Katedrála Saint-Pierre-et-Saint-Paul (Troyes)

Katedrála svatého Petra a Pavla v Troyes je římskokatolická katedrála nacházející se ve francouzském městě Troyes v departementu Aube v regionu Grand Est. Katedrála stojí přímo v historickém centru města na náměstí Place Saint-Pierre. Nachází se mezi Muzeem výtvarných umění a Muzeem moderního umění. Katedrála je biskupským sídlem diecéze Troyes a v roce 1862 byla zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Počátky křesťanství Počátky christianizace města Troyes jsou nejasné, protože historická fakta se zde prolínají s legendami. Podle jedné z nich, jejíž děj různé prameny kladou do 1. nebo (což je pravděpodobnější) do 3. století, vyslal senský biskup Sabinián ze Sens do města svatého Potentiána a svatého Sérotina, aby zde založili bohoslužebné místo. K tomuto účelu pak sloužila část domu muže, který oba světce hostil. Během archeologických výzkumů v 19. století se pod současným chórem našly zbytky podlah s podlahovým vytápěním (hypokaustum), které patřily ke gallorománské vile. Tento objev by mohl pravdivost legendy alespoň částečně potvrzovat. Jiné prameny uvádějí, že se první křesťané v Troyes – obrácení na víru svatým Savinienem (kterého nelze zaměňovat s výše zmíněným Savinienem ze Sens) – scházeli k modlitbám v kapli Spasitele již v roce 259. Jméno vůbec prvního zdejšího biskupa, svatého Amateura, je sice známé, přesné datum založení biskupství však nikoli. Zdá se však, že vzniklo až po roce 313, kdy římský císař Konstantin I. vydal Edikt milánský. Nástupcem svatého Amateura se stal Optatien, který v roce 347 osobně podepsal akta synody v Serdice. V roce 380 se křesťanství stalo oficiálním náboženstvím Římské říše (Soluňský edikt), přesto však většina gallorománského obyvatelstva zůstala pohanská až do doby merovejské. Předchozí stavby Existence biskupství v Troyes logicky znamenala také přítomnost katedrálního chrámu. Dnešní gotické katedrále tak na stejném místě předcházelo několik starších staveb. O podobě vůbec prvního chrámu věda dodnes nemá archeologické doklady. Je však pravděpodobné, že stál na stejném místě jako současná katedrála. Jak bylo zmíněno výše, mohlo jít o pozemek původní vily, v níž pobývali svatý Potentien a svatý Sérotin, a kde vzniklo vůbec první křesťanské bohoslužebné místo ve městě. V 9. století zde vyrostla nová, podstatně větší budova. Tehdejší biskup Prudence z Troyes ji popsal termínem „alta domus“ (vznešený dům). Tento biskup také poprvé zmiňuje zasvěcení svatému Petrovi a Pavlovi – do té doby byl chrám zasvěcen „Spasiteli“, tedy Kristu. Mezi lety 870 a 878 nechal biskup Ottulf (Ottulphe) pravděpodobně přestavět chrámovou loď. Na konci 9. století však kostel zpustošili Normané, kteří město dobyli a vypálili. K obnově katedrály došlo až v roce 980 z iniciativy biskupa Milona. Nový chrám vznikl v románském slohu a byl opět o něco větší (měl mimo jiné o šest oltářů více než předchozí stavba). Archeologické výzkumy z roku 1864 odhalily základy zdi, která tvořila závěr tohoto románského kostela. Našlo se také několik tesaných fragmentů, jež zřejmě patřily k jeho výzdobě – konkrétně části vlysu s motivem palmet, které jsou dnes k vidění v jižní boční lodi chóru. Přesný půdorys této románské katedrály zůstává neznámý, ale předpokládá se, že tvarem připomínala dnešní katedrálu, jen v menším měřítku. Na základě současných nálezů nelze určit, zda byl tehdejší chór vybaven věncem kaplí. Archeologické výzkumy Stephena Murrayho a Norberta Bongartze ze 70. let 20. století, které probíhaly v severním rameni příčné lodi (transeptu) dnešního chrámu, však odhalily vystupující transept. Ten byl částečně datován do období kolem roku 1000. Na začátku 12. století kostel doplnila věž s portikem (předsíní) před západním průčelím, která se nacházela v místech mezi prvním a druhým západním polem lodi dnešní katedrály. Šlo o stavbu s několika