Kostel Notre-Dame (Mouzon)

Opatský kostel Panny Marie je bývalý opatský kostel mouzonského opatství nacházející se ve francouzském městě Mouzon v departementu Ardensko v regionu Grand Est. Historie tohoto opatského kostela ve středověku úzce souvisela s uchovávanými ostatky, především svatého Viktora a svatého Arnoula. Jejich okázalé veřejné uctívání se stalo významným zdrojem příjmů kláštera. Velký příliv poutníků si ve 12. a 13. století vynutil stavbu současné budovy. Ta se sice inspiruje ranou gotikou, ale některými technickými řešeními již předznamenává její druhou generaci. Poměrně komorní rozměry stavby – v porovnání s obřími velkými katedrálami – umožňují návštěvníkům snadno přehlédnout celý prostor kostela. Různá intenzita vnitřního osvětlení navíc dává vyniknout architektonickým prvkům i církevnímu mobiliáři. Přítomnost zazděné cely pro poustevníky jen několik metrů od chóru je dokladem rozmanitosti forem náboženského života, které v té době v západní Evropě existovaly. Na počátku 18. století instaloval Christophe Moucherel v kostele varhany a byl zde vztyčen barokní hlavní oltář. Během Velké francouzské revoluce město budovu zachránilo; i přes rozpuštění mnišské komunity byl kostel zachován a stal se kostelem farním. V následujícím období však budova trpěla nezájmem a nedostatkem údržby, což narušilo její statiku. Přesto byla již v roce 1840 zařazena na vůbec první francouzský seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. V letech 1855–1890 prošel kostel rozsáhlou obnovou. Tyto práce, které prosadil Prosper Mérimée, vedl architekt Émile Boeswillwald. Rekonstrukce budovu sice zachránila, vedla však k zásadní proměně západního průčelí. Historie Již od 7. století se v Mouzonu, který tehdy spadal pod remešskou diecézi, nacházelo několik kostelů. Kostel svatého Martina stál uvnitř městských hradeb, zatímco kostely svatého Petra a svaté Geneovévy se nacházely extra muros (mimo hradby). V 9. století vznikl v rámci prvního zdejšího kláštera benediktinek kostel Panny Marie (Notre-Dame) V posledních letech episkopátu arcibiskupa Hincmara byly v blízkosti objeveny ostatky svatého Viktora. Toto období však doprovázely konflikty a vpády; v roce 882 město po řece Máse napadli Vikingové, kteří je vyplenili, zničili církevní budovy a přiměli jeptišky k odchodu. Nový remešský arcibiskup Heriveus z Remeše nechal mezi lety 900 a 920 obnovit hradby i náboženské objekty v Mouzonu. Usadil zde kolegium kanovníků, kterým svěřil ostatky svatého Viktora. V roce 971 však remešský arcibiskup Adalbero z Remeše, nespokojený s neuspořádaným životem kanovníků, klášter reformoval. S pomocí benediktinských mnichů z Thin-le-Moutier, kteří v kostele Panny Marie nahradili původní kapitulu, zde obnovil řeholní život. Této nové komunitě byly kromě ostatků svatého Viktora svěřeny také ostatky svatého Arnoula, poutníka zavražděného v 8. století. Oba tito světci byli laici, což odpovídalo tehdejší lidové touze po uctívání světských vzorů svatosti. Výstavba gotického kostela Kvůli velkému přílivu poutníků přicházejících uctít ostatky svatých přestal stávající opatský kostel kapacitně stačit. (Někdy se uvádí, že starý kostel byl poškozen požárem, ale hlavním důvodem byla jednoznačně nedostatečná kapacita) V téže době se v západní Evropě prosazoval obecný trend rozšiřování kostelních chórů, které měly poskytnout důstojnější rámec pro stále velkolepější liturgii. Tento trend zasáhl řadu významných kostelů, například Baziliku svatého Remigia v Remeši, opatský kostel ve Vézelay nebo opatský kostel Saint-Germain-des-Prés v Paříži. Projekt stavby nového chóru a celé východní části kostela v Mouzonu byl zahájen na počátku 90. let 