Katedrála Saint-Étienne de Châlons

Katedrála svatého Štěpána v Châlons (francouzsky Cathédrale Saint-Étienne de Châlons) je římskokatolická katedrála nalézající se ve francouzském městě Châlons-en-Champagne v departementu Marne v regionu Grand Est). V roce 1962 byla katedrála zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Zajímavostí je, že francouzský prezident je z titulu své funkce čestným kanovníkem této katedrály. Historie Samotné město Châlons-en-Champagne (v minulosti známé jako Châlons-sur-Marne) je sídlem jedné z nejstarších diecézí v zemi – místní biskup se prokazatelně účastnil již koncilu v Sardice v roce 344. Za zakladatele diecéze a prvního biskupa je považován Svatý Memmius, o kterém legenda tvrdí, že byl učedníkem samotného svatého Petra. Ačkoliv moderní kritika historických pramenů mnohé legendy vyvrátila, stále není jasné, kolik církevních staveb v těchto místech předcházelo současné katedrále. Podle místní tradice stála původní katedrála v lokalitě Saint-Pierre-aux-Monts a založil ji právě svatý Memmius. Pravděpodobnější však je, že biskupský okrsek vznikl v 5. století uvnitř opevněného galo-římského města, přímo u křižovatky hlavních cest (cardo a decumanus). V okolí katedrály se tehdy zřejmě nacházela celá církevní čtvrť: na severu sousedila s křížovou chodbou kanovníků, na západě s biskupským palácem a v těsné blízkosti stály další dva kolegiátní kostely (sv. Mikuláše a Nejsvětější Trojice), které se však do dnešních dnů nedochovaly. Románská katedrála Původní stavba byla sice v 10. století po nájezdech Normanů a vyplenění města Robertem z Vermandois obnovena, její kapacita však brzy přestala postačovat. Kolem roku 1120 tak byla – pravděpodobně z podnětu biskupa Guillauma z Champeaux – zahájena kompletní přestavba. Ta trvala přibližně sto let, přičemž tempo prací zpomaloval nedostatek financí, o které katedrála soupeřila s nedalekým kolegiátním kostelem Notre-Dame-en-Vaux. Tato románská katedrála se skládala z prostého chóru bez ochozu, transeptu (příčné lodi) a dlouhé hlavní lodi. Z původních dvou věží, které přiléhaly k ramenům transeptu, se dodnes dochovala pouze severní věž (svým stylem připomíná věže kolegiátního kostela Notre-Dame-en-Vaux). Krypta zasvěcená Panně Marii byla trojlodní a přístupná dvěma vchody po stranách chóru. Přestavba začala ještě před požárem v roce 1138 a klíčové fáze dosáhla v roce 1147, kdy ji 26. října vysvětil papež Evžen III. Z tohoto období se zachovaly románské vitráže a křtitelnice. Gotická katedrála Gotická a barokní přestavba Nová etapa výstavby katedrály začala za biskupa Pierra de Hans. Stavba byla rychle ovlivněna novými stylistickými trendy (např. ze Saint-Denis) a brzy přijala formu paprskové gotiky. Mezi lety 1280 a 1310 byl přistavěn věnec kaplí a ochoz; tato úprava si vyžádala proražení zdí prosklené apsidy, aby se chór propojil s ochozem. Nepravidelný vzhled čtyř pilířů byl napraven až v 17. století jejich podezděním a zpevněním základů. Výstavba hlavní lodi pokračovala na konci 15. a začátkem 16. století. V letech 1628–1634 bylo podle návrhu architekta Clauda Monnarta vybudováno západní průčelí v barokním stylu spolu se dvěma přilehlými klenebními poli. Navzdory dlouhé době výstavby zachovali stavitelé v průběhu staletí původní koncepci lodi, čímž byla u celého celku zachována stylová