zaklenutými podlažími. Tympanon nad vstupním portálem zdobil motiv Krista v nebeské slávě obklopeného tetramorfem (symboly čtyř evangelistů). Tato věž se dochovala až do roku 1532, kdy byla stržena kvůli výstavbě současného gotického průčelí. Poslední stavební úpravu románského kostela provedl v roce 1182 biskup Haïce de Plancy, který nechal přistavět kapli zasvěcenou Panně Marii, situovanou pravděpodobně za chórem. V roce 1188 postihl město rozsáhlý požár, který zničil i část této katedrály. Tato katastrofa se stala přímým podnětem pro zahájení „gotické“ fáze výstavby chrámu v Troyes. Gotická katedrála Na rozdíl od katedrály v Chartres, která vyrostla v relativně krátkém čase, byla výstavba gotické katedrály v Troyes mimořádně zdlouhavá a pohnutá. Práce započaly kolem roku 1200 a skončily až v 17. století. Během této doby byla stavba několikrát přerušena, postižena destrukcemi nebo změnami původních plánů. Stavitelé, kteří se na projektu v průběhu staletí vystřídali, se však snažili respektovat celkový koncept navržený pravděpodobně na počátku 13. století. Díky tomu působí budova – alespoň na první pohled – velmi harmonickým dojmem. Od 13. do 15. století Od doby, kdy Norbert Bongartz provedl architektonickou analýzu katedrály, panuje mezi archeology shoda, že stavba gotického chóru začala v roce 1200, nebo dokonce již v roce 1199. Práce tedy pravděpodobně zahájil biskup Garnier de Traînel.> Výstavba budovy začala vztyčením paprskovitých kaplí na severní straně chórového ochozu. Poté vyrostly kaple na jižní straně. Osová kaple vznikla zřejmě následně v roce 1208 pod vedením architekta Hervého, nástupce Garniera de Traînel. V jednom ze svých listů troyeský biskup píše: Veškeré spodní části chóru byly dokončeny v roce 1220, a mohlo se tak začít se stavbou horní části. Práce v roce 1228 přerušil uragán, který zničil mimo jiné jižní boční loď chóru. Po obnovení prací prošly horní části chóru od roku 1235 přestavbou a dokončeny byly kolem roku 1240. Tato rekonstrukce se stala příležitostí k „modernizaci“ původního záměru. Šlo zejména o prolomení triforia, které bylo v původním plánu slepé, což zlepšilo prosvětlení interiéru budovy. Spolu s bazilikou Saint-Denis jde navíc o jedno z vůbec prvních prosklených triforií. Souběžně se stavbou horní části chóru rostly pilíře ramen transeptu. Výstavba této středové části chrámu byla prakticky hotová v roce 1260, chybělo však zaklenutí. Následně se od 13. do počátku 14. století stavěla tři nejvýchodnější klenební pole hlavní lodi. Půdorys hlavní lodi se však odklonil od původního záměru, protože k dvojitým bočním lodím byly přistavěny mělké kaple. Kvůli této úpravě bylo nutné postavit šikmou zeď (patrnou na plánu), která propojila hlavní a příčnou loď. Kolem roku 1310 byla dokončena klenba transeptu a také sanktusník (vysoká štíhlá věž) nad křížením lodí. Následně, až do poloviny 15. století, se stavební práce výrazně zpomalily. Důvodem byla jednak složitá hospodářská situace, kterou město Troyes v té době procházelo, a jednak série neštěstí, která katedrálu postihla. Dne 14. srpna 1365 poškodilo tornádo věž nad křížením lodí. Její obnova byla dokončena v roce 1437. V roce 1389 zasáhl blesk střechu hlavní lodi a způsobil požár, který mimo jiné poničil horní části zdiva. Hned následujícího roku (1390) se zřítila rozeta v severním rameni transeptu. Její obnova probíhala v letech 1408 až 1409. O zhruba čtyřicet let později však rozetě hrozilo zřícení znovu; tehdy byla zpevněna vztyčením středového opěrného pilíře (tzv. jehly) a portály byly vyztuženy dvěma bohatě zdobenými opěrnými pilíři. V roce 1410 vznikla zvonice díky darům dřeva od pánů Jehana de Joinville a Jeana de Noyers z jejich lesů ve Vendeuvre, a to pod vedením Jeana de Nantes. Zatímco střešní krytina zvonice (olověné a měděné pláty na vrcholu a hranách) byla dokončena v roce 1432, pozlacený bronzový kohout z