irodalmi könyvek gyűjteménye a Qing-dinasztia császári főiskolájából és a felújított privát gyűjtőktől Lásd még A Kínai Népköztársaság könyvtárai Sanghaj Könyvtár Nanjing Könyvtár könyvtárak listája Jegyzetek További információk A Kínai Nemzeti Könyvtár hivatalos weblapja Kína Nemzeti Digitális Könyvtára
Biblioteca nazionale della Cina

La Biblioteca nazionale della Cina (中国国家图书馆) si trova a Pechino. È la più grande biblioteca asiatica e una delle più grandi al mondo con i suoi ventitré milioni di volumi. Comprende la più estesa e una delle più ricche raccolte di letteratura e documenti storici cinesi al mondo. Storia La Biblioteca nazionale della Cina venne fondata dalla dinastia Qing il 24 aprile 1909 con il nome di Biblioteca Capitale. Fu la prima biblioteca formalmente aperta dopo la rivoluzione Xinhai, nel 1912. Nel 1916 la biblioteca diventò biblioteca depositaria. Nel luglio del 1928 il suo nome venne cambiato in Biblioteca Nazionale di Pechino, e successivamente acquisì quello attuale. La collezione La collezione della Biblioteca Nazionale Cinese comprende volumi ed archivi dalla Biblioteca Imperiale Weyunange della dinastia Qing che, a sua volta, comprende libri e manoscritti della biblioteca della dinastia Song meridionale. La biblioteca contiene anche gusci di tartaruga e ossa inscritti, antichi manoscritti e volumi stampati con cliché. Tra le più preziose collezioni della Biblioteca Nazionale vi sono i rari documenti delle passate dinastie della storia cinese, pubblicazioni ufficiali delle Nazioni Unite e dei precedenti governi, ed una raccolta di letteratura e materiali in più di centoquindici lingue. Oggetti e collezioni degni di nota sono: Una raccolta di più di 270.000 antichi e rari libri cinesi e documenti storici, e più di 1.640.000 libri thread-bound tradizionali cinesi; più di 35.000 iscrizioni su ossa oracolari e gusci di tartaruga della dinastia Shang (XVI-XI secolo a.C.) più di 16.000 volumi di preziosi documenti storici cinesi e manoscritti dalle Cave di Mogao a Dunhuang; copie di sutra buddhiste del VI secolo; vecchie mappe, schemi e ricalchi di antiche iscrizioni su metallo e pietra; rare copie di antichi manoscritti e libri dell'epoca delle Cinque dinastie, tra cui un grande numero di raccolte di antichi manoscritti su vari soggetti; libri e archivi dalle biblioteche imperiali della dinastia Song (c. 1127) la copia più completa dell'Enciclopedia Yongle; una copia della Siku Quanshu (una raccolta di testi di eruditi cinesi) della dinastia Qing; un'essenziale raccolta di letteratura e volumi vari dalle università della dinastia Qing e da famosi collezionisti privati. L'attuale direttore è Zhan Furui. Trasporti / / / / − raggiungibile tramite la stazione di Biblioteca nazionale della linea 4-Daxing, linea 9, linea 16 e linea Fangshan della metropolitana di Pechino. Note Voci correlate Dinastia Qing Biblioteca nazionale (metropolitana di Pechino) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Biblioteca nazionale della Cina Collegamenti esterni (ZH) Sito ufficiale, su nlc.cn. (EN) National Library of China, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. Biblioteca nazionale della Cina, su ISIL.
Chińska Biblioteka Narodowa