11. století. Architekti přitom využili inovativní stavební postupy, které již od roku 1130 uplatňoval opat Suger při budování baziliky Saint-Denis. Zvětšení kněžiště stávajícího kostela podporoval ještě další ambiciózní záměr. Remešský arcibiskup Guillaume aux Blanches Mains totiž v těchto letech plánoval rozdělit obří remešskou diecézi a v Mouzonu zřídit nové biskupství. Mouzon byl tehdy po Remeši druhým nejvýznamnějším městem diecéze (předstihoval sídla jako Mézières, Rethel, Attigny, Rumigny či Épernay),> a přestavba opatského kostela z něj měla vytvořit reprezentativní katedrálu. Z toho důvodu byl původní chór zbořen a nahrazen novostavbou podle vzorů z Paříže či Laonu v tehdy vznikajícím slohu, který byl později nazván ranou gotikou. Záměr zřídit nové diecézní sídlo sice schválil papež Celestin III. i jeho nástupce Inocenc III., arcibiskup však od projektu na konci 90. let 11. století nakonec upustil. První fáze velkolepé transformace mouzonského kostela nicméně byla úspěšně dokončena. Dnes je obtížné určit, zda se původně plánovalo pokračovat v pracích a přestavět také příčnou i hlavní loď tak, aby plynule navazovaly na nový chór a závěr. V roce 1212 však vypukl požár, který novou část sice víceméně ušetřil, ale vynutil si rekonstrukci starých struktur. Tato druhá fáze výstavby současného kostela probíhala až do poloviny 13. století, přičemž důsledně respektovala styl i proporce již hotového chóru. Horní části obou věží sice pocházejí až ze 16. století, (spodní část věží pochází ze 13. století) přesto architektonicky navazují na původní styl stavby. V roce 1515 však osvětlení chóru proměnila nová okna ve stylu pozdní (plaménkové) gotiky, tato okna výrazně zvýšila přísun světla do presbytáře. která doplnila velké okno v tomtéž stylu, osazené v předchozím století nad tympanonem západního portálu. V 17. a 18. století se úpravy týkaly především vnitřního vybavení a církevního mobiliáře. V roce 1725 byly do severního transeptu instalovány varhany, které postavil Christophe Moucherel. V dubnu 1728 pak došlo k vysvěcení současného hlavního oltáře. Po vypuknutí Velké francouzské revoluce vyvlastnil stát na základě dekretu z 2. listopadu 1789 veškerý majetek opatství. Z nemovitostí byly v aukcích jako národní majetek rozprodány zejména statky a mlýny. Městská rada v Mouzonu však zachránila ty nejcennější části: křížovou chodbu vyhradila pro potřeby starých a nemocných lidí a pro samotný klášterní kostel našla nové využití. Radní totiž požádali vedení departementu, aby se z klášterního kostela stal kostel farní, přičemž původní farní kostel nechali zbourat. Když byla v srpnu 1790 schválena občanská ústava duchovenstva a vzniklo krátkodobé ardennské biskupství (vyčleněné z remešské arcidiecéze), zdejší samospráva několik týdnů doufala, že se sídlem nové diecéze stane Mouzon a bývalý klášterní kostel získá status katedrály. Stát však nakonec upřednostnil Sedan. V roce 1793, během jakobínského teroru, byly bohoslužby přerušeny a budova byla přeměněna na chrám Rozumu, což vedlo k poničení některých soch vandaly. Obnovení ústavního kultu přišlo v roce 1795 a náboženskou situaci definitivně uklidnil až Konkordát z roku 1801. V roce 1807 budovu zasáhl blesk. Kvůli zanedbané údržbě a popraskanému zdivu musel kostel v letech 1855 až 1890 projít rozsáhlou generální rekonstrukcí, která ho zachránila před zkázou. Kostel je chráněn jako historická památka již od zavedení prvního oficiálního seznamu v roce 1840. V roce 1932 komise pro historické památky zamítla návrhy na novou vitrážovou výzdobu. Zpětně se toto rozhodnutí ukázalo jako prozíravé, protože v roce 1940 zasáhly klášterní kostel dělostřelecké granáty, které tehdejší