NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estadio Carlos Dittborn

Le stade Carlos Dittborn ou Estadio Carlos Dittborn est un stade situé à Arica, au Chili, près de la frontière péruvienne. C'est un stade pour tous les sports. Il est actuellement consacré essentiellement aux matchs de football. Histoire Le stade, construit par l'architecte Karl Brunner, a une capacité de 17 786 personnes, et a été construit en 1962, pour la Coupe du monde de football 1962. Il fut inauguré le 15 avril 1962. Le stade est appelé Carlos Dittborn, en l'honneur de cette personne (Carlos Dittborn Pinto), qui fut le président de la CONMEBOL (1955-1957) et le président du Comité d'organisation chilien pour la Coupe du monde, qui mourut un mois avant le début de la compétition. Il accueillit plusieurs matchs du premier tour de la phase finale de la Coupe du monde de football 1962 (tous les matchs du groupe A (Colombie, URSS, Uruguay et Yougoslavie), et un quart de finale (Chili-URSS 2-1). Ce stade accueille deux équipes locales : le Club Deportivo San Marcos de Arica (D2 chilienne) et le Deportivo Universidad de Tarapacá (D3 chilienne). Notes et références Liens externes Ressource relative au sport : StadiumDB Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail du Chili
Estadio Carlos Dittborn

Az Estadio Carlos Dittborn stadion a chilei Aricában álló labdarúgó stadion, melyet az 1962-es labdarúgó-világbajnokságra építettek. Itt kerültek megrendezésre az 1. csoport (Uruguay, Kolumbia, Szovjetunió, Jugoszlávia) selejtező mérkőzései. A stadion nem csak a labdarúgó sportot képes kiszolgálni, sokoldalúsága további sportágaknak (atlétika, amerikai futball), kulturális és egyéb rendezvényeknek is helyet tud biztosítani. A stadion építését az 1962-es labdarúgó- világbajnokságra fejezték be, nézőterének befogadóképessége 17786 fő. A stadiont Carlos Dittbornról nevezték el, aki a chilei világbajnokság szervező bizottságának az elnöke volt, de a világesemény előtt egy hónappal meghalt.
Stadio Carlos Dittborn

Lo Stadio Carlos Dittborn (in spagnolo Estadio Carlos Dittborn) è uno stadio calcistico di Arica, in Cile, della capienza di 10 000 spettatori. Fu costruito nel 1962 ed è utilizzato prevalentemente dalla squadra locale, il San Marcos de Arica. Ha ospitato alcune partite del campionato del mondo 1962. Incontri del campionato mondiale di calcio 1962 Uruguay - Colombia 2-1 (Gruppo 1) il 30 maggio Unione Sovietica - Jugoslavia 2-0 (Gruppo 1) il 31 maggio Jugoslavia - Uruguay 3-1 (Gruppo 4) il 2 giugno Unione Sovietica - Colombia 4-4 (Gruppo 4) il 3 giugno Unione Sovietica - Uruguay 3-1 (Gruppo 4) il 6 giugno Jugoslavia - Colombia 5-0 (Gruppo 4) il 7 giugno Cile - Unione Sovietica 2-1 (Quarti di finale) il 10 giugno Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su estadio Carlos Dittborn
Estadio Carlos Dittborn

Het Estadio Carlos Dittborn is een voetbalstadion in Arica in het uiterste noorden van Chili. Het werd gebouwd in de aanloop van de WK voetbal in 1962. Carlos Dittborn is vernoemd naar de voorzitter van het organisatiecommittee van de WK die een maand voor het begin van het toernooi overleed. WK interlands Tijdens de WK werden alle zes wedstrijden van groep A en een kwartfinale in het stadion gespeeld.
Estadio Carlos Dittborn