dílny Nicolase Chévryho a kříž, který jej nesl, byly osazeny až 18. srpna 1433. K obnovení prací došlo až v roce 1450. Tehdy na biskupský stolec nastoupil Louis Raguier, který se rozhodl dovést stavbu katedrály do konce. Nechal vybudovat nejzápadnější klenební pole hlavní lodi až k původní románské věži s předsíní (z 12. století), která byla záměrně ponechána na místě, aby stavbu podpírala. Ke spolupráci bylo přizváno několik architektů, mezi nimi zejména Jacquet le Vachier, Antoine Cola a Jehançon Garnache. Antoine Cola, který byl zároveň sochařem, vytvořil některé hlavice sloupů v nejzápadnější části lodi. Jehançon Garnache dostal na starost stavbu západního průčelí. Navrhl plán, který zahrnoval štítovou zeď s rozetou lemovanou dvěma věžemi. V roce 1489 však byla východně od zachované staré věže realizována pouze středová část tohoto záměru. Od renesance do revoluce Na počátku 16. století se kapitula rozhodla přehodnotit projekt západního průčelí, který navrhl Jehançon Garnache. V roce 1506 – kdy mimochodem začala výstavba baziliky svatého Petra v Římě – proto přizvala nového architekta, Martina Chambigese. Samotná stavba byla zahájena následujícího roku. Nový projekt počítal s průčelím tvořeným blokem o dvou klenebních polích se třemi portály oddělenými opěrnými pilíři v tradici katedrál 13. století (jako je např. katedrála Notre-Dame v Remeši), avšak s dekorativními prvky charakteristickými pro Šablona:V. V roce 1519 převzal práci po Martinu Chambigesovi architekt Jean de Soissons. Přízemí bylo dokončeno v roce 1527 a osazení dveří proběhlo v roce 1530. Tato výstavba si vynutila demolici původní románské věže s předsíní ze 12. století. V roce 1554 bylo průčelí hotové ze dvou třetin a mohlo se začít se stavbou věží. Tehdy začala růst severní věž zasvěcená svatému Petrovi, její výstavba však postupovala pomalu. Teprve v roce 1634 se podařilo dokončit dva ze čtyř plánovaných sanktusníků (věžiček), které se tyčí nad schodišťovými přístavky. Zbývající dva nebyly nikdy postaveny, stejně jako jižní věž zasvěcená svatému Pavlovi, která nevznikla vůbec. Průčelí tak dodnes zůstalo nedokončené. Pro toto nedokončení existuje několik teorií. Podle některých pramenů byl důvodem nedostatek finančních prostředků. Jiné zdroje poukazují na opatrnost stavitelů kvůli bažinatému podloží (nedaleko protéká Seina), které hrozilo poklesem a zničením části budovy; katedrála je ostatně kvůli stabilizaci půdy postavena na mohutných základech. Po svém dokončení katedrála několikrát utrpěla značné škody, zejména v 18. století. V noci ze 7. na 8. října 1700 zasáhl věž nad křížením lodí opět blesk a ta se zřítila. Přes různé plány nebyla již nikdy obnovena. Blesk tehdy zničil také střechu chrámu a sochu svatého Michaela. Opravy trvaly až do roku 1723, souběžně proběhly i další menší úpravy. Během Velké francouzská revoluce utrpěla katedrála obrovské škody. Revoluční vandalismus zasáhl monumentální sochy na portálech (všechny tehdy zmizely a dnes jsou známé pouze ze starých dokumentů). Vitráže v chóru byly částečně rozebrány nebo poničeny. Drancování neunikl ani chrámový poklad, který v noci z 9. na 10. ledna 1794 napadl zlatník Rondot se svými kumpány. Velká část relikvií byla spálena a jejich zlaté či stříbrné relikviáře byly roztaveny. Od revoluce po současnost Po ničivém období francouzské revoluce se 19. století neslo ve znamení obnovy. Vše začalo v roce 1840 rychlou opravou čelní stěny jižního křídla transeptu, které hrozilo zřícením. Tyto úpravy se však ukázaly jako pouhá kosmetická záplata. Ukázalo se totiž, že celá východní část katedrály má vadné základy, což si vyžadovalo mnohem rozsáhlejší zásah. Vedením prací byl proto pověřen architekt Eugène Millet, žák a následovník Eugèna Violleta-le-Duca. V letech 1849 až 1866 tak došlo k podezdění a zpevnění chórových pilířů. Roku 1837 byl spuštěn také velký program na obnovu vitráží. Většinu