NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Санта-Інес (острів)

Острів Святої Інеси (ісп. Isla Santa Inés, англ. Santa Inés Island) — острів у західній частині архіпелагу Вогняна Земля, розташований у Тихому океані, біля найпівденніших берегів Південної Америки, адміністративно відноситься до регіону Магальянес і Чилійська Антарктика, Чилі. Географія Острів знаходиться у південних широтах Тихого океану, в провінції Магальянес, у регіоні Магальянес і Чилійська Антарктика, біля крайньої південної материкової частини чилійського узбережжя, та віддалений від нього (півострів Брансвік) на 9 км на південний захід через Магелланову протоку, в якій, в цьому місці лежить кілька невеличких острівців, найбільший з яких — острів Карлоса III. На півночі він відділений від острова Жакес протокою Канал Абра (шириною 1-8 км); на північному сході від острова Рієско та півострова Брансвік, довгою Магеллановою протокою (3,5-11 км); на південний сході, через протоку Канал Барбара (1,6-6 км) — розташовані кілька островів, найбільші з яких Кларенс та Каєтано. Протяжність острова з північного заходу на південний схід понад 90 км, при максимальній ширині 62 км. Має площу — 3687,9 км² (6-тє місце у Чилі та 144-те в світі). Найбільша висота (HP) острова 1341 м. Довжина берегової лінії — 1098,1 м. Острів материкового походження, являє собою затоплену частину Берегових Кордильєр зі слідами льодовикового впливу, з крутими берегами, які надзвичайно розчленовані фіордами та затоками, особливо в південно-захыдный частині, тут же розташована велика кількість дрібних острівців. На острові розташоване невелике льодове поле під назвою «Грандес Вентісяуерос». Історія Острів Святої Інеси вперше європейцями був відкритий у 1520 році експедицією португальського мореплавця Ф. Магеллана. До початку XIX століття на півночі острова селилися індіанці алакалуфи. У 1914 році в одному із фіордів острова переховувався німецький легкий крейсер «Дрезден» після Фолклендської битви. Першим дослідником острова був французький письменник та альпініст Марк Ав'є у 1951 році. Своє дослідження він описав у роботі «Монтс Пасифік». Див. також Список островів за площею Примітки Посилання Santa Inez Island [Архівовано 22 лютого 2020 у Wayback Machine.] UN SYSTEM-WIDE EARTHWATCH Web Site. Оновлено: 28-07-1988 (англ.)
Estadio Huachipato-CAP Acero

Das Estadio Huachipato-CAP Acero (bis 2015 Estadio CAP) ist ein Fußballstadion in der chilenischen Hafenstadt Talcahuano, Región del Biobío. Es bietet Platz für 10.579 Zuschauer. Der Fußballverein CD Huachipato trägt hier seine Heimspiele aus. Von 2010 bis 2012 spielte auch der CD Naval de Talcahuano im Estadio CAP. Geschichte Das Stadion wurde 2009 auf dem Gelände gebaut, auf dem im Jahr zuvor abgerissene Estadio Las Higueras stand. Das erste Spiel im September 2009 zwischen dem CD Huachipato und Everton de Viña del Mar verlor die Heimmannschaft mit 1:2. Die offizielle Eröffnung des Stadions fand aber erst am 4. November 2009 beim Länderspiel zwischen Chile und Paraguay statt. Chile gewann nach einem 0:1-Rückstand noch in der 91. Spielminute durch ein Tor von Esteban Paredes mit 2:1. Weblinks europlan-online.de: Estadio CAP – Talcahuano de.soccerway.com: Estadio CAP Einzelnachweise
Estadio Huachipato-CAP Acero

Estadio Huachipato-CAP Acero (Compañía de Acero del Pacífico), known until 2015 as Estadio CAP, is a football stadium located in Talcahuano, Chile. Inaugurated in 2009, it is the home field of Huachipato, replacing Estadio Las Higueras, which was demolished in 2008. The stadium capacity is 10,500 people (all-seated). Due to the effects of the 2010 Chile earthquake that severely damaged Estadio El Morro, Naval played their home matches in Huachipato-CAP Acero until 2012. The stadium is also rented by other teams as a neutral ground for football matches when their own grounds are unavailable. References External links Official Page Blog about the construction progress Estadio Huachipato-CAP Acero in Soccerway
Estadio CAP