Estadio Carlos Dittborn – wielofunkcyjny stadion w mieście Arica, w Chile. Używany jest głównie do rozgrywania meczów piłkarskich. Mecze na tym stadionie rozgrywają drużyny CD San Marcos Arica i Universidad de Tarapacá. Obiekt może pomieścić 17 786 ludzi. Historia Obiekt został wybudowany na Mistrzostwa Świata w Piłce Nożnej 1962, które były organizowane przez Chile. Architektem był Karl Brunner. Został tam zlokalizowany ze względu na bliskość (18 km) do granicy z Peru. Organizatorzy byli pewni, że reprezentacji sąsiedniego kraju uda się zakwalifikować do tego turnieju, Peruwiańczycy jednak w eliminacjach przegrali z piłkarzami Kolumbii. Nazwa stadionu pochodzi od osoby Carlosa Dittborna, który był prezydentem komitetu przygotowującego Mistrzostwa Świata w tym kraju. Dittborn umarł na miesiąc przed rozpoczęciem turnieju. Mistrzostwa Świata 1962 Podczas Mundialu w 1962 roku na tym stadionie zostały rozegrane mecze grupy A. W skład grupy wchodziły reprezentacje Związku Radzieckiego, Jugosławii, Urugwaju i Kolumbii. Największą frekwencję ze spotkań grupowych miał mecz Związku Radzieckiego z Jugosławią (2:0), na który przyszło ponad 15 tys. widzów. Najmniej, 7 167 kibiców obejrzało spotkanie Jugosławii i Kolumbii zakończone wynikiem 5:0. Prócz meczów grupowych na tej arenie odbył się także ćwierćfinał pomiędzy reprezentacją Chile a reprezentacją Związku Radzieckiego zakończony wynikiem 2:1. Spotkanie obejrzało ponad 17 tys. widzów. Przypisy
Estádio Carlos Dittborn

O Estádio Carlos Dittborn é um estádio de futebol localizado em Arica, Chile. Inaugurado em 15 de Abril de 1962, foi uma das sedes da Copa do Mundo de 1962. É o local onde o San Marcos de Arica manda seu jogos, tendo capacidade para 9.746 espectadores. O nome do estádio é uma homenagem a Carlos Dittborn Pinto, que foi presidente da Conmebol e do comitê organizador da Copa do Mundo de 1962, que faleceu alguns dias antes na inauguração. Ele, que foi um dos principais responsáveis por trazer a Copa do Mundo ao Chile, morreu um mês antes do torneio começar. História O estádio foi construído às pressas para ser uma das sedes da Copa do Mundo de 1962, pois Antofagasta, que iria ser uma das sedes representando o norte do Chile, não havia evoluído na construção de seu estádio. Com o passar dos anos, o recinto, que é o mais ao norte do Chile, não sofreu muitas alterações ou mudanças significativas. Finalmente, entre 2012 e 2014, passou por um amplo processo de modernização, passando a ter cadeiras em todos os setores do estádio, além de um novo telhado na arquibancada principal. Copa do Mundo de 1962 O Estádio Carlos Dittborn recebeu sete partidas da Copa do Mundo FIFA de 1962, sendo seis na primeira fase e uma nas quartas de final. Jogos na Copa do Mundo de 1962 Referências Ligações Externas
Карлос Диттборн (стадион)

«Карлос Диттборн» (исп. Estadio Carlos Dittborn) — многофункциональный стадион в городе Арике (Чили). В настоящее время используется преимущественно для футбольных матчей. «Карлос Диттборн» — домашний стадион для местного клуба «Сан-Маркос де Арика» Стадион был построен в 1962 году к чемпионату миру по футболу, проходившем в Чили в том же году. Он был назван в честь Карлоса Диттборна, президента Чилийского организационного комитета по подготовке к чемпионату мира 1962. Диттборн скончался за месяц до начала чемпионата. На стадионе в рамках чемпионата мира по футболу 1962 года было сыграно 6 матчей: 5 в групповом турнире и 1 четвертьфинал. В 1/4 финала здесь сборная Чили победила (2-1) сборную СССР. Ссылки Фотографии на worldstadiums.com
Estadio Carlos Dittborn

Estadio Carlos Dittborn är en idrottsarena i Arica i norra Chile. Arenan byggdes inför Fotbolls-VM 1962 och var spelplatsen för grupp A och även för en kvartsfinal. Arenan invigdes 15 april 1962, enbart 15 dagar innan premiären av VM-turneringen. Den första matchen i världsmästerskapet som spelades på arenan var Uruguay mot Colombia, där Uruguay vann med 2-1 inför 7 908 åskådare. Arenan är uppkallad efter Carlos Dittborn, före detta ordförande av CONMEBOL, som var med och anordnade mästerskapet, men som avled några dagar innan VM-turneringen. På arenan spelades även Copa Pacífico 2012. Fotbollslaget San Marcos de Arica spelar sina hemmamatcher på arenan.
Карлос Діттборн (стадіон)

