NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Saint-Jacques d'Allonnes

L'église Saint-Jacques d'Allonnes date du XIIe siècle et témoigne de l'architecture romane en Beauce du Moyen Âge que le médiévaliste Jean Favier appelle le temps des principautés. Elle dépend de la famille de Blois, comtes de Dreux et de Chartres. Allonnes est un village très anciennement peuplé puisque sont présentes des traces archéologiques mérovingiennes. Description L'église possède une pendule en bon état de conservation datant du XIXe siècle et de fabrication Le Pèlerin, récemment restauré et désormais installé dans la salle du conseil municipal de la commune. Entourant l'église, se trouve le cimetière dont les parties les plus anciennes remontent à l'époque mérovingienne entre le Ve siècle et le VIIIe siècle. D'après les relevés archéologiques effectués par l'Institut national de recherches archéologiques préventives, il comprend, en cercles concentriques de trois strates, des sarcophages en pierre calcaire, puis en plâtre et enfin en bois. Historique Elle fut connue pour un nombre incalculable de légende d'où le nom dans les chroniques d'Allonnes la maudite. On ne connaît l'histoire de l'église que depuis 1912, grâce aux travaux sur le protestantisme d'Alain Le Hir. L'église est mentionnée une première fois par le chapitre de Chartres au XIIIe siècle. L'église et le village en tant qu'élément de la société française féodale du XIIe siècle fait l'objet d'une étude en français à l'université anglaise de Cambridge. Références Voir aussi Bibliographie Michel Aubin, histoire de la Beauce (tome 1), Edition cld, collection région, avril 1995, 978 p En ligne Articles connexes Allonnes Mérovingiens Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail d’Eure-et-Loir Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du Moyen Âge central
Église Saint-Jean-Baptiste de Gellainville

L'église Saint-Jean-Baptiste est une église catholique située dans la commune de Gellainville, dans le département français d'Eure-et-Loir. Elle se trouve en lisière de village, éloignée du hameau de Bonville. Historique Construite au XIe siècle, elle est rectangulaire, en pierre de Berchères-les-Pierres et se termine en hémicycle. Elle repose sur de simples murailles soutenues par des contreforts et a été remaniée au XVIe siècle. Elle ne possède plus son porche. Cet édifice a été entièrement restauré entre 2003 et 2005. Mobilier Objets classés monuments historiques Deux éléments sont classés monuments historiques à titre d'objet : Verrière n° 8, en façade sud : Fin XVIe – XXe siècle, Classé MH (1908). Composition : 1 lancette, verre transparent, émail sur verre. Lancette : Partie inférieure : remploi d’un panneau carré et de fragments de vitraux XVIe siècle ; côté : 0,80 m. Famille de donateurs sur un fond damassé, emploi comme bouche-trou d’un fragment de grotesque. Écu armorié sur le prie-Dieu, en émaux, de la famille des donateurs, sur fond damassé. Au-dessus : tête de saint, ange. Partie supérieure : vitrerie losangée XXe siècle. Haut-relief du sacre d’un évêque, chœur : XVe siècle, Classé MH (1928). Haut-relief en albâtre, taillé et peint. Hauteur = 37 cm ; largeur = 27 cm. Exécuté à Nottingham, Grande-Bretagne. Cadre en bois sculpté. Dimensions avec le cadre : hauteur = 48 cm ; largeur = 38,5 cm. Traces de peinture. Vitraux L'église abrite un vitrail de Jacques Loire, fils de Gabriel Loire, composé de verres thermoformés et émaillés. La réalisation date de 2008, orne une baie et sa surface est de 2,5 m2. Paroisse et doyenné L'église Saint-Jean-Baptiste de Gellainville fait partie de la paroisse de la Trinité sur le chemin de Saint-Jacques, rattachée au Doyenné de Chartres. Voir aussi Articles connexes Références Portail d’Eure-et-Loir Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Amboise (zámek)

