NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palazzo del Tau

Il palazzo del Tau (in francese: palais du Tau) è un edificio che si trova a Reims, in Francia; esso fu sede dell'arcivescovo della città ed è associato ai re di Francia, la cui incoronazione si teneva nella vicina cattedrale di Notre Dame. Storia Nel VI e VII secolo il sito era ancora occupato da un'antica villa romana, che più tardi venne trasformata in un palazzo carolingio. Il primo uso documentato del nome "palazzo del Tau" risale al 1131 e deriva dalla pianta dell'edificio, a forma della lettera greca tau. La maggior parte dell'edificio originale è scomparsa: la parte più antica conservatasi fino ai giorni nostri è la cappella, del 1207. L'edificio venne infatti quasi completamente ricostruito in stile gotico fra il 1498 e il 1509, per poi essere ulteriormente modificato fra il 1671 ed il 1710 da Jules Hardouin Mansart e Robert de Cotte, per assumere l'aspetto barocco che mostra oggi. Il 19 settembre 1914 venne danneggiato da un incendio, ma venne riparato solo dopo la fine della seconda guerra mondiale. Il palazzo del Tau era la residenza dei re di Francia prima di essere incoronati nella vicina cattedrale: in quell'occasione il re veniva vestito a palazzo prima della processione che lo avrebbe portato alla cattedrale; dopo la cerimonia, nel palazzo si teneva un banchetto. Il primo di cui si abbia notizia risale al 990, mentre l'ultimo si tenne nel 1825. Dal 1972 il palazzo del Tau ospita il Musée de l'Œuvre, che contiene statue ed arazzi provenienti dalla cattedrale oltre a numerosi oggetti associati con le incoronazioni dei re francesi. Nel tesoro proveniente dalla cattedrale vi è anche dell'oreficeria sacra e il pendente che viene ritenuto il talismano di Carlo Magno (sec. IX) ed il calice di san Remi (sec. XIII) Nel 1991 il palazzo del Tau è stato inserito nell'elenco dei patrimoni dell'umanità dell'UNESCO, insieme alla cattedrale di Reims ed all'abbazia di Saint-Remi. Esso è visitato da circa 100.000 visitatori ogni anno. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su palazzo di Tau Collegamenti esterni Sito ufficiale, su palais-tau.monuments-nationaux.fr. (EN) Palazzo del Tau, su Structurae. (EN) Pagina del sito dell'UNESCO relativa al palazzo di Tau, su whc.unesco.org.
Paleis van Tau

Het Paleis van Tau (Frans: Palais du Tau) is het aartsbisschoppelijk paleis in de Franse stad Reims. In 1991 werd het Paleis van Tau samen met de kathedraal van Reims en het voormalige klooster van Saint-Remi toegevoegd aan de Werelderfgoedlijst van UNESCO. Het gebouw werd opgetrokken tussen 1498 en 1509 en gedeeltelijk herbouwd in 1675. De Franse koningen, die in de kathedraal van Reims gekroond werden, verbleven er gedurende de kroningsfeesten. De Salle basse met zijn kruisgewelven dateert nog uit de 15e eeuw en was oorspronkelijk een crypte gewijd aan de heilige Petrus. De grote zaal (Salle du Tau), waar de koninklijke banketten gehouden werden, heeft een immense stenen haard uit de 15e eeuw. Verder bevinden zich hier medaillons met de aartsbisschoppen van Reims en 14 portretten van koningen die in Reims gekroond werden. Ook de overige ruimten in het paleis zijn rijk versierd. De kapel van het paleis heeft twee verdiepingen, waarvan de bovenste nog in gebruik is. In de kapel en de Salle du Tau hangen wandtapijten uit de 17e eeuw. Het paleis is sinds 1 januari 2023 gesloten voor werken en zal heropenen in 2026. Museum Sinds 1972 is het gebouw in gebruik als museum. Topstukken zijn de gouden "talisman van Karel de Grote" uit de negende eeuw, het reliekschrijn Sainte Ampoule dat de heilige olie bevat waarmee de Franse koningen werden gezalfd, en de troon van koning Karel X. Externe links Website Palais de Tau UNESCO-site over de kathedraal van Reims (Notre-Dame), klooster van Saint-Remi en Paleis van Tau
Palais du Tau