El Estadio CAP ou Stade CAP est un stade de football chilien se trouvant à Talcahuano. Construit en 2008, il a une capacité de 10 579 places lors de sa construction, puis de 20 000 places par la suite. Le club résident est le Huachipato, qui se trouve en Division 1 chilienne. Histoire Notes et références Liens externes Ressource relative au sport : StadiumDB Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail du Chili
Stadio CAP

Lo stadio CAP è uno stadio di calcio situato nella città di Talcahuano nella regione del Bío Bío in Cile. L'impianto ospita le partite casalinghe del Club Deportivo Huachipato. Lo stadio deve il suo nome alla Compañía de Acero del Pacífico (CAP), la società siderurgica che l'ha finanziato e realizzato. Storia I lavori per la costruzione dello stadio sono iniziati nel luglio 2008 a seguito della demolizione dell'Estadio Las Higueras (costruito nel 1961), vecchia sede del club. La prima partita è stata disputata il 27 settembre 2009 (Huachipato - Everton 1-2), tuttavia l'inaugurazione ufficiale dell'impianto è avvenuta il 4 novembre dello stesso anno con la partita amichevole tra le nazionali del Cile e del Paraguay terminata 2-1 per la squadra di casa. Tra il 2010 e il 2012 lo stadio è stato saltuariamente utilizzato anche dal Club de Deportes Naval, altro club di Talcahuano militante nella Primera B; l'impianto casalingo del Naval è stato seriamente danneggiato dal terremoto del 2010 e durante il tempo necessario per la ristrutturazione alcune delle partite casalinghe sono state ospitate dall'Estadio CAP. Struttura Lo stadio è composto da quattro tribune poste ai lati del campo da gioco, ciascuna con ingresso indipendente dalle altre. L'impianto di illuminazione dello stadio è composto da 6 torri, ciascuna con 48 fari, per una capacità luminosa complessiva di 1.400 lux. Il parcheggio dello stadio ospita 1.000 posti auto e 25 riservati agli autobus. In occasione della partita disputata tra Huachipato e Rangers del 29 novembre 2012 è stato inaugurato il nuovo sistema di tornelli con controllo elettronico degli accessi, l'Estadio CAP è stato il primo impianto cileno a dotarsi di questa tecnologia che permette di identificare gli spettatori e bloccare l'ingresso di tutti coloro che hanno il divieto di recarsi allo stadio a seguito di episodi di violenza. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stadio CAP Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale del CD Huachipato, su cdhuachipato.cl. (EN) Immagini dello stadio dal sito World Stadiums, su worldstadiums.com. URL consultato il 14 dicembre 2012 (archiviato dall'url originale il 3 febbraio 2013).
Estadio Huachipato-CAP Acero

Estadio CAP – wielofunkcyjny stadion w Talcahuano w Chile. Służy przede wszystkich do rozgrywania meczów piłki nożnej. Sport Na stadionie rozgrywa mecze klub CD Huachipato. Stadion został zbudowany w 2009 roku i mieści 29 579 widzów. Przypisy
Estádio CAP

O Estádio CAP é o estádio do time chileno Huachipato. Está localizado na cidade de Talcahuano, na região de Bío-Bío, no Chile. É um dos estádios mais modernos do Chile, tendo capacidade para 10.500 espectadores. O estádio foi nomeado CAP devido à Compañía de Acero del Pacífico (CAP), empresa dona da siderúrgica que financiou a construção do estádio. História O estádio começou a ser construído em julho de 2008 com a demolição do antigo Estádio Las Higueras, de propriedade do mesmo clube. A abertura não oficial ocorreu em 27 de setembro de 2009 na partida entre Huachipato e Everton. Já a inauguração oficial foi realizada no dia 4 de novembro de 2009, em uma partida amistosa entre a seleção chilena e a seleção do Paraguai, terminando a partida com o placar de 2-1 para a equipe nacional chilena. O recinto foi construído no estilo dos estádios ingleses, sendo um dos mais modernos do Chile na época em que foi inaugurado.==Referências==
Estadio CAP