Zámek Amboise (francouzsky Château d’Amboise) je zámek ve francouzském městě Amboise na Loiře v departementu Indre-et-Loire. Patří ke kulturně-historicky nejdůležitějším zámkům na Loiře a je klasifikován jako francouzská historická památka. V minulosti sloužil jako residence francouzských králů z dynastie Valois. V zámecké kapli sv. Huberta se nachází hrobka, v níž jsou údajně uloženy ostatky Leonarda da Vinci. Historie Zámek se nachází na skále nad městem a stojí na základech středověkého hradu, který po více než čtyři století patřil rodu Amboise. Během stoleté války roku 1434 hrad zkonfiskoval král Karel VII. Francouzský, který zde následně nechal provést první velké stavební úpravy a sídlil tu se svým dvorem. K nejrozsáhlejší přestavbě došlo za vlády Karlova syna Ludvíka XI., kdy byl původní hrad z větší části stržen a na jižní straně areálu vznikla do roku 1468 novostavba s obytnými komnatami. Jako královská residence objekt sloužil i nadále během francouzské renesance. Po roce 1490 nechal Karel VIII. Francouzský podstatně rozšířit park a přebudovat staré hradní zdi a budovy. I když zámek na první pohled působí jako hrad, byl jedním z prvních, u nichž byly použity renesanční prvky. Karel VIII. si totiž přál moderní rezidenci. Nechal na zámku postavit kapli svatého Huberta a pověřil italského zahradního architekta Pacella da Merciogliano vytvořením prvního renesančního parku ve Francii. V zimě dokonce sám dohlížel na stavební práce. K dalším panovníkům, kteří v Amboise sídlili, patřili Ludvík XII. (vládl v letech 1498–1515, nechal postavit druhé křídlo) a František I. (vládl v letech 1515–1547). Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Zámok Amboise na slovenské Wikipedii a Château d’Amboise na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Amboise na Wikimedia Commons
Zamek w Amboise

Zamek w Amboise (fr. Château d’Amboise) – zamek w miejscowości Amboise we Francji, w Regionie Centralnym, w departamencie Indre i Loara. Zaliczany do zamków nad Loarą. Historia III - IV wiek - Merowingowie wznoszą niewielki fort będący zaczątkiem zamku. ok. 1030 - hrabia andegaweński Fulko III Czarny rozkazuje zbudować kolegiatę Św. Florentyny (uległa zniszczeniu w XIX wieku). 1434 - Karol VII Walezjusz, król Francji, skonfiskował fortecę należącą wówczas do Ludwika d’Amboise i polecił ją rozbudować. Rozbudowa prowadzona była od roku 1492 w stylu późnogotyckim, następnie w stylu renesansowym. po 1461 - Ludwik XI zleca budowę południowego skrzydła zamku. 1470 - Karol VIII, urodzony w Amboise zleca wybudowanie dwóch wież : Tour de Minimes i Tour Hurtault. po 1498 - w zamku zamieszkuje Ludwika Sabaudzka, kuzynka Karola VIII wraz z dziećmi: Franciszkiem d'Angoulěme i Małgorzatą. W tym okresie kontynuowane były prace w Tour Hurtlault i powiększone zostały ogrody. 1530 - rodzina królewska opuszcza zamek w Amboise. 1560 - tumult w Amboise, czyli nieudana próba zamachu stanu zorganizowana przez Ludwika de Condé. XVII wiek - Ludwik XIII przekształca zamek w więzienie. Napoleon I ofiarowuje zamek Pierre'owi Rogerowi Ducos. 1806–1810 - wyburzenie części zamku przez Pierre’a Rogera Ducosa ze względu na zbyt wysokie koszty utrzymania zamku. 1821 - powrót zamku do rodziny królewskiej. Król Ludwik Filip I zleca adaptacje zamku na letnią rezydencję. koniec XIX wieku - pierwsze prace renowacyjne prowadzone przez Monuments Historiques. Bibliografia Praca zbiorowa na zlecenie wydawnictwa Gallimard, 2001, Zamki nad Loarą, str. 182-185, Wydawnictwo PASCAL, ISBN 83-7304-001-3. Linki zewnętrzne Zamek w Amboise - Ułamek dawnego splendoru. [w:] sekulada.com [on-line]. [dostęp 2020-12-09]. (pol.).
Дворац Амбоаз