Chińska Biblioteka Narodowa (chiń. upr. 中国国家图书馆; chiń. trad. 中國國家圖書館; pinyin Zhōngguó Guójiā Túshūguǎn) – chińska biblioteka narodowa, znajdująca się w Pekinie. Jest największą biblioteką w Azji. Historia Utworzona przez rząd cesarski jako biblioteka stołeczna w 1909 roku, formalnie ogólnodostępna od upadku monarchii w 1912 roku. W 1916 roku otrzymała status biblioteki narodowej i od tego czasu przysyłany jest do niej egzemplarz obowiązkowy każdej wydanej w Chinach publikacji. W 1928 roku zmieniono jej nazwę na Narodowa Biblioteka Pekińska, zaś po utworzeniu ChRL w 1949 roku na Biblioteka Pekińska. Obecną nazwę nosi od 1998 roku. W tym samym roku biblioteka przeniosła się do nowo wybudowanego kompleksu 13 budynków w pobliżu parku Zizhuyuan. Ze względu na niewystarczającą powierzchnię starej czytelni ChBN, w latach 2004–2008 kosztem 1,2 bilionów renminbi wzniesiono nowy gmach. Zajmujący 80 000 m² budynek zaprojektowany został w kształcie książki, w jego wnętrzu znajduje się 2900 stanowisk siedzących, 460 komputerów dla czytelników oraz bezprzewodowy Internet. Dzięki powstaniu nowego budynku łączna powierzchnia kompleksu Chińskiej Biblioteki Narodowej wzrosła do 250 000 m², co czyni ją trzecią co do wielkości biblioteką świata. Zbiory Do najcenniejszych zbiorów Chińskiej Biblioteki Narodowej należą kości wróżebne z inskrypcjami pochodzące z okresu dynastii Shang, buddyjskie manuskrypty z Dunhuangu, księgi z czasów dynastii Song i Yuan, woluminy Encyklopedii Yongle i Siku Quanshu. W bibliotece znajdują się książki w ponad 80 obcych językach i 20 językach chińskich mniejszości narodowych, a także 2000 tytułów prasowych wydanych w Chinach po 1949 roku oraz 10 000 tytułów prasy zagranicznej. W 2008 roku zbiory biblioteki liczyły łącznie 26 310 000 jednostek. Przypisy Linki zewnętrzne Strona internetowa Chińskiej Biblioteki Narodowej. nlc.gov.cn. [zarchiwizowane z tego adresu (1998-12-06)].
Parc Jingshan

El parc Jingshan és un parc públic que cobreix 23 hectàrees al nord de la Ciutat Prohibida a la àrea de la Ciutat Imperial de Pequín, Xina. El punt focal és el turó artificial Jingshan, literalment "Turó de la Perspectiva".Antigament un jardí imperial privat annex a les terres de la Ciutat Prohibida, el lloc es va obrir al públic el 1928. El parc es va establir formalment el 1949. Administrativament, forma part dels districtes de Xicheng i Dongcheng al centre de Pequín. Història La història de Jingshan es remunta a les dinasties Liao i Jin, fa gairebé mil anys. El turó artificial de 45,7 metres d'alçada es va construir durant el regnat de Yongle, de la dinastia Ming, fent servir la terra excavada per crear els fossars del Palau Imperial i els canals propers. Tota aquesta terra es va traslladar únicament fent servir el treball manual i la força animal. Jingshan consta de cinc pics individuals, i al cim de cadascun hi ha un pavelló elaborat. Aquests pavellons els feien servir les autoritats per a reunions i oci. Els cinc pics també assenyalen aproximadament l'eix històric del centre de Pequín. Segons les regles del Feng Shui, és favorable situar una residència al sud d'un turó (i també és pràctic, ja que protegeix dels vents freds del nord). Els palaus imperials a les capitals de les anteriors dinasties també se situaven al sud del turó. Quan la capital es va traslladar a Pequín, no hi havia cap turó allà, motiu pel qual se'n va haver de construir un d'artificial. Es coneix popularment com el Turó Feng Shui. També és conegut com a Turó del Carbó, traducció literal del seu antic nom popular xinès 煤山, a causa d'un antic rumor que els emperadors guardaven reserves amagades de carbó al parc. L'últim emperador de la dinastia Ming, l'Emperador Chongzhen, es va suïcidar aquí penjant-se l'any 1644. Referències
Ťing-šan (park)