okenní výplně a vitráže kompletně roztříštily. Jeden z granátů poškodil rozetové okno v jižní části transeptu a další prorazil klenbu, což si vyžádalo neodkladné opravy. Zničená okna pak byla nahrazena čirým sklem nebo střídmým zasklením s velmi jednoduchými geometrickými motivy. Celková architektura Trojlodní hlavní loď, kterou lemují dvě boční lodě, zaujme návštěvníka hned při vstupu svým třípodlažním uspořádáním, které je typické pro ranou gotiku. Spodní patro tvoří velké lomené arkády, které spočívají na oblých pilířích s kruhovými krycími deskami (krycími deskami hlavic). První patro tvoří empory, převzaté ještě z románského slohu, které se do hlavní lodi otevírají podvojnými arkádami pod lomeným odlehčovacím obloukem. Druhé patro představuje triforium – pro gotickou architekturu charakteristická průchozí chodba vedoucí kolem celé budovy –, nad nímž se nachází ještě třetí úroveň s velkými okny. Stabilitu celé stavby zajišťují z vnější strany opěrné oblouky, což byla v době výstavby zcela nová technika. Kolem chóru obíhá pět paprsčitých kaplí, které se otevírají do pětibokého ochozu, což této části kostela dodává značnou prostornost. I přes dlouhý časový odstup mezi zahájením stavby závěru s chórem a dokončením přestavby transeptu s hlavní lodí je architektonický styl klášterního kostela poměrně jednotný. Budova je zaklenuta křížovými žebrovými klenbami, přičemž v hlavní lodi jsou klenby šestidílné a v chóru čtyřdílné. Pod kostelem nebyla nalezena žádná krypta, která by se dochovala například z předchozí stavby. Je možné, že její vybudování zabránila nestabilní a příliš vlhká půda. Tympanon Průčelí kostela rámují dvě hranolové věže. Samotný tympanon pochází ze 13. století a tvoří ho tři podlaží sochařské výzdoby, která od sebe oddělují zvlněné pásy – ty ve středověké symbolice představovaly nebe. První (spodní) podlaží zobrazuje vlevo zesnutí Matky Boží a vpravo umučení svatého Viktora z Mouzonu a svatého Arnoula z Mouzonu. Prostřední podlaží je věnováno třem tradičním ikonografickým výjevům ze života Panny Marie. Vlevo se nachází Navštívení Panny Marie, tedy setkání těhotné Marie s její sestřenicí Alžbětou, matkou Jana Křtitele. Uprostřed je vyobrazeno Korunování Panny Marie, což je motiv, který se v evangeliích sice nevyskytuje, ale ve 12. a 13. století byl velmi populární (Tento výjev, v tehdejší náboženské ikonografii poměrně nový, se objevuje také v reliéfní výzdobě tympanonů katedrál v Chartres, Senlis, Paříži a Laonu.) Vpravo pak figuruje Zvěstování Panny Marie archandělem Gabrielem. Třetí, nejvyšší podlaží tvoří klečící andělé. Právě v této části je tympanon nejvíce poškozený, což komplikuje jednoznačný výklad ikonografie. Zdá se, že anděl vede jednu z postav k božské bytosti – snad k Bohu Otci nebo Kristu –, které další anděl podává korunu. Onou postavou, která předstupuje před Boha, aby byla oslavena, by mohl být opět svatý Viktor, mučedník a patron Mouzonu. Celé dílo se vyznačuje vyváženou kompozicí, díky níž je dobře čitelné; jednotlivé scény na sebe navazují, aniž by se překrývaly. Proporce postav působí přirozeně, s výjimkou zobrazení koně. Modelace a reliéfní hloubka jsou zvládnuty poměrně zdařile. Autor si dovolil několik odchylek od tehdejší přísně kodifikované náboženské ikonografie, jako je například umístění anděla vlevo a Ježíšovy matky vpravo v rané scéně Zvěstování. Postavy již postrádají strnulost a hieratičnost typickou pro raná gotická díla. Přestože se umělec neřadí k tehdejším sochařským špičkám, v anatomických detailech (např. v kloubech končetin) najdeme jisté neobratnosti a celkové koncepci chybí větší dynamika, ústřední scéna Korunování Panny Marie Kristem patří k těm