Katedrála Saint-Mammès (Langres)

Katedrála svatého Mamanta v Langres je římskokatolická katedrála nacházející se ve francouzském městě Langres, které leží v departementu Haute-Marne v regionu Grand Est (bývalé Champagne-Ardenne). Tato katedrála vznikala v letech 1150 až 1196 uprostřed tehdejší kanovnické čtvrti. Je zasvěcena svatému Mamantovi, kapadockému mučedníkovi ze 3. století. Architektura chrámu harmonicky spojuje prvky burgundského románského slohu s gotickým stylem, což dokládají zejména lomené klenby. Západní průčelí, které prošlo v 18. století přestavbou, pak vyniká svým klasicistním rázem. V roce 1862 byla katedrála zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Kolem roku 1140 se tehdejší biskup Geoffroy de La Roche-Vanneau (1139–1162), blízký společník svatého Bernarda, rozhodl katedrálu od základu přestavět. Stavební práce započaly v kněžišti. Třípodlažní členění stěn bylo inspirováno slavným klášterním kostelem v Cluny (Cluny III). Opěrné oblouky chóru zůstaly skryty pod střechou, avšak ty v hlavní lodi byly viditelné i z exteriéru. Papežská bula Alexandra III. z roku 1170 (který v letech 1163 až 1165 pobýval v exilu v Sens) dokládá, že stavba tehdy značně pokročila. V té době zbývalo dokončit pouze první klenební pole hlavní lodi a hlavní průčelí. Roku 1190, po odkoupení pozemků na západní straně, začala závěrečná etapa výstavby. Katedrála byla slavnostně vysvěcena v roce 1196, přičemž v té době zbývalo dobudovat zřejmě už jen klenby hlavní lodi. V roce 1209 získala katedrála vzácnou relikvii – lebku svatého Mamanta. Během 13. století vyrostl u chrámu ambit, z něhož se do dnešních dnů dochovala dvě křídla. Z podnětu kanovníka de Vergy byla v ose apsidy roku 1282 přistavěna osová kaple Panny Marie. Požár v roce 1314 zničil střechu hlavní lodi. V letech 1324 až 1366 následovala výstavba věnce vystupujících kaplí. V 16. století (mezi lety 1547 a 1551) nechal generální vikář Jean d'Amoncourt postavit na levé straně lodi nádhernou kapli Svatého Kříže. V roce 1562 zasáhl budovu další požár, tentokrát způsobený úderem blesku. V roce 1746 hrozilo západnímu průčelí zřícení, proto bylo rozhodnuto o jeho demolici. Nová fasáda vznikla v letech 1761 až 1768 v tehdy moderním klasicistním stylu podle projektu Clauda-Louise d'Avilera z roku 1758. Na stavební práce dohlížel architekt Jean-Antoine Caristie. Během Velké francouzské revoluce, konkrétně 12. prosince 1790, byl chrám uzavřen. Znovu se otevřel o rok později pro potřeby ústavního biskupa Huberta-Antoina Wandelaincourta, který nechal v roce 1792 odstranit letner (vstupní mříž/přepážku chóru). Od roku 1852 probíhala rekonstrukce horních partií katedrály pod vedením architekta Alphonse Duranda. Ten v letech 1857 až 1862 vybudoval také novou sakristii. V listopadu 2020 byla zahájena rozsáhlá obnova celé stavby, jejíž trvání bylo odhadnuto na 37 měsíců. Celkový popis Katedrála reprezentuje takzvaný clunyjský styl, který se rozvinul při stavbě třetího klášterního kostela v Cluny (Cluny III) v letech 1088 až 1130. Opatství Cluny podléhalo přímo papeži (bylo vyňato z biskupské pravomoci), využití tohoto slohu u katedrály v Langres však ukazuje nejen na šíření estetických prvků v regionu, ale pravděpodobně také na snahu diecéze sblížit se s papežským stolcem právě skrze vazby na Cluny. Půdorys a uspořádání Obecný půdorys této románské budovy je i přes velký význam tehdejší diecéze mnohem skromnější než v případě Cluny III. Polokruhová apsida kněžiště je obklopena ochozem. Jedna příčná loď (transept) výrazně vystupuje z půdorysu stavby. Hlavní trojlodí tvoří ústřední loď a dvě boční lodi. Katedrála v Langres tak zdaleka nedosahuje monumentálních rozměrů své předlohy. Členění stěn a klenba Vertikální členění stěn (elevace) je přímo inspirováno Cluny a využívá stejný třípatrový systém. Spodní patro tvoří velké hrotité arkády, nad nimi se nachází slepé arkády (trigramy) v temném mezistřešním prostoru