z nich zrekonstruoval Vincent Larcher, drobnými úpravami přispěl Martin Hermanowska a v roce 1874 je pak nahradil Édouard Didron. První ani druhá světová válka katedrálu výrazně nepoznamenaly. V obou případech byly vitráže včas demontovány, ukryty do bezpečí a po skončení bojů osazeny zpět na své místo. V současnosti katedrálu svatého Petra a Pavla v Troyes spravuje ministerstvo kultury, jelikož je památka v majetku státu. V chrámu dnes pravidelně probíhají restaurátorské práce, které zahrnují čištění fasád a údržbu zdiva, soch i vitráží. Historické události spojené s katedrálou Événements historiques liées à la cathédrale Tato katedrála byla dějištěm koncilu v Troyes, který započal 13. ledna 1129. Na tomto sněmu došlo k oficiálnímu uznání templářského řádu a definování jeho řehole. Dne 21. května 1420 byla v katedrále svatého Petra a Pavla podepsána Smlouva z Troyes. Ta stanovila, že nástupcem francouzského krále Karla VI. na pařížském trůnu se stane anglický panovník Jindřich V., a to poté, co pojme za manželku Karlovu dceru Kateřinu z Valois. V roce 1536 se místní hodinář Denis Bolori pokusil o průkopnický let, když skočil z tehdy rozestavěné severní věže svatého Petra. Se svým podomácku vyrobeným létajícím strojem se zřítil v nedaleké obci Saint-Parres-aux-Tertres. Stručná chronologie Exteriér katedrály Celkový popis Rozměry katedrály Západní průčelí Západní průčelí katedrály, vybudované v průběhu 16. a 17. století, se otevírá do náměstí svatého Petra, které tak plní funkci předchrámového prostoru (parvisu). Průčelí má v zásadě obdélníkový tvar. Vertikálně ho dynamizují čtyři mohutné opěrné pilíře, které fasádu rozdělují do tří úseků určených pro hlavní portál a dva menší boční portály (severní a jižní). Horizontálně je průčelí rozděleno do dvou pater. Nad celým tímto blokem se tyčí jediná věž na severní straně; s výstavbou plánované jižní věže se nikdy nezačalo. Všechny tři portály mají hluboce zapuštěná ostění s bohatě zdobenými sokly a baldachýny. Ty vytvářejí niky, v nichž až do francouzské revoluce stály velké kamenné sochy. Profilované oblouky nad portály (archivolty) zdobí jemné ornamentální výžlabky (redenty), přičemž každý oblouk má jedinečný vzor. S touto dekorativní bohatostí ostění a archivolt dnes ostře kontrastují zcela hladké tympanony. Před revolučním pleněním však i je zdobila sochařská výzdoba. Hlavní portál Ústřední portál je z této trojice nejvyšší a nejhonosnější. Do revoluce byl na jeho tympanonu vyobrazen cyklus Pašijí od sochaře Nicolase Haslina. Nad portálem se klene špičatý vimperk, který protíná balustráda s motivem velkých květů. V minulosti zde stála pieta doprovázená sochami svatého Jana a svaté Maří Magdaleny. Současná sochařská výzdoba portálu je však již jen slabým odvarem jeho předrevoluční nádhery. Boční portály Severní a jižní boční portály kopírují uspořádání hlavního vstupu, jsou však nižší a méně hluboké. Před svým zničením za revoluce nesly jejich tympanony výjevy ze života svatého Petra a svatého Pavla, obou patronů chrámu. Jejich umístění po stranách ústředního pašijového portálu mělo hluboký teologický význam: tito dva apoštolové představovali pro tehdejší křesťany dva hlavní pilíře rodící se církve na Východě i Západě, a proto byli přirozeně spojováni s postavou Ježíše Krista. Horní patro a věž V horním patře průčelí dominuje středové části velké rozetové okno. Jeho kružba je tvořena spletí křivek a protikřivek příznačných pro styl pozdní (plaménkové) gotiky. Rozetu korunuje vimperk s městským znakem Troyes, který přerušuje balustrádu lemující celou horní hranu průčelního bloku. Po obou stranách rozety se nacházejí slepé niky završené mimořádně propracovanými baldachýny. Tato věž měla být původně propojena s protější (nikdy nepostavenou) věží svatého Pavla klenutým obloukem; z toho důvodu jsou na boku věže dodnes patrné připravené náběžné klenáky, které