Pałac Tau (fra: Palais du Tau) – dawny pałac arcybiskupi w Reims we Francji. Pełnił funkcje kwatery królów Francji podczas uroczystości koronacyjnych odbywających się w położonej nieopodal katedrze Notre-Dame de Reims. W 1991 Pałac Tau, wraz z katedrą Notre-Dame i byłym opactwem Saint-Remi, został wpisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Historia W VI-VII w. na terenie obecnego pałacu znajdowała się duża willa galijsko-romańska, która po późniejszej przebudowie pełniła funkcje pałacu Karolingów. Pierwsze udokumentowane użycie nazwy pałacu pochodzi z 1131. Nazwa nawiązuje do planu budynku, który przypomina literę Τ (tau, w greckim alfabecie). Większość oryginalnego budynku nie zachowała się do naszych czasów: najstarszą częścią jest kaplica z 1207. W latach 1498–1509 budynek został w dużym stopniu przebudowany w stylu gotyckim. Swój obecny wygląd zawdzięcza barokizacji przeprowadzonej w latach 1671–1710 przez Jules'a Hardouin-Mansarta i Roberta de Cotte. Uszkodzony w wyniku pożaru w dniu 19 września 1914, odbudowany dopiero po II wojnie światowej. Pałac służył jako kwatera królów Francji podczas uroczystości koronacyjnych w katedrze Notre-Dame. W pałacu przygotowywano króla do ceremonii, a po koronacji wydawano uroczysty bankiet na jego cześć. Pierwsza uczta po ceremonii koronacyjnej odbyła się tu w 990, ostatnia miała miejsce w 1825. Obecnie pałac jest siedzibą Musée de l’Œuvre (od 1972), prezentującego dzieła sztuki przeniesione z katedry (posągi, gobeliny, relikwiarze) oraz przedmioty związane z ceremonią koronacyjną królów francuskich (m.in. złoty talizman podarowany Karolowi Wielkiemu przez Haruna ar-Raszida, zawierający fragment Świętego Krzyża). Pałac Tau, wraz z katedrą Notre-Dame i byłym opactwem Saint-Remi, został wpisany w 1991 na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Rocznie pałac zwiedza około 100 000 turystów. Linki zewnętrzne Centres des Monuments Nationaux: Pałac Tau: strona oficjalna. [dostęp 2010-04-18]. (fr.).
Palácio de Tau

O Palácio de Tau (em francês: Palais du Tau) é um palácio arcebispal em Reims, na França. Relaciona-se com os reis da França, cuja coroação tinha lugar nas cercanias da Catedral de Reims. Em conjunto com a Abadia de Saint-Remi e a Catedral de Notre-Dame de Reims foram incluídos como Patrimônio Mundial da UNESCO em 1991. Uma grande vila galo-romana ainda ocupava o local do palácio nos séculos VI e VII e mais tarde se converteu em um palácio carolíngio. O primeiro documento do palácio data do ano 1131 e é a planta do edifício, que lembra a letra «Τ» (letra Tau, do alfabeto grego). A maior parte do primeiro edifício desapareceu: a parte mais antiga onde se encontra a capela. O edifício foi amplamente reformado em estilo gótico entre 1498 e 1509, e modificado até sua atual aparência barroca entre 1671 e 1710 por Jules Hardouin-Mansart e Robert de Cotte. Foi destruído por um incêndio em 19 de setembro de 1914 e não foi mais reparado até depois da Segunda Guerra Mundial. Era a residência onde permaneciam os reis em suas coroações. O rei se vestia para a coroação no palácio, antes de ir até a catedral; depois, celebrava-se um banquete no palácio. O primeiro banquete de coroação documentado no palácio foi o de 990 e o último, em 1825. Na salle de Tau («sala de Tau»), onde celebrava-se o banquete real, encontra-se uma enorme chaminé, do século XV. Desde 1972, o Palácio de Tau é um museu nacional chamado Musée de l'Œuvre que mostra as esculturas e tapeçarias da catedral e, em duas câmaras, o Tesouro; numerosos relicários e objetos utilizados nas consagrações dos reis da França. Entre estes relicários, podem ser citados o talismã de Carlos Magno, presente do califa de Bagdá Harune Arraxide. Esta joia, em ouro, esmeralda, pérolas e safiras contendo um espinho da verdadeira cruz de Jesus Cristo, foi encontrada no pescoço do imperador, ao ser exumado em 1166. Recebe por volta de 100 000 visitantes por ano. Ligações externas Palais du Tau site oficial (em francês) UNESCO (em inglês) Patrimônio mundial (em inglês) Ville de Reims - Cultura (em francês)
Дворец То