a nejvýše jsou umístěna samostatná lomená okna. Jednotlivá patra odděluje výrazná římsa. Na rozdíl od Cluny však tato římsa v Langres již nehraje roli v celkové statice a rovnováze sil. Vliv Cluny je patrný také na prvcích vertikální podpory. Pilastr na masivním přízedním pilíři obklopují dvě příložné kolonetky, což odpovídá řešení druhého patra v Cluny III. V Langres se však již setkáváme se zjednodušením – podpory se zde v závislosti na patrech nijak neliší. Pilastr nese v patě klenby pseudokorintskou hlavici. Tento antikalizující styl se opakuje i u slepých arkád pod střechou, kde římsu nese kanelovaný pilastr s pseudokorintskou hlavicí. Architektonický význam a výzdoba Katedrála v Langres sice převzala antické tvarosloví z Cluny III, ale vzdala se některých konstrukčních složitostí. Ty byly v Cluny nezbytné kvůli obřím rozměrům chrámu, v Langres však již neměly opodstatnění. Architektura v Langres je proto zjednodušenou interpretací clunyjského vzoru. Stavba si zachovala silný vztah k monumentálnímu sochařství, které bylo v oblastech Burgundsko a Champagne velmi populární. V chóru a v prvním klenebním poli hlavní lodi probíhá pod římsou prvního patra zdobený vytesávaný vlys. Bohatý ikonografický program zdobí také hlavice sloupů v bočních lodích. Hlavní loď byla zaklenuta během 13. století tehdy moderní křížovou žebrovou klenbou. Boční lodi si však ponechaly původní křížové klenby bez žeber. Původní středověké průčelí, kterému hrozilo zřícení, bylo v 18. století nahrazeno klasicistním průčelím. To svým stylem výrazně kontrastuje s dochovanou středověkou částí chrámu. Rozměry Vnitřní délka: 94,3 metru Výška klenby v hlavní lodi a chóru: 23 metrů Šířka hlavní lodi (mezi osami sloupů): 11,36 metru Celková šířka trojlodí (včetně bočních lodí): 24,4 metru Průměr sloupů v hlavní lodi: 1,25 metru Šířka příčné lodi (transeptu): 13 metrů Vnitřní délka příčné lodi (transeptu): 41,6 metru Výška věží: 45 metrů (na vrchol přístupné jižní věže vede 227 schodů) Interiér V interiéru katedrály se organicky prolínají pozdní vlivy burgundské románské architektury (prostorové uspořádání, členění stěn, dekorace) s prvními, ještě opatrnými prvky gotického slohu (způsob zaklenutí a opěrný systém). Na levé straně hlavní lodi se nachází kaple Svatého Kříže z roku 1549, která je mistrovským dílem renesance. Pozoruhodná je zejména její valená klenba s vyřezávanými kazetami, oltář a dlažba z pestrobarevné rouenské fajánse. Někdejší křížová chodba (ambit) je tvořena dvěma gotickými galeriemi ze 13. století; v současnosti v těchto prostorách sídlí městská knihovna. Vnitřní prostory chrámu působí monumentálním dojmem. Celková délka svatyně dosahuje 94 metrů, šířka v místě příčné lodi činí 43 metrů a výška hlavní lodi dosahuje 23 metrů. Umělecká výzdoba V 16. století daroval kardinál Claude de Longwy de Givry zdejší katedrále soubor osmi tapisérií s výjevy z legendy o svatém Mamantovi (Saint-Mammès). Předlohy (kartony) pro tyto tapisérie vytvořil renesanční umělec Jean Cousin starší, pocházející z města Sens. Do současnosti se z tohoto cyklu dochovaly pouze tři kusy – dva jsou vystaveny přímo v katedrále a jeden se nachází ve sbírkách pařížského muzea Louvre. Zbývajících pět tapisérií bylo ztraceno. Varhany Hlavní varhany na kůru Hlavní varhany katedrály byly původně postaveny na počátku 18. století pro opatství Morimond. Nástroj vznikl ze spolupráce místního sochaře Jean-Françoise Béchampa, který od roku 1714 vyřezával varhanní skříň a varhanáře Jeana Treuillota, jenž na nástroji pracoval v letech 1714–1718. Bohatě zdobená skříň se skládá z píšťalových věží oddělených plochými poli a její rokajový dekor doplňují hlavy andělíčků, hrající andělé a girlandy z listoví. Krátce před Francouzskou revolucí byl nástroj rozšířen. Během revolučních událostí došlo k rozprodání majetku opatství, varhany tehdy zakoupil biskup z Langres a věnoval je své katedrále. Varhany prošly dalšími vlnami