Стадіон імені Карлоса Діттборна розташований у місті Аріка, Чилі, і був урочисто відкритий 15 квітня 1962 року. Це місце проведення домашніх матчів Сан-Маркос де Аріка. Стадіон названо на честь спортивного діяча Карлоса Діттборна Пінто, президента КОНМЕБОЛ та оргкомітету Чемпіонату світу 1962 року, який помер за кілька днів до його інавгурації. Стадіон пройшов повну реконструкцію між 2012 та 2014 роками, що зменшило його місткість з 14 373 до 9700 глядачів. Історія Стадіон був створений за ініціативою Хунти де Аделанто де Аріка у відповідь на відмову від Антофагасти як репрезентативного місця для північного Чилі. Як анекдот, муніципалітет Аріки погодився розподілити воду для міста протягом 3 днів на тиждень, щоб трава росла в оптимальних умовах для проведення чемпіонату світу. Організатори Чемпіонату світу 1962 року обрали північне місто Аріка, вважаючи, що Перу напевно пройде кваліфікацію і приїде зі своїми вболівальниками через близькість до кордону з цією країною, але в підсумку саме Колумбія, всупереч усьому, вибила Перу з-поміж претендентів. Валентин Гранаткін, віцепрезидент ФІФА і керівник футболу в Радянському Союзі, розповів про стадіон журналу En Viaje: «Коли я більш як 2 годин бачив пустелю з ілюмінатора літака, я був приголомшений і думав, що не може бути правдою, що в цих місцях проводяться матчі чемпіонату світу. Але опинившись на місці, я побачив, на що здатна робота людини, яка прагне досягти мети». Вартість будівництва цього стадіону тоді становила 450 000 доларів США (сьогодні це еквівалент 3 700 000 доларів США). Стадіон «Карлос Діттборн» став місцем єдиного олімпійський голу (станом на 2018 рік), забитого на чемпіонаті світу. Його забив колумбієць Маркос Колл у матчі між Колумбією та Радянським Союзом 3 червня 1962 року. Чемпіонат світу з футболу 1962 Матчі чемпіонату світу з футболу 1962 року Чвертьфінал Кубок Тихого океану 2012 Перший матч Тихоокеанського кубка 2012 Інші майданчики Стадіон Карлоса Діттборна розташований у спортивному комплексі, який включає 2 інші міністадіони, розташовані на південь від головного стадіону. Поле № 3 «Альфредо Россі Монтана» має трибуни місткістю близько 3500 глядачів і використовувалося командою Сан-Маркос де Аріка в турнірі Прімери B 2010 року під час першого етапу реконструкції головного стадіону. Сьогодні воно використовується для гри в регбі. Зі свого боку, друге поле, відоме як «Segundo 'Chirimino' Mamani», з 2012 року має поле з синтетичним покриттям і вміщує 400 глядачів, і використовується нижчими дивізіонами Сан-Маркос-де-Аріка. Див. також Чилійські футбольні стадіони Список літератури Посилання Фотографія зовнішнього вигляду стадіону імені Карлоса Діттборна, 2008 рік Стадіон Карлос Дітборн на Worldstadiums
Illes Desertores

Les illes Desertores (Islas Desertores, Grupo Desertores) són un grup de sis illes habitades al Mar de Chiloé, entre l'illa Gran de Chiloé i el Xile continental. Es considera que aquestes illes pertanyen a l'arxipèlag de Chiloé malgrat que estan administrades per la província de Palena en lloc de la província de Chiloé. Les illes Desertores són Auteni, Chuit, Chulin (de 17 km²), Imerquiña, Nayahue i Talcan (la més grossa, amb 12.385 km² i 187 habitants) a més dels illots Nihuel i O'Higgins. Les Desertores són les illes més a l'est de l'arxipèlag de Chiloé i l'illa més a l'est. Talcan, es troba a només 6 km del continent. Aquestes illes son una important reserva per l'estudi de la conservació de les aus. Referències
Desertores-Inseln