nejjednodušším a nejzdařilejším. V době svého vzniku tympanon chránilo několik řad archivolt. Do dnešních dnů se však dochovala pouze jedna řada, do níž bylo zpět osazeno dvanáct sošek andělů. Na středovém pilíři je umístěna socha Madony s dítětem. Sochy, které původně stávaly po stranách portálu na ostění, se nedochovaly. Rozměry Celková délka stavby činí 65 m. Hlavní loď je široká 9 m, zatímco jižní boční loď má šířku 4,20 m a severní boční loď 4 m. Výška hlavní lodi dosahuje 21 m. Příčná loď (transept) má poměrně komorní rozměry: její šířka od východu k západu je 9,80 m a délka činí 26,05 m. Chór s apsidou mají hloubku 14,50 m, přičemž hloubka paprsčitých kaplí je 4 m, s výjimkou osové kaple, která měří 5 m. Ochoz (deambulatorium) je široký 3,60 m. Věže v průčelí se tyčí do výšky 56,50 m včetně jehlanových střech. Rozměry tohoto klášterního kostela jsou srovnatelné s katedrálou v Senlis, jsou však výrazně menší než u jiných katedrál budovaných v téže době v severní části tehdejšího francouzského království, jako například v Laonu, Remeši nebo Noyonu. Význam kostela v architektuře jeho doby Konstrukční řešení klášterního kostela v zásadě navazuje na první gotické stavby. Typické je pro něj zejména vertikální členění lodi (obdobně jako v Noyonu a Laonu), existence empor, jetelové oblouky triforia (jako v Noyonu) a jednoduché válcové pilíře ve spodním patře arkád (podobně jako v Laonu nebo u pařížské katedrály Notre-Dame). Na stavbě se však objevují i nové prvky, které již předznamenávají druhou generaci gotických katedrál. Jde především o opěrné oblouky, se kterými se počítalo již od samotného počátku projektu a které zajišťují klenby jak kolem chóru, tak podél hlavní lodi. Tvar těchto raných opěrných oblouků je ještě poměrně masivní, jejich vrchol dosedá do ne příliš velké výšky a opírají se o opěrné pilíře (kontraforty), které se směrem dolů rozšiřují. Jedná se o jedny z vůbec prvních příkladů opěrného systému, který byl budován současně se samotnou stavbou od jejích základů. V případě Mouzonu tyto oblouky tradiční opěrné zdi (vztyčené nad pasy empor) doplňují, nikoli nahrazují. U gotických staveb, které následovaly ve 13. století, se opěrné oblouky postupně odlehčovaly, zdokonalovaly, zeštíhlovaly a začaly zároveň sloužit k odvádění dešťové vody. Zavedení tohoto stále efektivnějšího systému podpory kleneb vedlo v interiérech kostelů k výraznému vertikálnímu protáhnutí tvarů. Zároveň díky tomu vymizely empory a ustoupilo se od víceúrovňového členění stěn, se kterým se setkáváme právě v Mouzonu, což ještě více umocnilo dojem stavby směřující vzhůru. Jednoduché válcové pilíře se u mladších staveb 13. století proměnily ve svazkové pilíře. Pokud jde o samotný Mouzon, opěrné oblouky na jižní straně hlavní lodi byly v 15. století stavebně upraveny a doplněny o fiály (pinakly), které na severní straně chybí. Dopady restaurátorských prací v 19. století Na žádost tehdejšího inspektora historických památek Prospera Mériméea předložil architekt Émile Boeswiwald 10. ledna 1855 projekt na obnovu budovy, jejíž statika byla v průběhu let vážně narušena. Rekonstrukce probíhala v letech 1867–1890 a byla rozdělena do čtyř etap. Celkové náklady dosáhly téměř 600 000 zlatých franků. Nově použitý kámen z lomu v Bulsonu měl však žlutější odstín než původní materiál těžený v Yoncqu. Díky tomuto barevnému rozdílu lze dnes při pohledu na stavbu snadno rozeznat části, které byly v 19. století nově vyzděny kombinací původních a nových kamenů. Západní průčelí Kompletní rekonstrukcí prošlo západní průčelí, které se před zahájením prací nacházelo v obzvlášť žalostném stavu. Stavitelé se však nedrželi původní podoby. Velké, bohatě