Ťing-šan (čínsky v českém přepisu Ťing-šan, pchin-jinem Jǐngshān, znaky 景山) je park v centru Pekingu, hlavního města Čínské lidové republiky. Nachází se u severního okraje Zakázaného města a ze správního hlediska spadá do obvodů Tung-čcheng a Si-čcheng. Má podobu pahorku, z kterého je rozhled na historické centrum Pekingu. Rozloha parku je 0,23 čtverečního kilometru. Dějiny Pahorek vznikl za éry Jung-le v dynastii Ming z hlíny vykopané při hloubení kanálů a vodních příkopů císařského paláce. Zároveň tím bylo splněno učení Feng-šuej, podle kterého se má obydlí stavět u jižního úpatí kopce. Dřívější paláce vládců toto pravidlo splňovaly, ale v Pekingu vhodný kopec nebyl a Zakázané město tak splňuje podmínku díky kopci, který byl při jeho stavbě uměle vybudován. Až do roku 1928 park sousedil přímo s příkopem zakázaného města a byl od jihu přístupný jen z brány Šen-wu-men, pak zde ovšem byla postavena silnice, která od sebe park a Zakázané město odděluje. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Jingshan Park na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ťing-šan na Wikimedia Commons stránky parku (čínsky, anglicky)
Jingshan-Park

Der Jingshan-Park (chinesisch 景山 公园, Pinyin Jǐngshān Gōngyuán) ist ein öffentlicher Park unmittelbar nördlich von Pekings Verbotener Stadt in der Volksrepublik China. Der Park war lange Zeit Teil der 1420 errichteten Verbotenen Stadt. Erst 1928 wurde der zuvor private kaiserliche Garten der Öffentlichkeit zugänglich gemacht. Zentrum des etwa 230.000 Quadratmeter großen Parks bildet ein künstlich aufgeschütteter Aussichtshügel. Der Aussichtshügel wird auch als „Kohlehügel“ (Meishan) bezeichnet. Geschichte Die Ursprünge des Parks gehen fast tausend Jahre bis auf die Zeit der Liao- und Jin-Dynastien zurück. Von 1271 bis 1911 diente der Park als Garten für die chinesischen Kaiser der Yuan-, Ming- und Qing-Dynastie. Als Kaiser Yongle von 1406 bis 1420 die Verbotene Stadt errichten ließ, wurde der Jingshan-Park ein Teil dieser. Der zentrale Hügel des Parks wurde 1421 beim Ausgraben der Wassergräben um die Verbotene Stadt aufgeschüttet. Er ist 45,7 Meter hoch. Der letzte Kaiser der Ming-Dynastie, Chongzhen, beging 1644 Selbstmord im Park, nachdem Rebellen unter der Führung von Li Zicheng Peking eingenommen hatten. Chongzhen erhängte sich am Baum Zuihuai (deutsch etwa „Schuld tragender Schnurbaum“), der dadurch zu einem nationalen Symbol wurde. Der Park ist im Süden durch einen Wassergraben von der Verbotenen Stadt abgetrennt, von wo aus er über eine Brücke vom „Tor der Göttlichen Begabung“ (Shénwǔmén) erreicht werden konnte. Als er 1928 für die Öffentlichkeit geöffnet wurde, errichtete man zwischen dem Park und dem Wassergraben eine Straße, von der aus seitdem das Haupttor des Parks zugänglich ist. Weitere Zugänge hat der Park im Osten, Westen und Norden, wobei das Tor im Norden für den Durchgang gesperrt ist. Bis 1949 wurde ein Großteil des Parks renoviert. Gebäude wurden saniert und die Wege des Parks hergerichtet. Bauwerke Nahe dem Südtor befindet sich der Qiwang-Pavillon, welcher von grünen Zypressen umgeben ist. Dort verehrten die chinesischen Kaiser Konfuzius. Der Hügel im Park hat fünf Gipfel, auf welchen jeweils ein Pavillon steht. Diese wurden 1750 errichtet. Der Pavillon Wanchun Ting auf dem höchsten Hügel in der Mitte des Parks bietet einen guten Ausblick auf Peking und insbesondere die Verbotene Stadt. Im Norden des Parks steht die Shouhuang-Halle, wo die Kaiser und Kaiserinnen ihren Ahnen gedacht haben. Östlich davon befindet sich die Yongsi-Halle, in der die Überreste von vergangenen Kaisern liegen. Galerie Siehe auch Gartenkunst in China Weblinks Einzelnachweise
Parc Jingshan