jednota. Severní věž byla v 16. století osazena dřevěnou, olovem pobitou špicí, která dosahovala výšky přes 80 metrů. Dne 19. ledna 1668 však do věže udeřil blesk. Požár způsobil zřícení věže na apsidu a následné proražení klenby, která musela být znovu vybudována (dokladem je kamenná rozeta s datem 1668). Kvůli zpevnění pilířů byly tehdy dvě třetiny krypty zasypány navážkou. Koncem 17. století byly postaveny dvě nové špice v kombinovaném goticko-barokním stylu. V 19. století však byly tyto originální věže vnímány negativně (označovány dokonce jako „cukrářské výrobky“) a v rámci tehdejší snahy o stylovou čistotu byly odstraněny. Od té doby je katedrála bez věžních špicí. Vitráže a náhrobky Budova si zachovala výjimečnou kolekci vitráží. V jižní boční lodi se nachází cenný soubor z přelomu 15. a 16. století, zatímco vitráže v severní lodi vznikly v 19. století jako nápodoba stylu století třináctého. Okna v jižním rameni transeptu pocházejí z 20. století. V dlažbě nebo podél stěn jsou osazeny četné náhrobní desky z 13. až 17. století, které vynikají mimořádně elegantní kresbou. Restaurování v 19. století V 19. století prošla katedrála rozsáhlou obnovou, na které se postupně podíleli architekti Claude du Granrut, Eugène Millet, Maurice Ouradou a Charles Genuys. Tyto zásahy byly vedeny tehdejší snahou o puristickou jednotu stylu, což vedlo k několika zásadním změnám: Odstranění bočních kaplí, které byly považovány za nesourodé vzhledem k architektuře hlavní lodi. Snesení věžních špicí postavených po požáru v roce 1668. Kompletní přestavba průčelí jižního ramene transeptu (příčné lodi). Architektura Hlavní rozměry Celková vnější délka: 96,4 m Výška věže: 38,66 m Šířka západního průčelí: 30,50 m Chór Výška chóru: 25,40 m Šířka (celková): 28,60 m Hlavní loď Výška klenby: 27,08 m Šířka hlavní lodi (mezi osami sloupů): 11,70 m Výška mezilodních arkád: 13 m Transept (příčná loď) Délka transeptu: 40,70 m Šířka transeptu: 12,10 m Exteriér Západní průčelí, inspirované kostelem Saint-Gervais-Saint-Protais v Paříži, tvoří třípatrový středový rizalit a dvě dvoupatrová boční křídla. Jednotlivá patra v korintském řádu oddělují prolamované balustrády, které opticky zdůrazňují horizontální linie kladí. V přízemí středového rizalitu rámují zdvojené sloupy obdélníkový portál. Jeho tympanon s basreliéfem znázorňujícím umučení svatého Štěpána byl během Velké francouzské revoluce silně poškozen (otlučen). Boční křídla zdobí pilastry a obdélníkové portály, nad nimiž jsou umístěna okna s kamennými kříži v renesančním stylu. První patro zachovává stejné rozvržení sloupů a pilastrů. V jeho středu se nachází rozeta, která je zjednodušenou napodobeninou gotiky, doplněná ornamenty v podobě prořezávané kůže a drapérií. V nikách bočních křídel chybí od srpna 1794 sochy. Třetí úroveň tvoří velký segmentový štít s volutami po stranách. Na jeho vrcholu zůstaly čtyři kamenné bloky – podstavce soch evangelistů, které byly strženy během revoluce. Prostor mezi opěráky bočních lodí vyplňují tři řady okenních otvorů. Okna v bočních lodích i v horní části hlavní lodi mají v rámci všech devíti polí jednotnou podobu: „Tvoří je čtyři lomené oblouky (lancety) sdružené po dvojicích pod čtyřlisty, nad nimiž je umístěna šestilistá rozeta. Mezi těmito dvěma řadami se nacházejí menší okna osvětlující triforium; ta mají stejné uspořádání, ovšem bez horní rozety, na kterou již v této úrovni nezbylo místo.