Die Desertores-Inseln (spanisch Islas Desertores) sind eine Inselgruppe im Meer von Chiloé, zwischen der Insel Chiloé und dem Festland Chiles. Sie sind die östlichsten Inseln des Chiloé-Archipels und werden verwaltungsmäßig als Teil der Gemeinde Chaitén in der Provinz Palena verwaltet. Es gibt mehrere kleinere Inseln im Archipel. Geographie Die Desertores-Inseln bilden eine maritime Pufferzone zwischen dem Golf von Ancud und dem Golf von Corcovado. Sie sind die östlichsten Inseln des Chiloé-Archipels und werden verwaltungsmäßig als Teil der Gemeinde Chaitén in der Provinz Palena verwaltet, im Gegensatz zum Rest des Archipels, der die Provinz Chiloé bildet. Die sechs Hauptinseln sind Auten, Chuit, Chulin, Imerquiña, Nayahue und Talcan. Talcan ist die größte und östlichste der Desertores-Inseln und liegt nahe dem Festland. Das Gelände besteht hauptsächlich aus Küstenflachland und bewaldeten Ebenen mit immergrünen Wäldern, wie sie typisch für die Regenwälder Südchiles sind. Die Inseln zeichnen sich durch kleine Hügel, Küstenklippen und Buchten aus, die sich für handwerkliche Fischerei und Seetangernte eignen. Verschiedene Vegetationszonen kommen vor, etwa Sandstrände, Graslandschaften und felsige Bereiche. Die Inseln haben ein gemäßigtes Klima mit warmen Sommern und reichlich Niederschlägen. Die Inseln beherbergen eine Vielzahl von Arten, und die Regierung Chiles hat erste Arbeiten zur Ausweisung von Meeresschutzgebieten in der Nähe des Desertores-Archipels angekündigt, um Fischbestände zu schützen und marine Lebensräume zu erhalten. Wirtschaft und Infrastruktur Die Inseln sind dünn besiedelt; die primären Wirtschaftsaktivitäten umfassen Fischerei und Subsistenzlandwirtschaft. Historisch isoliert, spielten die Inseln lange Zeit nur eine marginale Rolle in staatlichen Planungen, bis neuere Initiativen begannen, staatliche Dienste auf Inseln wie Nayahué und Auten im Jahr 2022 bereitzustellen. Diese Einsätze zielen darauf ab, entlegene Gemeinden direkt vor Ort mit Gesundheits-, Justiz- und Verwaltungsdiensten zu erreichen. Es gibt keine permanenten Straßenverbindungen; alle Reisen erfolgen per Boot. Vom Staat subventionierter Seeverkehr verbindet die Inseln mit Chiloé und Chaitén. Einige Inseln wie Talcan verfügen über kleine Flugplätze, haben jedoch keinen regelmäßigen kommerziellen Flugverkehr. Einzelnachweise
Desertores Islands

Desertores Islands are a group of islands in the Sea of Chiloé, between Chiloé Island and the mainland of Chile. They are the easternmost islands of the Chiloé Archipelago, and are administered as part of the Chaitén commune, in the Palena Province, unlike the rest of the Archipelago, which forms Chiloé Province. The six main islands are Auten, Chuit, Chulin, Imerquiña, Nayahue and Talcan, with Talcan, the biggest and easternmost of the Desertores Islands, close to the mainland. There are several smaller islands in the archipelago. The islands are home to small, isolated communities that rely primarily on fishing and subsistence agriculture. Geography Desertores Islands are a group of islands in the Sea of Chiloé, between Chiloé Island and the mainland of Chile, forming a maritime buffer between the Gulf of Ancud and the Gulf of Corcovado. They are the easternmost islands of the Chiloé Archipelago geographically, but are administered as part of the Chaitén commune, in the Palena Province, unlike the rest of the Archipelago, which forms Chiloé Province. The six main islands are Auten, Chuit, Chulin, Imerquiña, Nayahue and Talcan. Talcan, spanning 44.986 km2 (17.369 sq mi) is the biggest and easternmost of the Desertores Islands, close to the mainland. The terrain is made up primarily of coastal lowlands and forested plains covered by evergreen forests, typical of southern Chile’s rainforests. The islands are characterized by small hills, coastal cliffs, and inlets suitable for artisanal fishing and seaweed harvesting. Various distinct vegetation zones occur such as sandy beaches, grasslands, and rocky areas. The islands have a temperate climate with warm summers and ample rainfall. The islands are home to a number of species, and the government of Chile has announced preliminary work on Marine Protected Areas near the Desertores archipelago to safeguard fisheries and preserve marine habitats. Demographics and economy The islands are sparsely populated with primary economic activities including fishing and subsistence farming. Historically isolated, the islands remained marginal in government planning until recent initiatives began providing state services to islands like Nayahué and Auten in 2022. These missions aim to reach remote communities with health, judicial, and civil services directly in their localities. There are no permanent road connections, and all travel is by maritime transport links the islands to Chiloé Island and to Chaitén on the mainland. Some islands like Talcan have an aerodrome, but do not have regular commercial flights. References External links
Islas Desertores

