Opatství de la Trinité (Vendôme)

Opatství Nejsvětější Trojice ve Vendôme (francouzsky Abbaye de la Trinité de Vendôme) je bývalý benediktinský klášter, který založil v roce 1033 vendômský hrabě Geoffroy II. z Anjou. Klášter se nachází ve městě Vendôme na břehu řeky Loir ve francouzském departementu Loir-et-Cher. Svého vrcholu dosáhlo opatství ve středověku, kdy jeho panství sahala od Saintonge až po Normandii. Po úpadku v 16. století převzali klášter mniši z kongregace svatého Maura. Přestože provedli různé přestavby, klášter po celé 18. století skomíral. V roce 1791 stát budovy rozprodal jako národní majetek. V prostorách kláštera později sídlil soud, vězení a podprefektura. V roce 1802 zde vznikla jezdecká kasárna, která od roku 1886 nesou jméno po Rochambeauovi. Postupně v areálu přibylo třicet budov (stáje, jízdárny, sklady). Posledním plukem umístěným ve Vendôme byl 20. pluk jízdních myslivců, který v roce 1914 utrpěl drtivé ztráty. Jako poslední objekt obývalo francouzské četnictvo, které se v roce 1996 přestěhovalo do nových budov v bezprostředním sousedství. V roce 2018 zakoupila budovu z období regentství (jižní část křížové chodby) společnost Louis Vuitton a zřídila v ní kožedělnou dílnu. Historie Založení: Mezi legendou a politikou Legenda o založení vypráví, že hrabě Geoffroy Martel a jeho manželka Anežka Burgundská spatřili v noci (nebo za úsvitu) z okna hradního paláce ve Vendôme hvězdy padající třikrát po sobě do studánky na loukách východně od města. Hrabě se poradil s chartreským biskupem Thierrym, který v tomto úkazu spatřil Boží znamení k vybudování náboženského stánku zasvěceného Nejsvětější Trojici. Skutečnost je však prostší – text legendy pochází až z 12. století. Ačkoliv šlo o zbožný čin, motivem byla spíše politika: snaha očistit si svědomí za problematický sňatek a uzurpaci hraběcího titulu na úkor svého synovce Fulka z Vendôme (Foulques l'Oison). Založení opatství tak fyzicky stvrzovalo hraběcí moc nad neprávem získaným územím. První desetiletí Opatství vzniklo mezi lety 1032–1034, zpočátku pouze ústní dohodou. V tomto období došlo k prvním darům ve prospěch kláštera a pod vedením prvního opata Renauda (který přišel z opatství Saint-Nicolas d'Angers) začala stavba. Oficiálně založení i vysvěcení kostela potvrdila listina z 31. května 1040, kdy se zdá, že chór románského opatského kostela již stál. Vysvěcení se zúčastnilo velké množství světských pánů, z toho 43 vysokého postavení – mimo jiné hrabě z Blois Theobald III. z Blois, akvitánský vévoda Vilém VII. Akvitánský (syn hraběnky Anežky) či Vilém I., pán z Parthenay. K nim se přidali i významní lokální držitelé hradů, jako Salomon I. z Lavardinu, Nihard z Montoire, Lancelin I. z Beaugency nebo Nivelon I. z Frétevalu. Zakládací listina vypočítává první majetky opatství, které byly rozděleny mezi regiony Vendômois, Maine a Saintonge. Hraběcí pár pokračoval ve své štědrosti k opatství i po anulování jejich manželství v letech 1049–1051; Anežka v darech pokračovala i po smrti Geoffroye v roce 1060. Stavbu románského kostela dokončil kolem let 1060–1070 druhý opat Oudri. Opatství začalo velmi rychle prosperovat, především díky darům zakladatelů a později i od různých drobných dobrodinců. Nejvýznamnějším darem byla bezpochyby Svatá slza, kterou Geoffroy Martel věnoval v roce 1047. Tato relikvie učinila z kláštera jedno z nejvýznamnějších poutních míst v Evropě, kam přicházeli věřící až z Nizozemska. Opatství a papežství Opatství si velmi brzy vybudovalo úzké vztahy s papežským stolcem. Již v roce 1054 využil papež Lev IX. prostřednictvím svého legáta Hildebranda (budoucího papeže Řehoře VII.) tísně, v níž se zakladatel opatství Geoffroy Martel nacházel – biskup z Le Mans mu totiž v letech 1051–1052 zakázal přístup do města. Legát přesvědčil Geoffroye, aby daroval opatství