tak zůstaly trvale nevyužité. Nad celé průčelí vystupuje jediná dokončená věž zasvěcená svatému Petru. Je postavena v renesančním slohu a její strohost záměrně kontrastuje s tvarovou bujností spodní gotické fasády. Věž má na každé ze svých čtyř stran dvojici štíhlých oken (lancet), která jsou opatřena dřevěnými žaluziovými okenicemi (tzv. okenicemi typu abat-sons) pro lepší šíření zvuku zvonů. Jedinou výraznější dekorací samotného těla věže jsou jemné polosloupy vytesané na hranách opěrných pilířů. Celkový těžkopádný dojem stavby však odlehčují dvě prolamované nárožní lucerny na jejím vrcholu (z původně čtyř plánovaných). Boční lodě Boční lodě se rozkládají po obou stranách hlavní lodi (na severní i jižní straně). Na severu přiléhají k ulici Rue de la Cité, zatímco na jihu se otevírají do čestného dvora bývalé biskupské rezidence, v níž dnes sídlí Muzeum moderního umění v Troyes. Oproti původnímu architektonickému plánu doznalo uspořádání bočních lodí výraznou změnu, když byly ke zdvojeným bočním lodím dodatečně přistavěny kaple. Toto rozšíření po sobě zanechalo viditelnou stopu: spojovací zdi mezi nejvýchodnějšími kaplemi (na severní i jižní straně) navazují na příčnou loď šikmo zkosenou zdí. Při pohledu zvenčí vertikální rytmus bočních lodí určují štíhlé opěrné pilíře, které zároveň lemují jednotlivé kaple. Ty jsou na svém vrcholu zakončeny balustrádou zdobenou motivem klíčů svatého Petra. Opěrné pilíře vrcholí protáhlými fiálami a nesou vnější část opěrného systému. Ten tvoří dvouramenné opěrné oblouky, které zajišťují stabilitu okapových zdí v horní části hlavní lodi. Velkou rozmanitostí vynikají okenní kružby. Okna v horním patře lodi a nejzápadnější okna spodních kaplí pocházejí z 15. století. Jsou tedy nejnovější, vykazují obrovskou tvarovou pestrost a svědčí o mimořádné vynalézavosti a hravosti tehdejších stavitelů. Naproti tomu kružby oken v nejvýchodnějších spodních kaplích, které pocházejí ze 13. a 14. století, jsou výrazně střídmější. Příčná loď (transept) Obě ramena příčné lodi podpírají opěrné oblouky. Ty se opírají o mohutné pilíře, jejichž základny vybíhají z přiléhajících bočních lodí po obou stranách stavby. Severní průčelí Průčelí severního transeptu se v minulosti otevíralo do malé křížové chodby zdejších kanovníků. Je členěno do čtyř samostatných výškových úrovní. První úroveň tvoří portál, který má – podobně jako ty na západním průčelí – hluboké ostění, profilované archivolty a tympanon rozdělený středovým pilířem (trumeau). V době svého vzniku ve 13. století byl portál bohatě sochařsky zdoben. Stejně jako mnoho jiných soch v katedrále však ani tato výzdoba nepřežila francouzskou revoluci. Její podoba je nám přesto známa: tympanon zobrazoval Poslední soud s Kristem, Pannou Marií a svatým Janem uprostřed. Pod nimi andělé troubili na polnice a mrtví vstávali z hrobů k soudu – spasení kráčeli doleva do ráje, zatracení směřovali doprava do pekla. Na archivoltách se nacházely sochy, které tematicky doplňovaly výjev na tympanonu. Představovaly čtyřiadvacet starců z Apokalypsy, apoštoly, proroky a patriarchy. Nechyběla ani vyobrazení sedmi svobodných umění a znamení zvěrokruhu. V 15. století byl nad portál přistavěn ozdobný vimperk v podobě oslího hřbetu, který se pojí s fiálami a staticky zpevňuje celou strukturu. Druhou úroveň průčelí tvoří prolamované triforium, které zdobí štíhlá okna (lancety) zakončená čtyřlístky. Nad touto úrovní obíhá balustráda, na níž se opakuje motiv klíčů svatého Petra známý z bočních lodí. Třetí patro vyplňuje velké rozetové okno vybudované v letech 1408 až 1409 poté, co se původní rozeta v roce 1390 zřítila. Je tvořena drobnými sloupky, které se paprsčitě sbíhají do středu a nesou motivy trojlístků. Rohové výplně (cvikly) jsou rovněž zdobeny trojlístky. Nejvýraznější zvláštností tohoto průčelí je však kamenný zpevňující sloupek (tzv. kamenná jehla), který prochází