“ Prosklený závěr (chevet) s dvojicí věží doplňuje věnec kaplí. Požár v roce 1668 zničil krov i klenby apsidy. Výzdoba vikýřů a hřebenové ozdoby kaplí jsou provedeny ve stylu Ludvíka XIV., neboť vznikly až při obnově po požáru. Stavba v sobě spojuje románské části z 12. století (krypta a věž u severního ramene transeptu, v jejímž přízemí se dochovala vzácná románská vitráž) s pozdější přestavbou ve stylu paprskové gotiky. Apsida, transept a tři klenební pole hlavní lodi byly dokončeny v roce 1261. Interiér a vybavení Katedrální poklad V prostorách pokladnice jsou kromě níže zmíněných vitráží ze 13. století vystaveny dvě pyxidy (schránky na hostie), smaltovaný relikviář (tzv. skříňka svatého Remigia), hedvábný váček na relikvie a relikviář v podobě paže. Z 11. století pochází ozdobná spona, část biskupské berly a skříňka. Další berle v expozici pochází z 19. století. Období 12. století zastupuje hedvábná mitra a střevíc svatého Malachiáše z Armaghu nebo fragment pohřební rohože Bernarda z Clairvaux. Dlažba v pokladnici pochází rovněž z 12. století. Vitráže Mezi nejvýznamnější vitráže v katedrále patří: Vitráž Vykoupení (inspirovaná mosanským uměním) pochází z poloviny 12. století. Ústředním motivem je Ukřižování obklopené symbolickými postavami a výjevy ze Starého zákona. Dílo tvoří devět panelů o celkových rozměrech 1,78 × 2 m. Po požáru v roce 1230 byla vitráž upravena, aby odpovídala rozměrům oken nové gotické stavby. V roce 1872 byla vitráž demontována a odvezena do Paříže, kde byla v letech 1884–1898 vystavena v Muzeu vitráží a následně na Světové výstavě v roce 1900. V letech 1910–1934 byla součástí sbírek Muzea srovnávacího sochařství. Do katedrály v Châlons-en-Champagne se vrátila až v roce 1949, kdy byla umístěna do přízemí románské věže, kde vznikla nová pokladnice. Před zpřístupněním veřejnosti v roce 1957 ji restauroval Jean-Jacques Grüber za přispění Jeana Verriera a Louise Grodeckého. Tato citlivá restaurace zachovává původní části a doplňky odlišuje geometrickým stylem a jemným stínováním. Popisy a nápisy na vitráži Nápis na svatozáři kolem Ukřižovaného: „To, co přinesl první Adam nahý, druhý sňal ukřižováním.“ (latinsky: QUOD VET INTULIT ALTER ADA TULIT IN CRUCE FIXUS). Nad rameny kříže (v oculu): Slunce (SOL) a Měsíc (LUM). Nad hlavou Ježíše (ve dvou řádcích): Ježíš Nazaretský (latinsky: IES [řecky] NAZAREN), Král židovský (latinsky: REX IUDEORU). Tyto nápisy a symboly jsou v přímé souvislosti se čtyřmi výjevy, které obklopují scénu Ukřižování podle světových stran. Ikonografie vitráže Vykoupení Výjevy na vitráži jsou rozděleny podle čtyř světových stran a propojují novozákonní události s jejich starozákonními předobrazy: Církev (horní část): V polokruhu je znázorněna symbolická postava Církve s latinským citátem z Písně písní (3,9): FERCULUM FECIT SIBI REX SALOMON DE LIGNIS LIBANI (Král Šalomoun si dal zhotovit nosítka z libanonského dřeva). Po stranách ji doplňují: Na levé straně: Jozue (nebo Káleb) nesoucí hrozen z Kanaánu (EX CANAAN BOTRUS, Numeri 13,24). Na pravé straně: Muž oděný lněným šatem (VIR LINEIS INDUT VESTIB, Ezechiel 9,2–4), symbolizující Církev přinášející plody vykoupení a Boží znamení. Synagoga (dolní část): V dolním polokruhu je metafora