Дворац Амбоаз (фр. Château d'Amboise) налази се у малом француском граду на Лоари, Амбоазу, у департману Ендр и Лоара. Културно-историјски спада међу најзначајније дворце у долини Лоаре и служио је као резиденција краљевске породице Валоа. Прво утврђење на овом месту је саграђено на узвисини са које се може контролисати прелаз преко реке Лоара. У Средњем веку овде је саграђен мост, а прво камено утврђење је настало у 11. веку. Временом је утврђење дограђивано, да би га 4. септембра 1434. преузео краљ Шарл VII, пошто је претходни власник Луј д'Амбоа осуђен и погубљен због издаје. Дворац Амбоаз је постао омиљено боравиште француских краљева. Шарл VIII га је детаљно реновирао, прво у пламеном стилу касне Готике (од 1492), а касније су (од 1495) пројектанти били Доменико да Кортона и фра Ђокондо који су дворац украсили ренесансном декорацијом. Краљ Франсоа I је одрастао у Амбоазу који је припадао његовој мајци Лујзи од Савоје. Леонардо да Винчи је од 1515. живео у оближњем месту Кло-Лисе као краљев гост. У дворској капели Сент Ибер налази се Леонардов гроб. Анри II и његова краљица Катарина Медичи одгајили су своју децу у дворцу Амбоаз, заједно са Маријом Стјуарт наследницом шкотског престола и будућом супругом краља Франсоа II. Почетком 17. века краљеви су заувек напустили Амбоаз. Дворац је постао власништво Гастона од Орлеана, брата краља Луја XIII. Дворац је великим делом порушен током Француске револуције, па поново у 19. веку. У време владавине Луја Филипа почели су покушаји реконструкције и заштите дворца. Он је данас под партонатом наследника Луја Филипа, односно његове фондације. Спољашње везе Интернет презентација
Zamek w Blois

Zamek w Blois (fr. château de Blois) – jeden z największych zamków w dolinie Loary. Znajduje się w mieście Blois, w departamencie Loir-et-Cher we Francji. Zamek był siedzibą wielu królów Francji. To właśnie stąd w 1429 Joanna d’Arc udała się do Reims, aby uzyskać błogosławieństwo arcybiskupa przed wyprawą mającą na celu oswobodzenie Orleanu obleganego przez Anglików. Jego poszczególne części składowe powstawały na przestrzeni wielu wieków (XIII-XVII w.). Za panowania króla Ludwika Filipa I – w 1841 – zamek został sklasyfikowany jako zabytek. Historia IX wiek - pierwszą warownia zbudowana przez hrabiów Blois. Najstarsze zachowane pozostałośXII tej warowni to Sala Stanów, wieża Foix i szczątki murów obronnych z XIII wieku 1498 - ustanowiony siedzibą króla Francji przez Ludwika XII 1515 - przebudowa zamku przez Franciszka I 1635 - ostatnia przebudowa zamku według planów François Mansarta, ale już po 3 latach zamek popadł w zapomnienie 1788 - zamek przeznaczony do rozbiórki, która została wstrzymana ze względu na zorganizowanie tam koszar wojskowych 1842 - dzięki aktywności pisarzy romantycznych zamek zostaje uznany za zabytek i rozpoczyna się jego restauracja. Pracami kierował Félix Duban, przywracając zamkowi wygląd z końca XV wieku Bibliografia Praca zbiorowa: Przewodniki Pascala - Zamki nad Loarą. Wyd. 1. Bielsko-Biała: Wydawnictwo PASCAL, 2001, s. 148-149. ISBN 83-7304-001-3.
Castelul Blois

Castelul Blois este situat pe Valea Loarei mai precis pe malul drept al fluviului în orașul Blois din Departamentul Loir-et-Cher, Franța. Între anii 1498 - 1589, el a fost reședința nobililor din casele de Valois și Orléans. În secolul al X-lea contele de Blois a fost arestat și închis în unul din turnurile castelului. Ultimul conte de Blois a vândut la sfârșitul secolului XIV castelul casei de Valois care devin ulterior monarhi. Ludovic al XII-lea al Franței și Francisc I al Franței au folosit clădirea ca reședință principală și au lăsat să fie construite o serie de anexe și amenajări exterioare. Ultimele lucrări de construcție au loc în secolul al XVII-lea, după planurile arhitectului François Mansart, după aceea castelul a fost neglijat. În timpul Revoluției franceze a fost jefuit și distrus. Din anul 1845 a fost restaurat în mare parte, devenind model pentru celelalte castele de pe valea Loarei, ca de exemplu castelele Azay-le-Rideau, Chenonceau și Amboise. În prezent castelul este muzeu. Note Legături externe 47.5856944444441.33055555555557 Website despre castel (franc.) Dosar din Base Mérimée despre Castelul Blois (franc.) Imagini din Base Mémoire Castelul Blois pe richesheures.net (franc.) galerie-foto
Блуа (замок)