Le Islas Desertores sono un gruppo di isole del Cile che fanno parte dell'arcipelago di Chiloé e si trovano tra il golfo del Corcovado e il golfo di Ancud. Appartengono alla regione di Los Lagos e alla provincia di Palena; sono amministrate dal comune di Chaitén. Le isole appartengono amministrativamente al comune di Chaitén dal 1979, in precedenza facevano parte del comune di Quinchao (provincia di Chiloé). Dal 2010, gli abitanti delle isole chiedono di dipendere nuovamente da quella provincia per la vicinanza geografica e culturale con Chiloé. Geografia Le Desertores sono le isole più orientali dell'arcipelago e si trovano tra le isole del Grupo Chaulinec e il continente. Il canale di Apiao le divide dal Grupo Chaulinec e il canale Desertores le separa dalla terraferma. Il gruppo è composto da sei isole maggiori e alcuni isolotti: Chulín, la più settentrionale del gruppo, ha una superficie di 16,4 km² e contava 191 abitanti al censimento del 2002. Chuit, ha una superficie di 4,5 km² e 136 abitanti. Imerquiña, l'isola più piccola Talcán, la maggiore del gruppo, ha una superficie di circa 44 km² e un'altezza massima di 60 m. Contava 213 abitanti al censimento del 2002. Vicino a punta Beltrán, la sua estremità settentrionale, sullo scoglio di Roca Naranjo c'è un faro automatico. Auteni Nayahué Note
Provinz Antofagasta

Die Provinz Antofagasta (spanisch Provincia de Antofagasta) ist eine Provinz in der chilenischen Región de Antofagasta. Die Hauptstadt ist Antofagasta. Beim Zensus 2024 lag die Einwohnerzahl bei 428.749 Personen. Die Provinz ist nach ihrer Hauptstadt benannt. Geographie Die Provinz Antofagasta liegt in der Atacamawüste und grenzt im Norden an die Provinzen El Loa und Tocopilla, im Westen an den Pazifischen Ozean und im Süden an die Region Atacama. Geschichte Vor 1866 war diese Region umstritten und wurde von Chile und Bolivien beansprucht. Zwischen 1866 und 1879 gehörte die Provinz vertraglich zu Bolivien und war als Departamento Atacama oder Litoral bekannt. Im Salpeterkrieg von 1879 bis 1884 fiel es in den Besitz Chiles und wurde 1904 endgültig abgetreten, was von Bolivien als gewaltsame Übernahme eines Landesteils angesehen wird. Wirtschaft Das Gebiet ist reich an Salz- und anderen Mineralvorkommen mit den wichtigen Caracoles-Silberminen etwa 140 km nordöstlich von Antofagasta. Wie die anderen Provinzen dieser Region produziert Antofagasta für den Export Kupfer, Silber, Silbererze, Blei, Natriumnitrat, Borax und Salz. Auch Eisen- und Manganerze sind hier zu finden. Gemeinden Die Provinz Antofagasta gliedert sich in vier Gemeinden: Taltal Sierra Gorda Mejillones Antofagasta Weblinks Einzelnachweise
Antofagasta Province