Le parc Jingshan (chinois simplifié : 景山公园 ; pinyin : jǐngshān gōngyuán) est un parc public situé au nord de la Cité interdite (et attenant à celle-ci), à Pékin en Chine. Il est notamment constitué de la colline du Charbon, un monticule artificiel créé avec la Cité interdite pour que celle-ci respecte le principe feng shui, d'être située au sud d'une montagne. C'est en cet endroit qu’est mort le 25 avril 1644 Ming Chongzhen, dernier empereur de la dynastie Ming. La dynastie Qing lui succède. Références Liens externes Portail de Pékin Portail des espaces verts Portail du monde chinois • section histoire de la Chine
Szén-hegy

A Szén-hegy a pekingi Tiltott Várostól északra emelkedő 45 méter magas mesterséges domb, népszerű közpark, szép kilátással. Hivatalos neve is Szép Kilátás-hegy (Csingsan (Jingshan)), de a köznyelv csak Szén-hegynek, Mejsan (Meishan)nak hívja (Méishān, 煤山), amit a helyi magyar kolónia is átvett. Egy legenda szerint ugyanis itt tárolták a császári udvar szénkészleteit, de erre a történészek nem találtak bizonyítékot. Története A hegyet a Ming-dinasztia idején, Jung-lö (Yongle) császár uralkodása alatt hozták létre a Tiltott Várost körülvevő árkokból, valamint a környező mesterséges tavakból kitermelt földből. Pontosan a palotarendszer és egyúttal a város észak-déli tengelyén helyezkedik el, több mint 230 000 négyzetméter területen. A fengsuj (feng shui) elvek alapján az volt a feladata, hogy a császári palotát megvédje az ártó északi befolyástól. A dombon öt önálló csúcsot alakítottak ki, és mindegyikre építettek egy gyönyörű pavilont még Csien-lung kínai császár (Qianlong) idején. Ezeket azóta számos alkalommal restaurálták. A domb csúcsán álló Tízezer Tavasz pavilonja a belső város centruma, sokáig egyben legmagasabb pontja is volt. A domb mögötti épületben mutatták be a császárok áldozataikat őseik arcképe előtt. A domb a császári korban a Tiltott Várost körülvevő, a köznéptől ugyancsak elzárt Császárvároson belül volt, és csak az udvar használta rendezvények és pihenés céljára. A helyhez fűződő másik legenda szerint itt követett el öngyilkosságot az utolsó Ming császár. A Li Ce-cseng (Li Zicheng) vezette parasztfelkelők elől menekülve Csung-csen (Chongzhen) császár 1644. március 19-én a domb keleti oldalán felakasztotta magát egy fára. Bár a legendát a korabeli pekingi udvarban élt jezsuiták visszaemlékezései is tartalmazzák, hitelességében a szakértők egy része kételkedik. Források Polonyi Péter. Kína (nagyútikönyv). Panoráma. ISBN 9632432568. : Text "year 1986" ignored (súgó) Jegyzetek
Parco Jingshan

Il Jingshan (cinese 景山T, JǐngshānP) è una collina artificiale di Pechino, Cina. Si trova nel distretto di Xicheng, immediatamente a nord della Città proibita, sull'asse nord-sud principale della città. Originariamente un giardino imperiale, è oggi un parco pubblico, noto come Parco Jingshan (景山公园). La collina alta 45,7 metri fu costruita nell'era Yongle della dinastia Ming con la terra ricavata dello scavo dei fossati del Palazzo imperiale e dei canali vicini. Secondo i dettami del Feng Shui il lato meridionale di una collina è un sito favorevole per un'abitazione, nonché pratico per la protezione offerta contro i freddi venti settentrionali. Per questo i palazzi imperiali di entrambe le capitali Ming si trovavano a sud di una collina, in questo caso costruita per l'occasione e nota anche come "collina del Feng Shui" o del carbone, traduzione del suo antico nome cinese (煤山T, MéishānP). In questo luogo si suicidò nel 1644 l'ultimo imperatore della dinastia Ming, Chongzhen, impiccandosi. Rapporto con la Città proibita Jingshan è adiacente al fossato della Città proibita, a cui era collegata fino al 1928 attraverso la Porta della Divina Potenza. Successivamente venne tracciata una nuova strada a nord del fossato del palazzo, separandolo dal parco. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Jingshan Collegamenti esterni (EN) Jingshan Park, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Jingshanpark