За́мок Блуа́ (фр. Château de Blois) — самый крупный по размерам из замков Луары, резиденция французских королей Людовика XII и Франциска I. Находится в центре города Блуа, департамент Луар и Шер, на правом берегу Луары. Памятник Всемирного наследия ЮНЕСКО. История Замок Блуа впервые упомянут уже в IX веке. Возможно, именно этот замок был укреплен и перестроен Тибальдом Лукавым, графом Блуа, владельцем Тура и Шартра. Фруассар, летописец XIV века, отметил, что Блуа был одним из лучших мест во всем королевстве. Основная часть существующего дворца-замка была выстроена в XV веке герцогами Орлеанскими. Когда один из них вступил на французский престол под именем Людовика XII (1498), он остался жить в Блуа. Крыло Людовика XII в стиле ренессанс построено тогда же по его приказу. Именно он вызвал мастеров-каменщиков из Амбуаза - Симона Гишара, Жака Сурдо, Коена Биара, - под чьим руководством и осуществлялось строительство. Его дочь Клод также была привязана к резиденции в Блуа и настояла на том, чтобы её супруг, Франциск I, выделил средства на обновление позднеготического дворца в духе итальянского ренессанса. После смерти королевы Клод Франциск I предпочёл Амбуазский замок, и ренессансное крыло замка Блуа осталось недостроенным. Конец XVI века ознаменовался в Блуа кровавыми событиями. При изобличении Амбуазского заговора герцоги Гизы увезли короля в более пригодный на случай осады Амбуаз. Следующий король Генрих III заманил во дворец своего недруга, Генриха Гиза с братом-кардиналом, где они оба были убиты королевскими телохранителями, а ещё через две недели здесь умерла Екатерина Медичи (туристам показывают её тайник для ядов). При Бурбонах резиденция в Блуа утратила политическое значение. Людовик XIII удалил туда из столицы свою мать, Марию Медичи. Позднее дворцом владел его брат, Гастон Орлеанский, который поручил Франсуа Мансару пристроить ко дворцу чертоги в новейшем тогда стиле барокко. Эта работа не была доведена до конца по причине нехватки средств после того, как в 1638 году у Людовика XIII родился сын и Гастон перестал быть наследником престола. В начале XVIII века дворец был отведён в распоряжение вдовствующей польской королевы Марысеньки. Людовик XVI намеревался продать Блуа, однако не нашёл покупателя. Луи-Филипп в XIX веке отреставрировал, заново меблировал и красочно декорировал разорённые за годы революции королевские покои. Заброшенный замок, где до того был расквартирован гарнизон, был восстановлен для размещения там городского музея изобразительных искусств. Замок Блуа является одной из достопримечательностей долины Луары и был запечатлён в начале XX века на серии фотооткрыток. Была выпущена также небольшая серия нарукавных шевронов с символикой замка. Примечания Ссылки Официальный сайт замка и музеев Блуа (фр.)
Дворац Блоа

Дворац Блоа (фр. Château de Blois) налази се у департману Лоар и Шер у долини Лоаре у северозападној Француској. То је била резиденција више француских краљева, и место где је Јованка Орлеанка дошла 1429. да прими благослов надбискупа Ремса пре него што је кренула у битку за ослобођење Орлеана од Енглеза. Дворац је био власништво краљевских породица Валоа и Орлеан, и резиденција француских краљева од 1498. до 1589. Архитектура дворца уједињује елементе преузете из четири стилске епохе. Дворац је саграђен у центру насеља Блоа које је контролисао. Прву кулу на овом месту саградили су грофови Блоа у 10. веку. Утврђење је проширено у 13. веку. Последњи гроф Блоа продао је крајем 14. века ово утврђење породици Валоа. Дворац се састоји се из више зграда које окружују централно двориште, саграђених у периоду од 13. до 17. века. Најпознатија архитектонска карактеристика је спирално степениште у крилу Франсоа I. Дворац Блоа су дограђовали краљеви: Луј XII, Франсоа I, Анри III, Анри IV и Гастон од Орлеана, брат Луја XIII. Последње измене урађене су по плановима архитекте Жила Мансара у 17. веку. После тога дворац пада у безначајност и заборав. У време Француске револуције дворац је опљачкан и оштећен, али је детаљно обновљен 1845. То је била прва рестаурација дворца у долини Лоаре у 19. веку и послужила је као модел за рестаурацију осталих здања. Спољашње везе Интернет презентација дворца
Slottet i Blois