zdobené gotické okno z 15. století, které se tyčilo nad tympanonem, nahradila čtveřice oken završená rozetou. Architekt se při tomto návrhu inspiroval severním a jižním štítem transeptu. Boeswillwald tímto krokem nahradil staticky labilní portál jednodušší a pevnější konstrukcí. Zároveň se však podřídil tehdejší doktríně o stylové jednotě, kterou prosazovala škola Eugèna Viollet-le-Duca. Odstraněním této pozdně gotické přístavby tak uměle umocnil architektonickou jednolitost celého klášterního kostela. Ostatně sám Viollet-le-Duc prohlasoval: Další stavební úpravy a zásahy v interiéru Rekonstrukce se dotkla také horní části severní zdi, která přiléhá ke klášteru. Kompletně přestavěno bylo všech sedm horních klenebních polí včetně oken a k nim příslušejících opěrných pilířů. Stejným způsobem stavitelé postupovali na jižní straně. Proměnou prošla i horní část chóru a opěrný systém závěru kostela. Výrazné zásahy postihly vnitřní prostory stavby: Odstranění kaple: V severní boční lodi byla zbourána pozdně gotická kaple z 15. století. Tato kaple představovala jedinou přístavbu, která byla k původní středověké budově v pozdějších staletích připojena. Obnova sloupů: Část sloupů v interiéru řemeslníci kompletně nebo částečně vyměnili za přesné kopie. Ztracená vitráže: Během stavebního ruchu dělníci demontovali tři chórová vitrážová okna, aby je uchránili před poškozením. Když však mělo dojít k jejich opětovnému osazení, okna se již nepodařilo dohledat. Nová kruchta: V zadní části kostela u západního portálu vznikla nová kruchta, která slouží jako zázemí pro velké varhany. Reklusorium Jedním ze specifických rysů klášterního kostela v Mouzonu je zachovalé reklusorium (poustevnická cela), které se nachází v kapli nalevo od chóru a hlavního oltáře. Tento neobvyklý architektonický prvek dokládá specifickou formu středověkého náboženského života. Jedná se o mírně klenutou celu o rozměrech 2,1 × 1,1 metru a výšce 2,1 metru. Vstupní dveře byly po usazení poustevníka zazděny. Spojení se světem zajišťoval pouze malý, několik centimetrů široký a 60 centimetrů vysoký průzor, který směřoval na blízký oltář a na hlavní oltář. Cela vestavěná do severní části chórového ochozu sloužila dobrovolným poustevníkům – lidem, kteří se rozhodli pro absolutní samotu a rozjímání s Bohem, přestože zůstávali v samém srdci městského společenství. Významní poustevníci Historické prameny na tomto místě bezpečně dokládají působení nejméně dvou poustevnic. Matylda, paní z Villemontry (1197): Rozhodla se následovat svého syna, který vstoupil do mnišského řádu v mouzonském opatství, a zvolila si zde život v trvalé izolaci. Tento způsob života nebyl ve své době výsadou pouze Mouzonu. Poustevníci patřili k běžným a známým postavám tehdejší evropské společnosti. V písemných pramenech po nich sice zůstaly mnohem méně zřetelné stopy než po velkých mnišských komunitách, přesto tvořili nepřehlédnutelnou součást tehdejšího duchovního světa. Vybavení kostela Hlavní loď a transept V hlavní lodi se nachází vyřezávaná dřevěná kazatelna z 17. století, kterou zhotovil místní řemeslník André Lefèvre. (Tento řemeslník je rovněž autorem dvou soch lvů v zahradě hospice (bývalé křížové chodby), které stojí u vstupu na most přes potok). Původně byla umístěna ve farním kostele svatého Martina a sem byla instalována v březnu 1792. Šestiboký korpus kazatelny zdobí jemně vyřezávané rozviliny. Čtyři stěny obrácené do lodi zobrazují stojící čtyři evangelisty v bohatě řasených pláštích s jejich tradičními atributy. Stříšku kazatelny (abat-voix) dekorují malé obloukové tympanony, vázy s plameny propojené girlandami a podstavec s andělem troubícím na trumpetu. V křížení transeptu, s