Дворец То (фр. Palais du Tau) — дворец во французском городе Реймс, историческая резиденция архиепископов Реймсских. История дворца неразрывно связана с французской монархией, так как коронация королей проходила в примыкающем к нему Реймсском соборе. На месте дворца уже в VI—VII веках н. э. существовала большая вилла в галло-римском стиле, позже ставшая дворцом династии Каролингов. Первое задокументированное упоминание названия датируется 1131 годом, и происходит от плана здания, которое напоминает букву T (греческую тау). Большая часть ранних строений не сохранилась: старейшая часть с 1207 года превращена в часовню. Здание было сильно перестроено в готическом стиле между 1498 и 1509 годами, и обрело свой современный барочный внешний вид между 1671 и 1710 годами усилиями Жюля Ардуэна-Мансара и Робера де Котта. Дворец был поврежден огнём 19 сентября 1914 года и не был восстановлен вплоть до окончания Второй мировой войны. Во дворце будущие французские короли останавливались перед коронационной церемонией. Здесь же они облачались для церемонии коронации перед тем, как идти в собор. После коронаций во дворце проходили банкеты. Первый такой банкет, о котором сохранились сведения, прошёл во дворце в 990 году, последний — в 1825 году. С 1972 года во дворце располагается Музей соборной ризницы, демонстрирующий скульптуры и гобелены из собора, вместе с реликвариями и прочими предметами, связанными с коронацией французских монархов. Здесь находятся оригиналы многих статуй, пострадавших во время бомбардировок собора в 1914 году и заменённых при реставрации копиями. Дворец То, вместе с Реймсским собором и аббатством Сен-Реми, стал объектом Всемирного наследия ЮНЕСКО в 1991 году. Сюда приезжает около 100 000 посетителей в год. Примечания Ссылки Сайт дворца Сайт ЮНЕСКО Мировое наследие Туризм в Реймсе Sculptures déposées de la cathédrale de Reims au Palais du Tau . Дата обращения: 2 февраля 2019.
Palača Tau, Reims

Palača Tau (francosko Palais du Tau) v Reimsu, Francija, je bila palača reimskega nadškofa. Povezana je s francoskimi kralji, katerih kronanje je potekalo v bližnji stolnici Naše gospe v Reimsu, v palači pa je sledil banket. Velika galsko-rimska vila je še vedno stala na mestu palače v 6. in 7. stoletju, kasneje pa je postala karolinška palača. Prva dokumentirana uporaba imena izvira iz leta 1131 in izhaja iz načrta stavbe, ki spominja na črko Τ (tau v grški abecedi). Večina zgodnje stavbe je izginila: najstarejši preostali del je kapela iz leta 1207. Stavba je bila v glavnem obnovljena v gotskem slogu med letoma 1498 in 1509, ki sta jo med letoma 1671 in 1710 spremenila Jules Hardouin-Mansart in Robert de Cotte. 19. septembra 1914 je bila poškodovana zaradi požara in bila popravljena šele po drugi svetovni vojni. Palača je bila rezidenca francoskih kraljev pred kronanjem v Reimski stolnici. Kralj je bil oblečen za kronanje v palači, preden je stopil v stolnico, kasneje je v palači potekala pogostitev. V palači je leta 990 potekala prva zapisana pogostitev, zadnja leta 1825. V palači je od leta 1972 nameščen Musée de l'Œuvre, ki prikazuje kipe in tapiserije iz stolnice, skupaj z ostanki zakladnice in drugih predmetov, povezanih s kronanjem francoskih kraljev. Palača Tau je skupaj s stolnico Naše gospe in nekdanjo opatijo Saint-Remi leta 1991 postala del Unescove svetovne dediščine. Vsako leto privabi okoli 100.000 obiskovalcev Reference Ta članek temelji na prevodu enakovrednega članka francoske Wikipedije, prevzeto 2006-06-20 Zunanje povezave Palais du Tau website UNESCO website World Heritage website Reims tourism
Taupalatset