Slottet i Blois (franska: Château de Blois) ligger i departementet Loir-et-Cher i Frankrike. Slottet ligger mitt i staden Blois och består av flera byggnader, uppförda runt den stora slottsgården mellan 1200-talet och 1600-talet. Dess mest berömda del är spiraltrappan i Frans I:s flygel. Det har varit många kungars residens men är även den plats dit Jeanne d'Arc begav sig 1429 för att bli välsignad av ärkebiskopen av Reims innan hon och hennes armé fördrev engelsmännen ut ur Orléans. Historia Ludvig XII Det medeltida slottet blev ett kungligt residens och den politiska huvudstaden i kungariket under Ludvig XII, som besteg tronen 1498. I början av 1500-talet påbörjade kungen en ombyggnad av slottet och skapandet av en renässanspark. 1890 förstördes parkerna då Victor Hugo-avenyn byggdes. Flygeln är byggd av tegel och gråsten och bildar huvudentrén till slottet. Ovanför entrén finns en staty av kungen. Även om arkitekturen till största delen är gotisk så finns det detaljer som är från renässansen, som till exempel en liten ljuskrona. Frans I När Frans I kom till makten fick hans hustru, Claude av Frankrike, honom att renovera slottet med avsikten att flytta dit från slottet i Amboise. Frans I påbörjade byggnationen av en ny flygel och skapade ett av den periodens viktigaste bibliotek i slottet. Efter att hans fru avlidit 1524, tillbringade han väldigt lite tid på slottet och det stora biblioteket flyttades till slottet i Fontainebleau där det användes för att skapa Bibliothèque Nationale (statsbiblioteket). I denna flygel utmärks arkitekturen och ornamenteringen av italienska influenser. I mitten finns den stora spiraltrappan som är beklädd med skulpturer ut mot slottsgården. Baksidan av flygeln utgörs av Logesfasaden som karaktäriseras av en rad osammanhängande mönster. Henrik III Henrik III, som fördrevs från Paris under hugenottkrigen, bodde på slottet och höll där den franska stadsförsamlingens möte 1576 och 1588. Det var under det mötet som han lät avrätta sin ärkefiende Henrik av Guise. Henrik IV Efter Henrik III innehades slottet av den förste bourbonske kungen, Henrik IV. När han dog blev slottet en plats i exil för hans hustru Maria av Medici. Gaston, hertig av Orléans 1626 gav Ludvig XIII slottet till sin bror, Gaston d'Orléans som bröllopsgåva. 1635 påbörjades ett nytt försök att bygga ut slottet men när Gaston avled 1660, så upphörde byggnationerna. Uppgiften att fortsätta utbyggnaden gavs till den då kände arkitekten François Mansart. Flygeln bildar den bakre delen av slottgprden och ligger mitt emot Ludvig XII:s flygel. Mittsektionen består av tre horisontella plan där doriska, joniska och korintiska kolonner kan ses. Vid tiden för den franska revolutionen hade slottet varit övergivet i mer än 130 år. Det beslutades att slottet skulle rivas men blev i stället ett militärresidens. Bevarande som ett monument 1841 blev slottet klassat som historiskt monument av Ludvig Filip I. Det renoverades och blev ett museum. Idag ägs slottet av staden Blois och är en stor turistattraktion. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Slottet i Blois. Översatt version från engelska Wikipedia
Chimpanse