částečným přesahem do hlavní lodi, je umístěno 26 dolních a 26 horních dubových chórových lavic (stall). Pocházejí z druhé poloviny 17. nebo z první poloviny 18. století. Vyznačují se velmi jednoduchým, střídmým stylem a jejich sklopná sedadla (miserikordie) zdobí vyřezávané konzoly s akantovými listy. Chór a hlavní oltář Presbytář lemuje monumentální barokní hlavní oltář, vysvěcený v roce 1728. Základnu oltáře zdobí čtyři oválné medailony s reliéfními portréty ze štuku (či podobného materiálu), které vyobrazují Ježíše Krista, Pannu Marii, svatého Benedikta a svatou Scholastiku. Na vysokých podstavcích po obou stranách se tyčí trojice mramorových sloupů uspořádaných do trojúhelníku. Nad kladím jsou umístěny plastiky andělů s kadidelnicemi, kteří obklopují obdélníkový baldachýn s drapériemi podvázanými ve čtyřech rozích. Vrchol kompozice oltáře tvoří volutové konzoly s girlandami a zemský glóbus s křížem. Celé pojetí vykazuje silnou podobnost s hlavním oltářem v katedrále svatého Štěpána v Châlons z roku 1686, který byl pro toto dílo předlohou. Za oltářem se v záři osového okna empory tyčí krucifix (původně součást sousoší Kalvárie). Pohledově se nachází přímo nad oltářem a vyvolává dojem, jako by se vznášel v drapériích baldachýnu. Pochází pravděpodobně ze stejné doby jako samotný oltář. V těchto místech, o patro výše na empoře, se nachází kaple s pěti okny zasvěcená svatému Tomáši z Canterbury, který se v době stavby kostela těšil velké církevní i lidové úctě. Kaple a sepulkrální památky V paprskových kaplích kolem chóru se nachází rozličný mobiliář, oltáře, retábly, lavaba, obrazy a sochy. Mezi sochami vyniká bohužel poškozená dřevěná plastika Marie Magdaleny, která je elegantně oděna v šatech s hlubokým výstřihem a v plášti. Autor je neznámý, sloh odpovídá 18. století. V chórovém ochozu visí také obraz Ježíš se zjevuje Magdaleně od vlámského malíře Theodoora van Thuldena. V dlažbě kostela a u zdí boční lodi je osazeno několik náhrobních kamenů řeholníků a klášterních úředníků. Hrobky samotných mouzonských opatů zde překvapivě chybí – výjimku tvoří pouze komendatární opat Claude de Joyeuse (zemřel 1710) a opat Jean Gilmer. Varhany Vznik a popis nástroje Stavbou varhan byl pověřen varhanář Christophe Moucherel. Ten byl předtím povolán k dokončení varhan v obci Stenay, jejichž autor Jean Boizard ze Sedanu předčasně zemřel při nehodě. Při kolaudaci tohoto nástroje 13. března 1719 se Moucherel seznámil s jedním z posuzujících odborníků, opatem a klášterním varhaníkem dom Amandem Vincentem z mouzonského opatství. Vincent na základě precizně odvedené práce ve Stenay doporučil Moucherela pro stavbu obdobného nástroje v mouzonském klášterním kostele. Práce započaly v roce 1723 a varhany byly dokončeny v roce 1725. Výtvarnou výzdobu vytvořil sochař Jacques Lemaire, který mimo jiné zhotovil sochu Panny Marie s Ježíškem korunující centrální věž velké varhanní skříně. Na realizaci se podílel také truhlář Henri Baillard ze Stenay. Historické zvraty a poškození V roce 1790 je v inventáři majetku opatství stroze zmíněn „jeden varhanní stroj“. Nástroj s obtížemi přečkal rok 1807, kdy do kostela udeřil blesk, který prorazil střechu, a bez úhony neprošel ani několika neodbornými „opravami“ v průběhu 19. století. Během celkové rekonstrukce kostela pod vedením Émila Boeswillwalda byly varhany demontovány a přeneseny na nově vybudovanou kamennou kruchtu v hlavní lodi. Osud původní dřevěné kruchty, kterou v severním transeptu postavili Christophe Moucherel a truhlář Henry Baillard a která spolu s varhanami tvořila monumentální čtrnáctimetrový dřevěný celek, zůstává neznámý. Moderní rekonstrukce a obnova 1879: Varhanář Dejardin dokončil téměř kompletní přestavbu nástroje. Vyměnil vzdušnice i měchy, ale částečně zachoval původní píšťalový fond. 1917: Během první světové války německá armáda zrekvírovala a roztavila všechny kovové píšťaly pro potřeby zbrojního průmyslu. 