Taupalatset (franska: Palais du Tau) i Reims i Frankrike var ärkebiskopen av Reims palats. Det associeras med Frankrikes kungar eftersom deras kröningar hölls i den närliggande katedralen Notre-Dame de Reims. En stor Gallo-Romersk villa låg på platsen under 500-talet och 600-talet som senare blev ett karolingiskt palats. Den första dokumenterade användningen av namnet är från 1131, och det kommer av bokstaven T (Tau i det grekiska alfabetet). De flesta av de tidiga byggnaderna är borta. Den äldsta kvarvarande delen är kapellet från 1207. Byggnaden genomgick en stor renovering i gotisk stil mellan 1498 och 1509, och ändrades till sin nuvarande barockstil mellan 1671 och 1710 av Jules Hardouin-Mansart och Robert de Cotte. Den förstördes vid en brand 19 september 1914 och reparerades inte förrän efter andra världskriget. Palatset var residens för Frankrikes kungar innan deras kröningar i Notre-Dame de Reims. Kungen kläddes i palatset före kröningen innan han fortsatte till katedralen och efter kröningen hölls en bankett i palatset. Den första kända kröningsbanketten hölls i palatset 990 och den sista 1825. Palatset har sedan 1972 gett rum till musée de l’Œuvre, som stiller ut statyer, gobelänger, reliker och andra objekt från katedralen. Taupalatset, tillsammans med Notre-Dame de Reims och Saint-Remibasilikan, blev ett av Unescos världsarv 1991. Det har omkring 100 000 besökare varje år. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Palace of Tau, 23 december 2009.
Палац То

Палац То (фр. Palais du Tau) — палац у французькому місті Реймс, що був резиденцією архієпископів Реймських. Палац історично тісно пов'язаний із французькою монархією, оскільки коронація королів проходила в розташованому поблизу Реймському соборі. Історія На місці палацу вже в 6-7 століттях існувала велика вілла в галло-римському стилі, яка пізніше стала палацом династії Каролінгів. Перша задокументована згадка назви датується 1131 роком, і походить від плану будівлі, яка нагадує літеру T (грецьку тау). Велика частина ранніх будівель не збереглася: найстаріша частина з 1207 року перероблена на каплицю. Між 1498 та 1509 роками будівля була істотно перебудована в готичному стилі. А свій сучасний бароковий вигляд палац То здобув між 1671 і 1710 роками зусиллями Жюля Ардуена-Мансара та Робера де Котта. Палац зазнав пошкоджень від пожежі 19 вересня 1914 року й залишався невідремонтованим до закінчення Другий світової війни. У палаці майбутні французькі королі зупинялися перед коронаційною церемонією. Тут же вони вдягалися для церемонії коронації перед тим, як йти в собор. Після коронаций в палаці проходили бенкети. Перший такий бенкет, про який збереглися свідчення, пройшов у палаці 990 року, останній — 1825 року. З 1972 в палаці розташований музей соборної ризниці, що демонструє скульптури та гобелени з собору, разом з релікварієм та іншими предметами, пов'язаними з коронацією французьких монархів. 1991 року палац То, разом з Реймським собором та Абатством Сен-Ремі, був занесений до списку світової спадщини ЮНЕСКО. Палац приймає близько 100 000 відвідувачів на рік. Примітки Посилання Палац То на сайті національних пам'яток Палац То на сайті ЮНЕСКО Сайт Світової спадщини ЮНЕСКО Палац То на сайті Буро туризму міста Реймса
Fort de Montbré