Antofagasta Province (Spanish: Provincia de Antofagasta) is one of three provinces in the northern Chilean region of Antofagasta (II). The capital is the port city of Antofagasta. Located within the Atacama Desert, it borders the El Loa and Tocopilla provinces to the north, the Pacific Ocean to the West and the Atacama Region to the south. History Before 1866, this region was disputed and claimed by Chile and Bolivia. After the Boundary Treaty of 1866 between the two nations the province was part Bolivia, and was known as the Atacama Department, or the Litoral. The Secret Treaty of 1873 between Peru and Bolivia was followed by the Boundary Treaty of 1874 between Bolivia and Chile. Afterwards Chile defeated both Peru and Bolivia in the War of the Pacific of 1879–84. The Antofagasta region was occupied by Chile during the War and administered as the Antofagasta Territory (which was neither a province or department) until 1888, when the Antofagasta Department was created. It was officially ceded to Chile by Bolivia in 1904. Bolivia still argues that this was a forced takeover of part of a country by a stronger nation. Geography The province spans an area of 67,813.5 km2 (26,183 sq mi) in the Atacama Desert. It is the second largest province in the country, second only to Antártica Chilena Province (1,265,853.7 km2), which is not internationally recognized. Its area is rich in saline and other mineral deposits with the important Caracoles silver mines about 90 miles (140 km) north-east of the Antofagasta. Like the other provinces of this region, Antofagasta produces for export copper, silver, silver ores, lead, nitrate of soda, borax and salt. Iron and manganese ores are also found here. Demography According to the 2002 census by the National Statistics Institute, the province had a 2012 population of 359,353, and a population density of 4.7/km2 (12/sq mi). Of this population, 313,244 (98.3%) lived in urban areas and 5,535 (1.7%) in rural areas. Between the 1992 and 2002 censuses, the population grew by 29.1% (71,779 persons). Besides Antofagasta, the principal towns are Taltal and Mejillones. Administration As a province, Antofagasta is a second-level administrative division of Chile, which is further subdivided into four communes (comunas). The province is administered by a presidentially appointed regional delegate. Government headquarters, before the suppression of provincial governments, were located at Arturo Prat N° 384, Piso 6, Antofagasta. References External links (in Spanish) Government of Antofagasta
Provincia de Antofagasta

La provincia de Antofagasta es una de las 3 provincias que conforman la región de Antofagasta, ubicándose al poniente de esta. Tiene una superficie de 65 987 km² (la más grande de la Región de Antofagasta), posee una población de 318 779 habitantes y su capital provincial es el puerto de Antofagasta. Economía En 2018, la cantidad de empresas registradas en la provincia de Antofagasta fue de 10.972. El Índice de Complejidad Económica (ECI) en el mismo año fue de 0,82, mientras que las actividades económicas con mayor índice de Ventaja Comparativa Revelada (RCA) fueron Reparación de Maquinaria para Industria Textil, de la Confección, del Cuero y del Calzado (53,08), Fabricación de Cojinetes, Engranajes, Trenes de Engranajes y Piezas de Transmisión (39,75) y Agencias de Noticias (33,69).​ Comunas Actualmente, la provincia está constituida por 4 comunas: Antes de la Regionalización La antigua provincia de Antofagasta abarcaba toda la actual región homónima. Fue creado a partir de territorio que había sido de Bolivia antes de la Guerra del Pacífico más el Departamento de Taltal, que pertenecía a la Provincia de Atacama. La provincia fue creada oficialmente en 1888. Esta división administrativa se mantuvo hasta 1975. Autoridades Las autoridades son nombradas directamente por el Presidente de la República y se mantienen en su cargo mientras cuenten con su confianza. Gobernador Provincial (1990-2021) Las siguientes personas ejercieron como gobernadores provinciales desde que se implementó la regionalización. Delegados Presidenciales Provinciales (Desde 2021) Actualmente la provincia de Antofagasta no posee un Delegado Presidencial Provincial. Con la nueva ley de descentralización, las gobernaciones de las capitales regionales se extinguen junto con las intendencias, generando una fusión en sus equipos de trabajo, pasando a conformar la Delegación Presidencial Regional, a cargo del Delegado presidencial regional de Antofagasta. Por lo cual no existe una Delegación presidencial provincial de Antofagasta. Véase también Historia de la división político administrativa de Chile Referencias