1923–1924: Varhanář Pol Renault ze Signy-le-Petit nahradil chybějící píšťaly díky financím z válečných reparací. 1972–1973: Na Renaultovu práci navázal a nástroj doplnil Jean Gomrée. 1991: Celkovou obnovu varhan završil veronský varhanář Barthélemy Formentelli, renomovaný znalec historického Moucherelova varhanářského stylu. Literatura Patrick Demouy, Genèse d'une cathédrale : Les archevêques de Reims et leur Église aux XIe et XIIe siècles, Langres, Éditions Dominique Guéniot, 2005, 814 p. (ISBN 2-87825-313-2), s. 192-193, 308-309, 371, 400, 436. Paul Motte, L'Abbatiale de Mouzon : un rêve de pierre, Terres Ardennaises, no hors série,‎ mai 1996. Jean Lallemand, L'abbatiale de Mouzon, Editions Les Amis du Vieux Mouzon, 1994, 18 s. Millénaire de l'Abbaye de Mouzon : 971-1971 », Revue Historique Ardennaise, no 7,‎ janvier-juin 1972 : Michel Parisse, La fondation de l'abbaye de Mouzon en 971, dans Millénaire de l'Abbaye de Mouzon : 971-1971, 1972, 11-22 s. Jean Leflon, L'abbaye de Mouzon et la Révolution, in: Millénaire de l'Abbaye de Mouzon : 971-1971, 1972, 65-72 s. François Souchal, Remarques sur la construction de l'abbatiale Notre-Dame de Mouzon, in: Millénaire de l'Abbaye de Mouzon : 971-1971, 1972, 89-102 s. Hubert Collin, Les fortifications de Mouzon des origines au XVIIe siècle, in: Millénaire de l'Abbaye de Mouzon : 971-1971, 1972, 103-136 s. Jean-Philippe Gelu et Pierre Brossard, Les orgues de Mouzon, Editions Les Amis du Vieux Mouzon, 1972. René Crozet, François Souchal. — L'abbatiale de Mouzon, Cahiers de civilisation médiévale, sv. 12, č. 12-48,‎ 1969, s. 438-439 Hubert Collin, Les Églises anciennes des Ardennes, Édition de l'office départemental du tourisme des Ardennes, 1969, 178 s., « Mouzon (ancienne abbatiale Notre-Dame) », s. 91-102. François Souchal, L'Abbatiale de Mouzon, Éditions de la Société d'études ardennaises, 1967, 163 s. Victor Donau, L'église abbatiale de Mouzon (Ardennes), Bulletin monumental dirigé par Eugène Lefèvre-Pontalis sous les auspices de la Société française d'archéologie, sv. 79, 1920, s. 137-164 J. Casier, Monographie de l'église de Notre-Dame de Mouzon, Revue Historique Ardennaise, sv. 14, mai-juin 1907. Henri Jadart, Les édifices religieux du département des Ardennes - Essai de statistique et de bibliographie, L. Michaud libraire éditeur, Reims, 1906. Abbé Frézet, Introduction de la réforme de Saint-Vanne dans l'abbaye de Mouzon, Revue Historique Ardennaise, tome 10, mai-juin 1903, s. 165-174. Nicolas Goffart, Précis d'une histoire de la ville de Mouzon, Arcis-sur-Aube, 1894 (réimpression : Le Livre d'histoire, 1989). Émile Boeswillwald, Rapport sur l'église de Mouzon, in: Edmond du Sommerard, Les monuments historiques de France à l'Exposition de Vienne, Imprimerie nationale, 1876, s. 160-161 La fondation de la noble Abbaie de nostre-Dame de Mouzon au Diocese de Reims, kap. 2 : Addition d'un traducteur, dans les Chroniques générales de l'Ordre de S. Benoist, composées en Espagnol par le R. P. Dom Antoine de Ypes, traduites par le R.P. Dom Martin Rethelois, à Toul : chez Jean Laurent père & fils, 1666, s. 272-285 Viollet-le-Duc, Dictionnaire raisonné de l’architecture française du XIe au XVIe siècle, sv. 8, A. Morel, 1866, Restauration. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbatiale Notre-Dame de Mouzon na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství Notre-Dame de Mouzon na Wikimedia Commons