Het Jingshanpark (Chinees: 景山公园) is een park in Peking dat ten noorden van de Verboden Stad ligt. Het is een voormalige keizerlijke tuin met een oppervlakte van 230.000 m², die tegenwoordig voor het publiek is opengesteld. Het park ligt deels in het district Xicheng en deels in het district Dongcheng. Geschiedenis Tot 1928 was dit park alleen toegankelijk vanuit de Verboden Stad door de Poort van de Goddelijke Macht. In 1928 werd de New Jingshan Street aangelegd tussen het park en de Verboden Stad. De Poort van de Goddelijke Macht is nu de achteringang van het Paleismuseum. Daartegenover is de ingang van het Jingshanpark. Aan de noordkant van het park ligt het Kinderpaleis van Peking. De ruim 45 meter hoge Kolenheuvel (Chinees: 煤山) in het park is ontstaan toen enkele kanalen en de gracht om de Verboden Stad werden gegraven. Het hoogste paviljoen hier is het Wanchupaviljoen, dat uitzicht biedt op de Verboden Stad. Hier ook pleegde de laatste keizer van de Ming-dynastie, Chongzhen, in 1644 zelfmoord door zich aan een boom op te hangen, toen een opstandelingenleider op het punt stond om Peking te veroveren. Galerij
Park Jingshan

Park Jingshan (chin. upr. 景山公园, chin. trad. 景山公園, pinyin Jǐngshān Gōngyuán) – dawny park cesarski w Pekinie, położony po północnej stronie Zakazanego Miasta, na wschód od parku Beihai. Dawniej pełnił funkcję prywatnego miejsca wypoczynku chińskich cesarzy; dla publiczności został otwarty w 1928 roku. Obejmuje powierzchnię 230 000 m² i porośnięty jest drzewami owocowymi, sosnami i cyprysami; rośnie w nim także wiele piwonii. Początki parku sięgają czasów dynastii Jin. Wejście do niego znajduje się naprzeciwko północnej bramy Zakazanego Miasta (Shenwumen). Za parkową bramą znajduje się pawilon, w którym dawniej cesarze składali ofiary przed tabliczką upamiętniającą Konfucjusza. Obecnie pełni on rolę sali wystawowej, w której prezentowana jest porcelana, kaligrafia i obrazy. Głównym punktem parku jest sztuczne wzgórze o wysokości 48 metrów, usypane w 1421 roku z ziemi pozostałej po kopaniu fosy wokół Zakazanego Miasta. W 1750 roku, za panowania cesarza Qianlonga, na jego szczycie wzniesiono pięć pawilonów. Największy, położony na samym szczycie nosi nazwę Pawilonu Wiecznej Wiosny (Wanchunting). Był to najwyżej położony punkt dawnego Pekinu. Pozostałe cztery pawilony położone są symetrycznie po obu jego bokach. Dawniej w każdym z pawilonów znajdował się miedziany posąg Buddy, jednak podczas plądrowania Pekinu przez wojska cudzoziemskie po upadku powstania bokserów cztery z nich zostały skradzione, a piąty zniszczono. Na zboczu wzgórza rosło niegdyś drzewo, na którym w 1644 roku powiesił się ostatni cesarz dynastii Ming, Chongzhen. Tuż za wzgórzem, w północnej części parku, znajdują się trzy pawilony: Pawilon Cesarskiej Długowieczności (Shouhuangdian), Pawilon Wiecznej Pamięci (Yongsidan) i Pawilon Zachowywania Moralności (Guandedian). W pierwszym z nich wywieszone były portrety cesarskich przodków, którym oddawano cześć w trzecim pawilonie. Obecnie pomieszczenia te użytkują Pałac Młodzieży, szkoła muzyczna i biblioteka, zaś sam park jest popularnym miejscem rekreacji i uprawiania sportów na świeżym powietrzu. Przypisy