Estadio CAP är e fotbollsarena belägen i staden Talcahuano, strax utanför Concepción, i Chile. Arenan invigdes 2009 och den första matchen som spelades var en match mellan Huachipato och Everton (slutresultat 1-2 inför 7 025 åskådare), medan den officiella invigningsmatchen var mellan Chile och Paraguay där Chile vann med 2-1 inför 10 500. Arenan har totalt 10 500 sittplatser. Stadion är hemmaplan för fotbollslaget Huachipato. Gräsplanen är vid fotbollsmatcher 110 gånger 70 meter stor.
Embajada de Filipinas en Chile

La Embajada de Filipinas en Chile es la máxima representación diplomática de la República de Filipinas en la República de Chile. Fue establecida en 1981, y su sede está situada en la comuna de Las Condes en el noreste de Santiago de Chile. Historia Filipinas no tenía una misión diplomática residente en Chile al inicio de relaciones diplomáticas entre los dos países en 1947, la primera vez que Chile estableció relaciones con un país del Sudeste Asiático.​ Inicialmente la Embajada de Filipinas en Argentina, en aquel tiempo encabezado por Luis Moreno Salcedo,​ asumió el cargo de representar los intereses filipinos en el país aunque el diciembre de 1967 Chile estableció su embajada permanente en Filipinas.​​ Una misión diplomática filipina residente en Chile fue establecida en 1981 con el nombramiento de Rodolfo Arizala como embajador durante la presidencia de Ferdinand Marcos. Llegó a Chile el 21 de agosto de 1981 para asumir su cargo, con base temporal en una habitación del antiguo Hotel Carrera, que hoy en día alberga la sede del Ministerio de Relaciones Exteriores chileno, mientras buscando una sede permanente. Al principio de su cargo Arizala se encontró el gerente del hotel, un viejo general que jugaba en su juventud contra el baloncestista (y futuro senador de Filipinas) Ambrosio Padilla como parte de la selección chilena de baloncesto durante los Juegos Olímpicos de 1936 y luego fueron amigos. En conmemoración de esta relación le ofreció el hotel a Arizala como su residencia durante su mandato al precio muy rebajado.​ En 2016 la Fundación Daya organizó una manifestación con otros grupos fuera de la embajada contra la guerra contra el narcotráfico en Filipinas y la política antidroga de la administración Duterte.​ Se organizó otra manifestación el próximo año como parte de su campaña global de reformar la política antidroga.​ Véase también Relaciones Chile-Filipinas Inmigración filipina en Chile Misiones diplomáticas de Filipinas Referencias Enlaces externos Sitio oficial de la Embajada de Filipinas en Chile Archivado el 24 de octubre de 2022 en Wayback Machine.
San José Mine

The San José Mine (Spanish: Mina San José) was a small copper-gold mine located near Copiapó, Atacama Region, Chile. The mine became known internationally for its collapse in 2010, which trapped 33 miners 700 metres (2,300 ft) underground. Its workings are reached by a long sloping roadway with many spiral turns (a diagram shows ten turns), not by a vertical mineshaft. It was converted into a tourist attraction. History The San José Mine is located 45 kilometers northwest of Copiapó. The mine began operations in 1889. In 1957, Jorge Kemeny Letay, a Hungarian immigrant and a nephew of mining businessman Emérico Letay founded the San Esteban Mining Company (Spanish: Compañía Minera San Esteban). Jorge died in 2000 and the administration of the mine was overtaken by his two sons Marcelo and Emérico Kemeny Füller. The latter died in 2004 and Marcelo then associated with his father-in-law Alejandro Bohn Berenguer who became gerente geneal (CEO). Despite the income of the mine not being enough to invest in security measures needed to mine at great depths Bohn is reported to have pushed for continued mining. According to Terra, the mine's annual sales surpassed 20 million dollars. Between 2003 and 2010, several mining accidents occurred in the mine, causing at least three deaths. In 2007, a geologist was killed in the mine, and led to its closure. In May 2008, SERNAGEOMIN – Servicio Nacional de Geología y Minería (National Geology and Mining Service) resumed mining operations at the San José Mine. In July 2010, miner Gino Cortés lost a leg in an accident. 2010 cave-in Compañía Minera San Esteban (English: San Esteban Mining Company) advised national authorities on 5 August 2010 that a collapse had occurred at 14:00 local time, and rescue efforts began the next day. National Emergencies Office of Chile reported that day a list of 33 trapped and possibly deceased miners, that included Franklin Lobos, a retired footballer, and Carlos Mamani, a Bolivian miner. The miners were found alive 17 days later, on August 22. Nonetheless, it was not until 69 days after the collapse on October 13, 2010, that the first miner, Florencio Ávalos, was rescued. San Esteban Mining Company is considering bankruptcy after the miners are rescued. San José is the only mine owned by San Esteban. President of Chile Sebastián Piñera said on October 12 that "the mine will remain closed until security measures that guard the life and dignity of the workers are established." References
Mine de San José