Le fort de Montbré est l'un des nombreux forts construits autour de Reims après 1870 dans le cadre de la ceinture fortifiée du système Séré de Rivières construite pour faire de la ville une place forte d'arrière. Historique Il est d'une ampleur de trois hectares et fut construit à partir du premier octobre 1877 sur le territoire de la commune de Taissy. Il contrôlait le sud de Reims, la vallée de la Vesle et le débouché de la montagne de Reims. Son action défensive est renforcée par le fort de la Pompelle qu'il protège aussi par ses pièces de rempart. Description L'approbation du ministre est faite le 8 janvier 1877, l'achat des terrains se fait pour 18 000 francs et les travaux coûtèrent 1 367 000 F. Sur une forme de pentagone, le tir des pièces de rempart se faisait depuis des places de tir sur le sommet de l'ouvrage. Il était prévu pour une garnison de 313 hommes dont : treize officiers, douze sous-officiers, 288 soldats et avec une infirmerie d'une capacité de seize lits. Des écuries, deux magasins à poudre, un magasin de munitions, un four à pain et un puits. Déclassement Ce système fut rendu obsolète par les progrès des canons et poudres ; ne pouvant être modernisé comme les forts de Toul ou Verdun, la place fut démantelée dans les années 1910. Sa dernière affectation était un champ de manœuvres pour le 501/503e RCC. Notes et références Voir aussi sur mémoire et fortifications. Articles connexes Système Séré de Rivières. Liste de forts, fortifications, citadelles et places fortes en France. Portail de la Première Guerre mondiale Portail de la Marne
Gare de Trois-Puits

La gare de Trois-Puits était une gare ferroviaire française de la ligne d'Épernay à Reims, située sur le territoire de la commune de Trois-Puits, dans le département de la Marne en région Grand Est. Elle n'est plus desservie depuis décembre 2019. C'était une halte ferroviaire de la Société nationale des chemins de fer français (SNCF). Situation ferroviaire Établie à 118 m d'altitude, la gare de Trois-Puits est située au point kilométrique (PK) 165,281 de la ligne d'Épernay à Reims, entre les gares de Montbré et Reims-Maison-Blanche. Fréquentation Selon les estimations de la SNCF, la fréquentation annuelle de la gare figure dans le tableau ci-dessous . Service des voyageurs Accueil Halte SNCF, c'est un point d'arrêt non géré (PANG) à entrée libre. Desserte Trois-Puits était desservie par des trains TER Grand Est qui effectuent des missions entre Épernay et Reims. La desserte a été suspendue lors de la mise en place du cadencement sur le territoire Champagne-Ardenne le 15 décembre 2019. Intermodalité Des places de parking sont disponibles pour les véhicules. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des gares de France Liste des gares de Champagne-Ardenne Ligne d'Épernay à Reims Liens externes La gare de Trois-Puits, sur le site officiel SNCF / TER Grand Est Portail du chemin de fer Portail de la Marne
Gare de Trois-Puits

Gare de Trois-Puits vasútállomás Franciaországban, Trois-Puits településen. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Épernay–Reims-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Gare de Montbré Kapcsolódó szócikkek Franciaország vasútállomásainak listája Jegyzetek További információk
Temple protestant (Châlons-en-Champagne)

Der Temple protestant (auch: Église réformée, deutsch Reformierte Kirche) ist ein Kirchengebäude der Vereinigten Protestantischen Kirche Frankreichs in Châlons-en-Champagne im Département Marne in der Region Grand Est. Die Kirche befindet sich in der Altstadt von Châlons in der Rue Lochet direkt gegenüber der Synagoge und ist im Verzeichnis des architektonischen Erbes Frankreichs gelistet. Geschichte Nach der Verkündung des Edikts von Nantes im Jahr 1598 hatte sich eine reformierte Gemeinde zunächst in Compertrix gebildet. Später wurde eine eigene Kirche in Fagnières errichtet, die 1688 nach der Aufhebung des Edikts von Nantes zerstört wurde, wodurch die protestantische Gemeinde bis zum Toleranzedikt von 1787 in den Untergrund gedrängt wurde. Der Kaufmann Jacquesson ermöglichte später auf seinem Grundstück in Fagnières Gottesdienste. Nach seinem Weggang im Jahr 1874 wurde dieser Ort in die Rue de Choiseul in Châlons verlegt, doch erst 1875 wurde offiziell eine Pfarrstelle geschaffen. Pfarrer Andrault erwarb daraufhin mit Unterstützung von Paul Krug aus Reims ein Grundstück in der Rue Lochet. Der Kirche wurde im Stil der Neugotik zwischen 1880 und 1881 nach den Plänen des Architekten Louis Gillet erbaut. Die Grisaille-Buntglasfenster sind ein Werk des Glasmachermeisters Champigneulle aus Reims. Der Bau einer größeren neuen Kirche war nach dem Krieg von 1870/71 durch die Ankunft von reformierten Gläubigen aus dem Elass und Lothringen sowie durch den Zuzug von protestantischen Beamten notwendig geworden. Die Orgel auf der Empore des Gotteshauses vor dem großen Fenster über dem Portal wurde zwischen 1840 und 1850 von einem unbekannten Orgelbauer geschaffen und befand sich vor ihrer Aufstellung in der Kirche ursprünglich in der protestantischen Schule. Das Instrument wurde um 1990 durch Philippe Hartmann restauriert. Das Instrument umfasst ein Manual mit drei Registern und Pedal. Weblinks Einzelnachweise
Temple protestant de Châlons-en-Champagne