Chimpansen (Pan troglodytes) er sammen med bonoboen menneskets nærmeste slægtning. Chimpanser deler næsten alle menneskets gener. Menneskets og menneskeabernes genom er på omkring 20.000 gener, og ny dansk forskning viser at chimpansens gener er 99%, gorillaens er 98% og orangutangens er 97% de samme som menneskets gener. Den almindelige chimpanse, som denne artikel omhandler, er opdelt i flere underarter: Pan troglodytes troglodytes Pan troglodytes schweinfurthii Pan troglodytes marungensis Pan troglodytes verus Pan troglodytes vellerosus Chimpanser findes i tropiske skove og på våde græsstepper i Vest- og Centralafrika. Voksne chimpanser kan blive op til 130 cm (hunner) og 160 cm (hanner), og kan veje mellem 40-70 kg. Trods deres ringe højde og drøjde i forhold til mennesker er de cirka 1,5 gange stærkere end os. Chimpansens krop er hovedsagelig dækket af sortbrune hår, kun ansigt, fingre, håndflader, tæer og fodsåler er hårløse. Ligesom mennesket har chimpansen modsatstillede tommelfingre. Men chimpansens storetå er ligeledes modsatstillet, så dyret kan også gribe med tæerne. Graviditeten varer 8 måneder. Ungerne bliver vænnet fra, når de er ca. 3 år, men de bevarer ofte en tæt kontakt til moderen mange år herefter. Chimpansen bliver kønsmoden, når den er omkring 8-10 år. Den højeste levealder, man kender til, er 66 år. Chimpanser lever i familiegrupper med både hunner, hanner og unger. Grupperne kan blive store med op til 150 medlemmer, men oftest holder de sammen i noget mindre grupper. Chimpanserne bevæger sig både på jorden og i træer. De går for det meste på fire ben, men kan over korte distancer bevæge sig på to ben. Føden består hovedsagelig af grønfoder – frugter, blade, nødder og frø, men bliver suppleret af proteinkilder, f.eks. insekter og nedlagt bytte fra organiseret jagt. Chimpanser kan her jage og dræbe f.eks. leopardunger, andre aber og tilmed chimpanser fra andre familiegrupper. Jagten har oftest til formål at beskytte gruppen og dens yngleterritorium, men der er også eksempler på jagt udelukkende for at stille sulten. I jagten på insekter demonstrerer chimpanserne en formidabel evne til at fremstille redskaber – en evne, der definitionsmæssigt længe var forbeholdt mennesket som et af de grundtræk, der adskilte dem fra dyrene. Chimpansen kan tilvirke små grene, så de virker som "fiskestænger" – perfekte til at stikke i hullerne i et termitbo og fiske termitter frem med. Herudover er der f.eks. også eksempler på chimpanser, der har bestemte nøddeknækkersten; de dygtigste chimpanser lærer de andre, hvordan man hermed knækker skallen på genstridige nødder. Kilder & Referencer
Église Sainte-Marie-Madeleine de Boulleret

L'église Sainte-Marie-Madeleine de Boulleret est située à Boulleret, dans le département du Cher en France. Cette église date du XVe siècle. À l'intérieur se trouve la chapelle de la branche du Berry de la famille de Vogüé. Historique Un premier édifice existait à l'époque romane. Durant la guerre de Cent Ans, l'église fut touchée. Son clocher date du XVIIIe siècle. À la fin du XIXe siècle, Léonce de Vogüé obtient pour lui et sa famille une chapelle dans le chœur de l'église pour avoir financé des travaux de réparations de l'édifice. Description En entrant, à gauche statue de Sainte Marie Madeleine (protectrice de la paroisse). À droite statue du pape Saint Clément (4e pape de l’Église). De chaque côté de la porte centrale se trouve une statue du Saint curé d’Ars avec l’écharpe du confesseur. Il est nommé «patron de tous les curés de l'Univers» par le pape Pie XI en 1929 et est célèbre pour son activité importante de confesseur tout au long de sa vie. De l'autre côté est présente une statue de Sainte Thérèse de Lisieux. Auparavant, à droite se trouvait la chaire. Installée dans la nef, la chaire à prêcher est une tribune d’où le prêtre s’adresse aux fidèles. De cette position, les curés diffusent traditionnellement les messages que le roi adresse à son peuple. Puisque tous ses sujets ou presque assistent à la messe, le souverain s’assure ainsi que ses décisions parviennent jusqu’au fin fond des provinces de son royaume. La chaire commençe à perdre de son utilité après la Deuxième Guerre mondiale, c’est avec le concile Vatican II que la chaire finit d’être utilisée et que l’on va utiliser l’ambon. Au-dessus de la nef trônait auparavant un Christ en bois. À la place, une image du Christ en mandorle a été réalisée, à laquelle s’ajoute un Ichthus, ce terme en grec qui signifie poisson est formé des lettres initiales de mots qui donne en français « Jésus-Christ, Fils de Dieu, Sauveur » Le poisson a diverses symboliques dans le christianisme : Il est le symbole de la Résurrection et des poissons de la multiplication des pains. Il représente également l'eau du baptême et de tous les chrétiens baptisés dans le baptistère ou avec l’eau du bénitier. De nombreux objets de l'édifice sont inscrits aux monuments historiques. Références Annexes Articles connexes Liste des églises du Cher Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du Cher