La mine de San José ou mine San José est une mine souterraine d'or et de cuivre située dans la province de Copiapó dans la région d'Atacama au Chili. La mine de San José est connue essentiellement pour l'accident minier de Copiapó en 2010, où 33 miniers sont restés prisonniers de la mine pendant 2 mois avant d'être secourus. Ouverte en 1889, elle a été fermée en 2010 à la suite de cet accident[réf. souhaitée]. Notes et références Portail de la mine Portail de l'or Portail du Chili
Museo Nao Victoria

Il Museo Nao Victoria si trova a Punta Arenas in Cile ed è aperto al pubblico dal 1º ottobre 2011. Lo scopo del museo è quello di esporre al pubblico le ricostruzioni delle navi che hanno contribuito alla scoperta del territorio, alla sua colonizzazione, o che detengono un particolare significato storico per la Regione di Magellano, Cile. Ad oggi il museo ospita le riproduzioni, a grandezza naturale, di quattro navi: La Nao Victoria, unica a rientrare in Spagna dalla spedizione di Ferdinando Magellano, fu la prima nave a circumnavigare il globo e ad esplorare il Cile e la sua regione nel 1520. La James Caird era in origine una scialuppa di salvataggio, adattata da Harry McNish per permettere la navigazione dall'Isola dell'Elefante alla Georgia del Sud durante la sfortunata spedizione di Ernest Shackleton nel 1915. La goletta Ancud, nave inviata dal governo del Cile indipendente nel 1843 a dichiarare la propria sovranità sullo Stretto di Magellano. La HMS Beagle, nave a bordo della quale Charles Darwin elaborò la teoria dell'evoluzione. Il museo è privato; il proprietario ha ricevuto la Medaglia del Presidente del Cile, per il suo impegno nel promuovere l'identità nazionale, durante le celebrazioni per il bicentenario dell'indipendenza del paese sudamericano. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo Nao Victoria Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su registromuseoschile.cl.
Museu Nau Victoria

O Museu Nau Victoria está localizado em Punta Arenas, Chile. Foi aberto ao público desde 1 de Outubro de 2011. Objetivo O objetivo do Museu é mostrar réplicas de navios que têm contribuído para a descoberta da área, a colonização do território, ou que têm importância histórica especial para a Região de Magalhães, Chile. Réplicas Hoje, o museu abriga réplicas de dois navios: O Nau Victoria, comandado por Fernão de Magalhães foi o primeiro navio a circunavegar o globo. Participou da descoberta do Chile e foi o primeiro a explorar a região em 1520. O James Caird adaptada de Harry McNish era um navio que navegou a partir da Ilha Elefante a Geórgia do Sul para a proeza de Ernest Shackleton em 1916. HMS Beagle Referências Ligações externas «Página oficial» (em espanhol)
Iglesia de San Felipe Neri (Capitán Pastene)