Le temple protestant de Châlons-en-Champagne est un édifice religieux situé 18 bis, rue Lochet, à Châlons-en-Champagne. La paroisse est membre de l'Église protestante unie de France. Histoire Peu de temps après la promulgation de l'édit de Nantes, le 30 avril 1598, les protestants chalonnais se rendent à leurs offices à Compertrix. Le 10 juillet 1682, un temple est inauguré à Fagnières, près de la future rue des Guinguettes. En 1688, à la suite de l'édit de Fontainebleau signé par Louis XIV en 1685, le temple est détruit. Les protestants locaux pratiquent leur culte clandestinement jusqu'au 7 novembre 1787 date de l'Édit de Versailles. Au début XIXe siècle, Adolphe Jacquesson, de la maison de champagne Jacquesson & Fils, ouvre un temple au sein de sa propriété à Petit-Fagnière. Après son décès, le temple est transféré rue Choiseul. En 1875, Paul Krug, propriétaire du champagne Krug, aide le pasteur Pierre Andrault à acquérir un terrain rue Lochet. Le temple est construit en 1880 par l'architecte Gosset, d'après les plans de Louis Gillet. Architecture C'est un temple de style néogothique, de style ogival. Au-dessus du portail se trouve un gable ainsi qu'une grande baie. Au-dessus de la porte on peut lire un verset du Livre d'Ésaïe (Es 40,8), « La parole de notre Dieu demeure éternellement ». Pasteurs Différents pasteurs ont été en poste dans la paroisse. Annexe Notes et références Articles connexes Protestantisme en France Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : Clochers de France Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture chrétienne Portail du protestantisme Agglomération de Châlons-en-Champagne Portail de la Marne
Chapelle des sœurs de l'Enfant Jésus

La chapelle des sœurs de l'Enfant Jésus est une chapelle situé 48 rue du Barbâtre à Reims. Histoire et description Le 4 août 1674, Nicolas Roland fait poser la première pierre d’une véritable chapelle pour sa Communauté du Saint Enfant Jésus de Reims naissante, qui sera bénite le 16 juillet 1675. Pendant la période de la révolution, la chapelle sert de remise et d’ambulance. En 1817, restauration de la chapelle. En 1860, bénédiction d’une nouvelle chapelle par le Cardinal Thomas Gousset. En juillet 1917, un incendie dévaste la Chapelle et une partie des bâtiments. En 1922, inauguration de la chapelle reconstruite par l'architecte Émile Dufay-Lamy. Le 27 juin 1967 : Incendie de la Chapelle et d’une partie des bâtiments. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des édifices religieux de Reims Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Reims
Sint-Margarethakapel (Flohimont)

De Sint-Margarethakapel (Frans: Chapelle Sainte-Marguerite) is een rooms-katholieke kapel in het gehucht Flohimont ten zuiden van Fromelennes in het Franse departement Ardennes. De kapel valt binnen de parochie La Pointe welke deel uit maakt van de pastorale eenheid Ardennes-Nord binnen het aartsbisdom Reims. Het gebouw In de vroege 18e eeuw werd in Flohimont een kapel gebouwd door Jean Stassin. Deze werd in 1857 volledig herbouwd door de eigenaars van de lokale metaalfabriek, Félix and Edouard Estivant. Het betreft een eenvoudig neogotisch gebouw met drie vensterassen, afgesloten met een driezijdige apsis. De ingang wordt geflankeerd door een trap naar de orgelgalerij en een opbergruimte. De vloeren zijn uitgevoerd in zwart en bruin marmersteen en het verdere interieur is wit bepleisterd. In de kerk bevinden zich enkele beelden, een hoofdaltaar en de ramen zijn gebrandschilderd. Het dak is bedekt met leistein en een kleine klokkentoren staat in het verlengde van de voorgevel op het dak.