Synagogy v rámci scény, která odkazuje na Starý zákon i na pronásledovatele nevinných. Obsahuje nápisy: SANGUIS EIUS SUPER NOS ET SUPER FILIOS NOSTROS (Jeho krev na nás a na naše děti, Matouš 27,25). FIAT MENSA EORUM CORAM IPSIS IN LAQUEUM (Jejich stůl se jim staň léčkou, Žalm 69,23). Pod nimi vlevo: Áron kreslící znamení Tau na dveře židovských domů krví beránka (ochrana před andělem zhoubcem během egyptských ran). Vpravo: Vdova ze Sarepty (SAREPTNA) přijímající proroka Eliáše; sbírá dřevo, které podle středověké typologie skládá do tvaru kříže. Oběť a vysvobození (levá a pravá část): Vlevo (Zadržené zlo): V polokruhu ruka Boží zadržující Abraháma při obětování Izáka. Postavy krále Davida a proroka Ozeáše drží nápisy: „Vysvobodil jsi duši mou z nejhlubšího podsvětí“ (Žalm 86,13) a „Ó smrti, budu tvou smrtí, vytrhnu tě z pekel“ (Ozeáš 13,14). Vpravo: Mojžíš před měděným hadem na sloupu. Nad ním Samson nese na ramenou brány Gazy (ve tvaru kříže) jako symbol osvobození. Pod ním Jób s nápisem „Ulovíš snad leviatana udicí?“ (Jób 40,25). Slovo LEVIATAN zde symbolizuje Satana či mořskou stvůru. Ostatní vitráže V katedrále se nacházejí další významná okna: Severní rozeta transeptu: Pochází ze 13. století. Vitráže v apsidě: Daroval je svatý Ludvík; zobrazují svaté biskupy, zakladatele diecéze v Châlons. Soubory světců: Dvě série postav z roku 1475. Renesanční okna: Několik vitráží ze 16. století, mezi nimiž vyniká cyklus Genesis. Vybavení kostela Kované mříže u přijímacího stolu v chóru jsou dílem uměleckého zámečníka Pierra Françoise Marie Boulangera. Křtitelnice Mimořádně cenná románská křtitelnice z poloviny 12. století byla v minulosti poškozena (ztratila podstavec) a její části byly druhotně využity při opravě jižní věže transeptu. Čtvercová kupa křtitelnice je vytesána z jediného bloku modrého mramoru z Tournai (vápence). Horní okraj zdobí vytesaný pás a v každém rohu se nachází reliéfní postava anděla. Všechny čtyři strany jsou bohatě zdobeny výjevy andělů a čtyřmi skupinami postav (v každé je šest až osm osob). Tyto nahé postavy vystupují ze sarkofágů s tvářemi obrácenými k nebi. Symbolika celého díla odkazuje na hlubší smysl křestního obřadu jako daru nového života v Kristu. Andělé jsou oděni do dlouhých plášťů, které jsou ve spodní části rozevláté, což vyvolává dojem letu. Mají rozepjatá křídla, levou ruku položenou na hrudi a v pravé drží pozoun (troubu) namířený k postavám. Ikonografie čerpá z knihy Apokalypsy: „Sedmý anděl zatroubil... nastal čas soudu nad mrtvými.“ Křtitelnice, která patří k nejvýznamnějším památkám svého druhu v regionu Champagne, je památkově chráněna. Další vybavení Obraz z 15. století: Znázorňuje slavnostní vysvěcení katedrály papežem Evženem III. v roce 1147. Nový oltář: Dne 21. března 2009 posvětil tehdejší biskup Gilbert Louis nový hlavní oltář, do něhož byly vloženy relikvie svatého Štěpána, svatého Vincence, matky Léonie Aviat a upomínka na sestru Odette Prévost. Oltář tvoří jednotný celek s biskupským stolcem (katedrou) a ambonem a symbolicky odkazuje na Zmrtvýchvstání. Náhrobní desky V interiéru katedrály se nachází velké množství náhrobních desek. Ty nejvýznamnější, které jsou zapsány na seznamu historických památek, jsou dnes osazeny (sekundárně vztyčeny) podél stěn nebo na pilířích. Mezi nejcennější patří: Guillaume de Paris (13. století) – náhrobní deska umístěná vlevo. Mrtvý Kristus – reliéfní deska v centrální části. Thierry de Machault a jeho manželka – společná náhrobní deska umístěná vpravo. Varhany Hlavní varhany katedrály postavil v roce 1849 John Abbey, přičemž autorem varhanní skříně (pozitivu) je architekt Jean-Jacques Nicolas Arveuf-Fransquin. Nástroj v roce 1898 přestavěli a rozšířili Abbeyho synové Eugène a John-Albert; šlo o největší zakázku v historii jejich dílny. V roce 1957 provedli Max a André Roethingerovi celkovou údržbu a čištění (releváž). Mezi lety 2000 a 2006 prošel nástroj generální opravou, kterou realizovaly firmy Renault-Menoret a následně Olivier Robert a Denis Lacorre. Cílem bylo navrátit varhanám zvukovou dispozici a ladění z roku 1898, a to na základě odborných studií, které vypracovali Eric Brottier, Roland Galtier a Sylvain Mikus. Od 2. července 1979 jsou varhany památkově chráněny jako monument historique. Významné události a osobnosti Katedrála byla v průběhu staletí dějištěm mnoha důležitých historických událostí: Svatý Bernard z Clairvaux: V roce 1115 zde přijal kněžské svěcení z rukou svého přítele, biskupa Guillauma z Champeaux. Papežská návštěva: Dne 26. října 1147 (během zatmění Slunce) katedrálu slavnostně vysvětil papež Evžen III.. Královská svatba: Dne 19. listopadu 1671 se zde Filip Orleánský, bratr krále Ludvíka XIV., oženil s falckou princeznou Alžbětou Charlottou Bavorskou. Výrok Ludvíka XIV.: Právě u příležitosti bratrovy svatby prohlásil Ludvík XIV. o katedrále v Châlons, že je to „nejkrásnější kaple v království“. Marie-Angélique Memmie Leblanc: Tato žena, známá jako „divoká dívka ze Songy“, měla mít v katedrále duchovní zjevení, které ji později vedlo ke vstupu do kláštera. Literatura (en) Ultra-fine grout to rescue a cathedral, dans News. The VSL-Intrafor Magazine, 2001, n. 1 v. 12. Édouard de Barthélemy, Cartulaires de l'évêché et du chapitre Saint-Étienne de Châlons-sur-Marne : histoire et documents, Châlons : Boniez-Lambert & Paris : V. Didron, 1853 [1] Abbé Bégin, « Notice sur les dalles funéraires de Saint-Étienne, cathédrale de Châlons-sur-Marne », dans Congrès archéologique de France.22e session. À Châlons-sur-Marne, à Aix et à Avignon. 1855, Société française d'archéologie, Paris, 1856, p. 321-354 Robert Branner, « La cathédrale de Châlons-sur-Marne et l'architecture gothique en Champagne au XIIIe siècle », dans Mémoires de la Société d'agriculture, commerce, sciences et arts du département de la Marne, 1965, tome 80, p. 113-120 Pierre Camille Le Moine, Inventaire des chartes et titres de l'église cathédrale de Saint-Étienne de Chaalons (...), 1777, 6 gros volumes in-folio (cité dans la Revue de Champagne et de Brie, janvier 1833, no 1, p. 7 Hubert Collin, Marie-Clotilde Hubert, André Marsat, Henri Ronot, Anne Prache, Champagne romane, éditions Zodiaque (collection la nuit des temps no 55), La Pierre-qui-Vire (France), 1981, p. 173–178, 183, 201 et planches 83 à 92. François Collombet, Les plus belles cathédrales de France, Sélection du Readers Digest, Paris (France), (ISBN 2-7098-0888-9), 1997; pp. 166–167. Louis Demaison, « Châlons, cathédrale Saint-Étienne », dans Congrès archéologique de France. 78e sessio,, À Reims. 