svisle přímo před rozetou. Tento prvek byl doplněn v polovině 15. století, aby zajistil stabilitu rozety, které opětovně hrozilo zřícení. Čtvrtou a nejvyšší úroveň tvoří štít, kompletně přestavěný v roce 1900. Zdobí ho slepé lancety, jejichž výška se od středu ke krajům postupně snižuje. Jižní průčelí Průčelí jižního transeptu směřuje do čestného dvora dnešního Muzea moderního umění, které sídlí v budově bývalého biskupství. Tato část příčné lodi byla v letech 1841 až 1844 kompletně od základu přestavěna. Jižní fasáda působí o poznání střídmějším dojmem než severní, přebírá však od ní řadu architektonických prvků – což je patrné zejména na provedení rozety. Vrcholnou část tvoří štít zdobený oknem se zdvojenými lancetami. Interiér katedrály Katedrála je koncipována jako pětilodní bazilika; hlavní loď tak po obou stranách doprovázejí dvě boční lodě. Příčná loď (transept) má dvě zcela identická rozetová okna. Jediným rozdílem je, že severní rozetu protíná kamenný zpevňující sloupek. Nejstarší částí celé stavby je chór pocházející ze 13. století. Naopak bohatě zdobené průčelí vzniklo na počátku 16. století. Jeho tři honosné portály jsou dílem uznávaného architekta Martina Chambigese (1460–1532). Vitráže Vitráže v katedrále v Troyes jsou považovány za jedno ze stěžejních děl francouzského malířství na skle. V průběhu dějin prošla prosklená okna řadou větších či menších restaurátorských zásahů. Zatímco část skleněných kompozic zničila nepřízeň počasí, jiné byly v minulosti přemístěny z jednoho okenního otvoru do druhého. Při těchto úpravách se často využívaly dochované fragmenty z rozbitých oken k doplnění jiných. Chór a příčná loď Vitráže v chóru pocházejí ze 13. století a tematicky znázorňují vítězství Nového zákona nad Starým. Výplně tvoří okna se dvěma nebo čtyřmi lancetami. Jejich ikonografické ztvárnění je dílem několika různých dílen, které se inspirovaly orientálním a byzantským uměním. To souvisí s tím, že hlavní fáze výstavby katedrály započala po dobytí Konstantinopole během čtvrté křížové výpravy v roce 1204. V oknech najdeme také čistě dekorativní plochy a techniku šedé malby na skle (grisaille), která byla v této době velmi populární. V horních oknech chóru pak tyto vitráže, jejichž technické provedení vykazuje neustálý vývoj, zobrazují čtyři postavy duchovních oslavujících církev. Okna v kaplích hlavní lodi pocházejí ze 14. století, stejně jako okna v příčné lodi zobrazující svatého Jana, svatého Michala a svatou Kateřinu. Naopak vitráž s vyobrazením diecézních světců v horních oknech a v triforiu hlavní lodi vznikla až v roce 1498 a představuje různé šampaňské svatence, mimo jiné biskupa svatého Lupa z Troyes. Katedrála svatého Petra a Pavla tak pod jednou střechou soustřeďuje nejvýznamnější soubor šampaňských vitráží z tohoto období. Severní rozetu příčné lodi osadil v roce 1408 Guiot Brisetour. V průběhu 15. století pak mistři skláři navrhli a zhotovili vysoká okna v triforiu hlavní lodi. S příchodem renesančního umění však ustupuje dřívější mnohobarevnost (polychromie) a objevuje se sklon k potlačování barev. Příkladem tohoto trendu je západní rozeta od Jeana Soudaina, který se inspiroval dílem Michela Thaye. Mystický lis a pozdní tvorba Z vitráží ze 17. století vyniká realizace slavného „Mystického lisu“ (Pressoir Mystique). Tuto vitráž vytvořil v roce 1625 Linard Gontier na objednávku kanovníka Jeana Bareta. Okno se inspirovalo tradiční ikonografií Ježíšova rodokmenu. Linard Gontier je rovněž autorem skleněných medailonů v katechetické kapli, které zachycují výjevy ze života Panny Marie. Katedrální poklad Svatyně se pyšní také mimořádně cenným chrámovým pokladem (Trésor de la cathédrale). Ten vedle mnoha dalších vzácných uměleckých děl obsahuje například relikviářovou schránu (châsse) svatého Bernarda z Clairvaux nebo nádherné emaily na schráně svatého Lupa z Troyes. Malby a sochy V severní