La Iglesia de San Felipe Neri es un templo de culto católico chileno ubicado en la localidad de Capitán Pastene, en la comuna de Lumaco, Región de La Araucanía, al sur del país. Debido a su antigüedad y ubicación céntrica, se ha convertido en uno de los íconos y en un atractivo turístico de la localidad.​ Su nombre se debe a San Felipe Neri, santo católico italiano, fundador de la Congregación del Oratorio. Historia La creación de la iglesia se debió al establecimiento de los inmigrantes italianos, llegados a fundar la localidad a comienzos del siglo XX, como parte del proceso de la colonización europea de la Araucanía. Los colonos, en su gran mayoría de religión católica, necesitaban un templo religioso donde acudir, por lo que dentro del planeamiento urbanístico de la localidad, erigieron una primera capilla, de menores dimensiones, frente a la plaza de Armas, la cual fue inaugurada en septiembre de 1916.​ En aquel entonces, la iglesia se encontraba bajo la jurisdicción eclesiástica de la arquidiócesis de la Santísima Concepción, hasta la creación de la diócesis de Temuco en 1925.​ El actual templo, de mayores dimensiones y que preserva la edificación original pero con ligeras modificaciones en su estética, fue construido en el mismo lugar donde se encontraba la anterior capilla, siendo inaugurado en 1950.​ Arquitectura y componentes En su exterior destaca desde sus inicios por ser una estructura completamente de color blanco, con un campanario del mismo color en un costado del frontis. En el techo se preservan las tejas tradicionales con las que se edificaba en la zona en la época de su construcción. En su interior, la iglesia alberga efigies de santos italianos, como San Pío de Pietrelcina y San Felipe Neri, la imagen de su santo patrono que da nombre al templo. Además, en el altar principal se encuentra un mosaico conmemorativo detrás del Cristo crucificado, que recuerda el centenario de la fundación de la iglesia. Además de las celebraciones religiosas, en la actualidad, la iglesia realiza una participación activa dentro de las actividades de las festividades laicas a nivel local, como la celebración del aniversario de Capitán Pastene y las fiestas que conmemoran la llegada de los colonos italianos y lo relacionado con la cultura italiana.​ Galería Referencias
Монетный двор Чили

Монетный двор Чили (исп. Casa de Moneda de Chile) — чилийское предприятие, было создано в 1743 году. Первую золотую монету двор выпустил в 1749 году. Король Карл III в 1770 году национализировал монетный двор, принадлежавший до этого момента испанскому купцу. Через два года двор временно перенесли в коммуну Сан-Мигель. Потребовалось двадцать лет, чтобы построить новое здание, и в 1805 году двор вновь начал работу в Сантьяго. Однако здание было настолько хорошим, что его признали лучшим в Колониальной Америке, и в 1846 году оно было назначено резиденцией президента Чили Мануэлья Бульнеса. Монетный двор перенесли на проспект Порталес. Производство Монетный двор чеканил колониальные испанские монеты, а затем монеты независимого государства Чили — песо, сентаво, эскудо и сентесимо (как циркуляционные, так и памятные). Монетный двор также занимается изготовлением медалей, различных государственных документов (дипломов, водительских удостоверений, паспортов и пр.), номерных знаков для транспортных средств. В различное время двор чеканил монеты для других стран — Доминиканской Республики, Гватемалы, Сальвадора, Венесуэлы, Парагвая, Аргентины, Боливии, Уругвая и др. Ссылки Монетный двор Чили переехал в Чии, sibnet info Монетный двор Чили, Планета монет Nuestra empresa, сайт Монетного двора Чили (исп.)
Монетний двір Чилі