rozšiřování a přestaveb v letech 1837, 1875 a 1931, kdy získaly nový dmychadlový systém a další rejstříky. V roce 1943 nástroj poškodil výbuch. V roce 1970 byly varhany prohlášeny za národní historickou památku (monument historique), přičemž samotná vyřezávaná skříň tuto památkovou ochranu získala již v roce 1949. Následné restaurování provedla v roce 1972 dílna Haerpfer-Ermann a obnovený nástroj slavnostně inauguroval varhaník Gaston Litaize 14. září 1975. V současnosti disponují varhany 4071 píšťalami a celkem 53 rejstříky, které jsou rozděleny mezi čtyři manuály a pedál německého typu. Nástroj dodnes doprovází liturgii a každou neděli i během svátků slouží k četným improvizacím. Vedle liturgického repertoáru umožňuje interpretaci všech hudebních stylů od tvorby Johanna Sebastiana Bacha až po současnost. Místní Spolek přátel varhan katedrály (Association des amis de l'orgue de la cathédrale) pořádá každé léto řadu koncertů. Zvony Věžní zvonohru katedrály tvoří soubor pěti zvonů určených k běžnému vyzvánění. Jean (bourdon): tón B2 – hmotnost 2 830 kg, odlit v roce 1868 zvonaři Petitfourem a Richebourgem ve vsi Arbot. Bez jména: tón c1 – hmotnost 1 900 kg, odlit v roce 1835 zvonařskou dílnou Goussel & Barret v Breuvannes. Martin: tón d1 – hmotnost 1 320 kg, odlit v roce 1810 zvonaři Mutelem, Varinotem, Josephem a Nicolasem Gousselem. Amatre: tón es1 – hmotnost 1 050 kg, odlit v roce 1808 zvonařskou dílnou Goussel & Barret v Breuvannes. Didier: tón f1 – hmotnost 874 kg, odlit v roce 1868 zvonařem Petitfourem v Arbotu. Tento pátý zvon (Didier) byl poprvé odlit v roce 1868 společně s hlavním zvonem (bourdonem) v dílně autorů Petitfour a Richebourg. Protože však jeho zvuk nesplňoval očekávání, nechal ho zvonař Petitfour ještě téhož roku přelít samostatně. Katedrální poklad V místnosti určené pro katedrální poklad (klenotnici) se nachází mnoho uměleckých předmětů vysoké hodnoty. Mezi nejvýznamnější patří: Relikviářová busta svatého Mamanta: obsahuje lebku tohoto světce, kterou katedrála v minulosti získala darem z Konstantinopole. Relikviář z opatství Clairvaux: uchovává údajný zlomek ze skutečného Kříže, na kterém byl ukřižován Ježíš Kristus. Slonovinová soška ze 15. století: drobné dílo zobrazující svatého Mamanta, jak si drží vyvržené vnitřnosti. Podle křesťanské legendy totiž lvi, kterým Římané mladého Mamanta předhodili, odmítli chlapce sežrat. Římští katani se ho proto rozhodli usmrtit tak, že mu trojzubcem rozpárali břicho. Památkově chráněný inventář Odkazy Literatura H. Brocard, Inventaire des reliques et autres curiosités de l'église cathédrale St-Mammès, in: Bulletin de la Société historique et archéologique de Langres, 1872, sv. 1, 152-178 Dostupné online Gaston Le Breton, Un carrelage en faïence de Rouen du temps d'Henri II,dans la cathédrale de Rouen, in: Réunion des sociétés des beaux-arts des départements à la Sorbonne du 15 au 19 avril 1884, typographie E. Plon, Pais, 1884, 372-383 Dostupné online Maurice Roy, Les tapisseries de Saint-Mammès de Langres : compositions authentiques de Jehan Cousin père, Paul Duchemin imprimeur-éditeur, Sens, 1914 Dostupné online Hubert Collin, Champagne romane, La Pierre-qui-Vire (France), Zodiaque, 1981 Jean-Marie Pérouse de Montclos, Le guide du Patrimoine : Champagne-Ardenne, Paris, Hachette, 1995, 95 s. (ISBN 2-85822-614-8) Wilhelm Schlink, Zwischen Cluny und Clairvaux, Berlin, W. de Gruyter, 1970. Michel Le Grand, Le chapitre cathédral de Langres. Son organisation et son fonctionnement, de la fin du XIIe siècle au concordat de 1516, in: Revue d'histoire de l'Église de France, 1929, tome 15, No 69, s. 431-488, 1930, tome 16, No 70, s. 23-42, 1930, tome 16, No 71, s. 240-264, 1930, tome 16, No 72, s. 373-384, 1930, tome 16, No 73, s. 502-532 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Mammès de Langres na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Mammès de Langres na Wikimedia Commons