boční lodi, přímo pod věží svatého Petra, je umístěn obraz „Proměnění Páně“ (La Transfiguration) od Josefa Chaborda v pozlaceném dřevěném rámu. Katedrále jej v roce 1833 daroval král Ludvík Filip I. Plátno zachycuje Ježíše Krista v nebeské slávě obklopeného Mojžíšem a prorokem Eliášem. Doplňují je tři apoštolové: svatý Petr, svatý Pavel a svatý Jakub, který je vyobrazen v poutnickém oděvu s rochetou zdobenou mušlemi a s poutnickou holí v ruce. Kaple křtitelnice (chapelle des fonts) ukrývá cenné polychromované kamenné sousoší z roku 1549, které pochází ze zrušeného opatství Saint-Loup. Na zdejším oltáři se nacházejí malby na dřevě inspirované slavnou Poslední večeří od Leonarda da Vinciho. K vidění jsou zde také čtyři oboustranně malované dřevěné panely; jedna jejich strana zobrazuje výjevy ze života Panny Marie, zatímco druhá zachycuje události předcházející pašijovému cyklu. Sousední kaple pak uchovává dvě oboustranně malovaná dřevěná křídla (volety) s rozličnými náboženskými motivy. Liturgické vybavení V roce 1779 navrhl architekt Jean-Henri Gentilz pro katedrálu nový hlavní oltář. Umělecké kovářské práce na oltářní mřížce a na mřížích jednotlivých kaplí byly svěřeny významnému uměleckému zámečníkovi Pierru Boulangerovi. Varhany Archivní záznamy katedrály dokládají, že již v roce 1365 se v prvním klenebním oblouku na severní straně chóru nacházely varhany přístupné z tehdejšího lettneru. Tento nástroj definitivně zanikl v roce 1792. Další, o něco menší nástroj, který stál na stejném lettneru od roku 1438, prodala kostelní stavební huť 9. května 1601 farnosti v Tonnerre. Velké varhany z Clairvaux Dnešní monumentální varhany (grandes orgues) původně pocházejí z cisterciáckého opatství v Clairvaux. Tamní mniši si je objednali u slavného varhanářského mistra Jacquese Cochuho z Châlons-en-Champagne. Nástroj byl postaven a osazen v letech 1731 až 1736 a ve své době byl považován za jeden z nejpozoruhodnějších ve Francii. V roce 1788 provedl mistr François-Henri Clicquot generální opravu a čištění (relevage), při níž nástroj rozšířil o manuálový dvaatřicetistopý rejstřík (Bourdon 32') a bohatou baterii jazykových hlasů. Za Velké francouzské revoluce byl klášter v Clairvaux proměněn ve věznici a varhany byly v roce 1792 nabídnuty k prodeji jako takzvaný „národní majetek“. Kostelní hospodářští správci (marguilliers) z katedrály v Troyes je tehdy zakoupili a ukryli pod věž svatého Pavla, kde zůstaly v demontovaném stavu po celou dobu revolučních nepokojů. Po podepsání konkordátu z roku 1801 a obnovení bohoslužeb byla v roce 1806 vybudována zděná kruchta nad hlavním západním portálem, kam byly velké varhany roku 1808 instalovány. Umístění kruchty však tehdy vyvolalo vlnu ostré kritiky, neboť obří nástroj zakryl podstatnou část západního rozetového okna. Technické parametry a modernizace Hlavní katedrální varhany (disponující 55 rejstříky, 4 manuály a pedálem) byly prohlášeny za národní historickou památku (Monument historique) – nástrojová část získala tuto ochranu 19. března 1963, samotná bohatě vyřezávaná varhanní skříň pak 6. prosince 1974. Původní barokní Cochuho nástroj však v polovině 20. století neunikl tehdejší módní neoklasické vlně; v letech 1964 až 1969 jej kompletně přestavěla renomovaná pařížská firma Danion-Gonzalez, což vedlo k odstranění některých cenných historických prvků od Clicquota a Reného Cochuho. Chórové varhany Menší chórové varhany (orgue de chœur) postavil v roce 1865 Joseph Merklin. V roce 1987 je kompletně zrestauroval varhanář Laurent Plet. Nástroj disponuje 13 rejstříky, které jsou rozděleny mezi dva manuály a pedál. Zvony V severní věži visí čtyři obří zvony: Petrus Carolus (bourdon): tón fis¹ – hmotnost přibližně 4 500 kg, ulil jej v prosinci 1827 Philippe Cochois, vysvěcen byl v září 1828. Paulus Anna: tón gis¹ – hmotnost 3 269 kg, ulili jej v říjnu 1813 Jean-Baptiste Jacquot, Nicolas