Монетний двір Чилі (ісп. Casa de Moneda de Chile) — державне підприємство, основним видом діяльності якого є друкування банкнот і карбування монет. Також підприємство займається виробництвом марок, паспортів, офіційних бланків, нагород, номерних знаків для автомобілів тощо. Історія У 1733 р. керуючий містом Сантьяго послав прохання Філіпу V, королю Іспанії, яка тоді володіла територією сучасного Чилі, про заснування місцевого монетного виробництва. Король зволікав з відповіддю. Тоді іспанський купець Francisco García Huidobro, повідомив короля, що стане спонсором можливе будівництво та забезпечення грошового двору в обмін на частину прибутку від операцій монетного виробництва. Король погодився. У 1743 р. був заснований Чилійський монетний двір, фактичним керівником якого був іспанський купець. Першу золоту монету двір випустив в 1749 році. У 1770 р. король Карл III усвідомивши, що грошовий двір фактично не належить короні, націоналізував його, залишивши купця не при справах. Через 2 роки двір тимчасово перенесли в комуну Сан-Мігель. У 1802 р. будівництво Чилійського Королівського монетного двору в Сантьяго, що тривало майже 20 років, було закінчено. Будівлю монетного двору було визнано кращою в Колоніальній Америці. Споруда була настільки гарна, що в 1846 р. президент незалежної Чилі Мануель Бульнес вирішив переробити її під свою резиденцію з деякими міністерствами всередині (сьогодні ця будівля — Ла-Монеда — офіційна резиденція Президента країни). Монетний двір перенесли на проспект Avenida Portales. З 2009 р. він є державною корпорацією «Casa de Moneda de Chile». З 1817 року карбувалися чилійські песо, а також розмінні сентаво, які через інфляцію 1955 р. вийшли з обігу. З 1960 р. карбується, введена в обіг нова валюта - ескудо і розмінні сентісімо, що проіснували 15 років. З 1975 р. монетний двір знову повернувся до виготовлення песо. Незвичайним видом продукції монетного двору є номерні знаки для транспортних засобів, а також різні державні документи, напр., дипломи, водійські права, паспорти тощо. Також виготовляються медалі, пластини, колекційні монетні набори. У різний час двір карбував монети для інших країн — Домініканської Республіки, Гватемали, Сальвадору, Венесуели, Парагваю, Аргентини, Болівії, Уругваю та ін. Знак монетного двору Усі монети та медалі, викарбувані монетним двором, мають відмітний символ "S" ( Знак монетного двору ), з німбом (кружечком) над ним. Цей символ присвячений Апостолу Сантьяго, покровителю столиці. За цією міткою можна ідентифікувати місце виготовлення, у даному випадку Чилі. Посилання Офіційний сайт монетного двору Чилі [Архівовано 8 березня 2021 у Wayback Machine.](ісп.) Історія монетного двору Чилі [Архівовано 17 квітня 2021 у Wayback Machine.](ісп.) Примітки
Pisagua

Pisagua ist ein Fischerhafen in der Kommune Huara, der Región de Tarapacá, im Norden Chiles. Der Ort liegt ca. 50 km westlich der Panamericana und wird nur selten von öffentlichen Verkehrsmitteln angefahren. Geschichte Pisagua war ursprünglich einer der Hauptausfuhrhäfen für Salpeter. Mit dem Ende des Bergbaues begann der Niedergang der Stadt. Heute leben nur noch circa 300 Menschen in der weitgehend verödeten Stadt, an deren einstige Blütezeit noch das erhaltene, aus Holz erbaute Stadttheater erinnert. Die Energieversorgung der Stadt erfolgt nur noch über Notstromaggregate. Tourismus gibt es praktisch nicht, trotz des weiten Pazifikstrandes. Die Stadt wurde am 2. November 1879 während des Salpeterkriegs von chilenischen Truppen erobert und ging nach dem Vertrag von Ancón 1883 von Peru an Chile. Eine nationale Gedenkstätte erinnert an dieses Ereignis. Wegen ihrer Lage am Rande der Atacamawüste und der großen Entfernung zu anderen Städten wurde die Region um Pisagua mehrfach zur Anlage von Gefangenenlagern genutzt. Während des Salpeterkriegs waren dort peruanische Kriegsgefangene interniert. 1946 richtete der chilenische Präsident Gabriel González Videla erstmals ein Konzentrationslager für politische Gegner ein. Zu Beginn der Militärdiktatur in Chile befand sich 1973 und 1974 in Pisagua ein Konzentrationslager, in dem zahlreiche politische Gegner des Pinochet-Regimes gefangen gehalten und gefoltert wurden. Bauwerke Mit Ausnahme des Glockenturmes von Pisagua, welcher als „Nationales Monument“ geschützt ist, ist die historische Bausubstanz des Ortes extrem gefährdet (insbesondere das Theater) oder schon weitgehend verschwunden. Die ehemalige Größe der Stadt von mehreren zehntausend Einwohnern ist heute nicht mehr erkennbar. Der Ort wirkt eher wie ein kleines Fischerdorf. Sonstiges Die Stadt war Namensgeber des Segelschiffs Pisagua der deutschen Reederei Ferdinand Laeisz. Es handelte sich dabei um eines der seinerzeit berühmten Flying-P-Liner, zu denen auch die Passat und die Pamir gehörten. Bildergalerie Weblinks