1911, Société française d'archéologie, Paris, 1912, p. 447-473 M. de Granrut, « Observations sur les chapelles absidiales de la cathédrale de Châlons », dans Congrès archéologique de France.22e session. À Châlons-sur-Marne, à Aix et à Avignon. 1855, Société française d'archéologie, Paris, 1856, p. 174-177 Yann Harlaut, Gothique, classique et.. contemporaine : la cathédrale de Châlons, Chez Nous, juillet 2009, p. 6. Sous la direction de Jean-Marie Pérouse de Montclos, Le Guide du Patrimoine : Champagne-Ardenne, Hachette, Paris (France), 1995, p. 120-127. Jean-Pierre Ravaux: « La cathédrale de Châlons-sur-Marne », dans Congrès archéologique de France. 135e session. Champagne. 1977, Société française d'archéologie, Paris, 1980, p. 360-400 Jean-Pierre Ravaux: La Cathédrale Saint-Étienne de Châlons-en-Champagne, Éditions du Patrimoine, Paris (France), (ISBN 2-85822-612-1), 2001. Jean-Pierre Ravaux: Les chapelles et locaux annexes de la cathédrale de Châlons-sur-Marne , dans Mémoires de la S.A.C.S.A.M., tome XCIII, 1978, p. 59-89. Alain Villes: La Cathédrale Saint-Étienne de Châlons-en-Champagne, Éditions Dominique Guéniot, Langres, 2007. Alain Villes: Les anciennes flèches de la cathédrale de Châlons-en-Champagne, 1re partie, Les flèches antérieures à l'incendie de 1668, dans Études Marnaises éd.SACSAM, Tome CXXIX, Année 2014, p. 53-98. Alain Villes: La cathédrale de Châlons, présentation générale, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 1, no 3. Arnaud Guillerez ; Mikus, Sylvain, Historique des orgues de la cathédrale Saint-Étienne de Châlons-sur-Marne, Châlons, 1993. Arnaud Guillerez, Sylvain Mikus, Les anciennes orgues de la cathédrale de Châlons (XIIe – XIXe siècles), :Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 4, no 5. Sylvain Mikus: Histoire de l'orgue de chœur de la cathédrale de Châlons-en-Champagne, Petit Catalaunien illustré, printemps 2006. Sylvain Mikus: Les organistes de la cathédrale de Châlons-en-Champagne au fil des siècles, Petit Catalaunien illustré, printemps 2009. Sylvain Mikus: Jean-Jacques Arveuf (1802-1875) et le buffet d'orgue de la cathédrale de Châlons, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 2. Sylvain Mikus: Deux statues d'Arthur Guéniot à la cathédrale de Châlons, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 2. Sylvain Mikus: Les Müller, des musiciens au service de Châlons et de sa cathédrale au XIXe siècle, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 3. Jean-Baptiste Renault, La bulle de Pascal II du 25 mai 1107 pour Saint-Étienne de Châlons, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 1. Maxence Hermant, Le christ de douleur de la cathédrale de Châlons-en-Champagne, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 1. Jacques Wersinger, La cuve baptismale de la cathédrale de Châlons-en-Champagne, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 2, no 3. Jean Fusier, Un chanoine mécène au XVIIIe siècle, Toussaint Lemaître de Paradis, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 2. Sylvette Guilbert, Sépultures épiscopales médiévales dans la cathédrale Saint-Étienne de Châlons-en-Champagne, Bulletin des Amis de la Cathédrale de Châlons-en-Champagne, no 4. Pierre Foillot, « Guide du pèlerin jubilaire », 1951. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne de Châlons na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Étienne de Châlons na Wikimedia Commons