Goussel, Jean-Baptiste Cochois a Mutel. Savinianus: tón ais¹ – hmotnost 2 437 kg, ulili jej v říjnu 1813 Jean-Baptiste Jacquot, Nicolas Goussel, Jean-Baptiste Cochois a Mutel. Marie: tón h¹ – hmotnost přibližně 2 000 kg, ulil jej v prosinci 1827 Philippe Cochois, vysvěcen byl v září 1828. Tento zvonový soubor je ve francouzském kontextu zcela ojedinělý a představuje naprostý unikát. V drtivé většině francouzských katedrál tvoří základ zvonění pouze jeden velký a těžký zvon s hlubokým hlasem – tzv. bourdon, který tvrdí basu a výrazně vyčnívá nad ostatními, menšími a výše laděnými zvony v chrámu. V případě katedrály v Troyes jsou však mimořádně velké, těžké a hluboké všechny čtyři zvony; jejich ladění se pohybuje kompletně v rámci jednočárkové oktávy. Žádná jiná francouzská katedrála nedisponuje zvonovým souborem s takovými parametry. Katedrální poklad Základ chrámu jako pokladnice významných památek byl položen na počátku 13. století. V roce 1204, kdy došlo k dobytí Konstantinopole, poslal tehdejší biskup z Troyes Garnier de Trainel do své katedrály řadu vzácných předmětů. Mezi nimi vynikal velký stříbrný kříž pocházející přímo z klenotnice byzantských císařů. Tento kříž v sobě ukrývá vzácný fragment dřeva, jenž je věřícími uctíván jako autentická část kříže Ježíše Krista. Dalším unikátem je luxusní slonovinová skříňka s prvkami ze stříbra (coffret), kterou z Konstantinopole údajně přivezl arciděkan Hugo, kaplan biskupa Garniera. Tuto schránku zdobí propracovaný reliéfní výjev s motivem lovu na lva a lovu na divoké prase. Relikviářová schrána (châsse) svatého Lupa, biskupa z Troyes, je osazena cennými destičkami s limogeskými emaily (émaux de Limoges) ze 16. století. Původní schrána byla v roce 1794 během revolučního běsnění zničena. Všech 16 malovaných emailových destiček, které ji zdobily, se však podařilo zachránit a v 19. století byly osazeny na novou relikviářovou schránu z pozlaceného dřeva. V současnosti je tento poklad trvale uchováván a vystaven v interiéru katedrály. V katedrále v Troyes je dnes uložen a chráněn také historický poklad z kolegiátního kostela Nanebevzetí Panny Marie (Collégiale de l'Assomption-de-la-Vierge) z nedaleké obce Villemaur-sur-Vanne. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Troyes na francouzské Wikipedii. Literatura Sylvie Balcon, Troyes. La cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul, Paris, Monum - Éditions du patrimoine, 2001, 63 s. (ISBN 2-85822-615-6). Raoul Quentin, La cathédrale de Troyes, Troyes, Renaissance, 1962. Jean-Jacques Bourassé, Les plus belles cathédrales de France, A. Mame, 1861, 411 s. Isabelle Crété-Protin, Eglise et vie chrétienne dans le diocèse de Troyes du IVe au IXe siècle, Villeneuve-d'Ascq, Presses Univ, 2002, 446 s. (ISBN 2-85939-753-1). Élisabeth C. Pastan et Sylvie Balcon, Les vitraux du chœur de la cathédrale de Troyes (XIIIe siècle), Paris, Cths, coll. « Corpus vitrearum - France II », 2006, 539 s. (ISBN 978-2-7355-0599-9). Alain Erlande-Brandenburg, Histoire de l'architecture française, sv. 1, Paris, Éditions du Patrimoine, 1995 (ISBN 2-85620-367-1). Dieter Kimpel, L'architecture gothique en France : 1130-1270, Paris, Flammarion, 1990, 575 s. (ISBN 2-08-010970-7). Florian Meunier, Martin Chambiges, un architecte parisien au service du chapitre cathédral de Troyes au début du XVIe siècle, Du projet au chantier, Paris, Flammarion,‎ 2001, s. 109-116 Léon Pigeotte, Étude sur les travaux d'achèvement de la cathédrale de Troyes. 1450 à 1630, Paris, 1870. Léon Pigeotte, Le grand clocher de la cathédrale de Troyes..., Troyes, Dufour-Bouquot, 1877. Eugène Le Brun-Dalbanne, Le Trésor de la Cathédrale de Troyes, Impr. impér., 1864. Eugène Le Brun-Dalbanne, Les Aumonières du trésor de la cathédrale de Troyes, Troyes : Impr. Dufour-Bouquot, 1864. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Troyes na Wikimedia Commons