Nejsvětější Trojice a převorství de la Trinité de l'Esvière d'Angers přímo pontifikovi. Geoffroy také pod nátlakem souhlasil s navrácením hrabství svému synovci Fulkovi. Následovala série privilegií od papežů Viktora II. a Alexandra II., díky nimž se na klášter nevztahovala žádná generální exkomunikace a veškeré soudní spory řešil přímo Řím. Koncem 11. století pak Urban II. udělil opatství úplnou exempci, což zahrnovalo právo odmítnout vstup biskupa do kláštera a osvobození od biskupských vizitací a sankcí. Opati z Vendôme měli také výjimečné privilegium nosit titul kardinála (při římském kostele Santa Prisca). Od dob opata Fromonda (1132–1139) se tato výsada stala trvalou součástí opatského úřadu. Mezi vrcholem a konflikty Jakmile skončila nadvláda Anjouovců nad vendômským hrabstvím a moci se chopil Fulko z Vendôme, začali se hrabata a opatství často dostávat do sporů. Klášter se totiž jejich kontrole zcela vymykal. Paradoxně právě v této době dosáhlo opatství svého vrcholu, a to za působení opata Geoffroye z Vendôme (1093–1132). Ten byl zvolen v pouhých 24 letech. Udržoval úzké vazby s biskupy v Angers, Saintes a Le Mans a navázal duchovní spojenectví s Cluny a Fontevraud. Za jeho úřadu zde žilo sto mnichů, což byl počet, který již nikdy nebyl překonán. Opat Geoffroy hostil v klášteře dva papeže: Urban II. v roce 1095 zde pobýval deset dní po svém vystoupení na koncilu v Clermontu. Během svého pobytu vysvětil oltář zasvěcený Svatému Kříži a svatému Eutropovi. Paschal II. v opatství strávil 11 dní v roce 1107. Geoffroyova éra byla poznamenána také intenzivní uměleckou činností – vděčíme mu za malby v kapitulní síni a pravděpodobně i za vzácnou vitráž Panny Marie s dítětem. Stavba zvonice (cca 1140–1150) Předpokládá se, že před vybudováním samostatné zvonice visely zvony v předsíni románského opatského kostela, která oddělovala posvátný prostor od světského. Se stavbou věže se začalo nejspíše za opatů Auberta (1139–1145) či Roberta (1146–1160). Pro život mnichů byla zvonice nepostradatelná, protože udávala čas a řídila tak rytmus liturgie. Rozhodnutí postavit takto monumentální dílo však pramenilo i ze snahy opatství vymanit se z vlivu biskupa. Věž vysoká 80 metrů totiž zdaleka převyšovala okolní zástavbu a už z dálky všem jasně signalizovala přítomnost kláštera. Architektonický styl zvonice se navíc velmi blíží „Staré věži“ katedrály v Chartres ze stejného období. To naznačuje, že mezi opatstvím a diecézí panovala jistá rivalita a obě strany si chtěly potvrdit svůj význam. Někteří badatelé (Gabriel Plat a René Crozet) dokonce tvrdili, že zvonice ve Vendôme vznikla dříve než ta v Chartres. Vzhledem k nepřesnému datování obou staveb však nelze tento spor jednoznačně rozhodnout. 13. století V roce 1205 se hrabství Vendôme v důsledku konfliktů mezi Plantagenety (Anjouovci) a Kapetovci stalo součástí královské domény. Ochrana opatství tak již nezávisela na hrabatech z Anjou, nýbrž přímo na francouzském králi, což vedlo k urovnání vztahů mezi klášterem a místním hrabětem. I přes občasné spory – například v roce 1227 musel zasahovat i papež Řehoř IX. – se zdá, že nepřátelství mezi oběma vendômskými mocnostmi poté definitivně ustalo. Přestavba transeptu a vybudování schrány na Svatou slzu V první čtvrtině 13. století prošel románský opatský kostel přestavbou: transept byl zvýšen, byla proražena nová okna a celá stavba byla zaklenuta gotickou křížovou klenbou. Tyto úpravy inicioval opat Hamelin (1203–1222). Ten nechal s ohledem na rostoucí oblibu poutí vybudovat také monumentální schránu pro relikvii Svaté slzy, která tak získala důstojné a velkolepé umístění. Stavba gotického opatského kostela (konec 13. – počátek 16. století) Kostel v paprskovitém stylu (1271–1357) Když byl roku 1246 zvolen opatem Renaud de Villedieu, stál v klášteře stále původní románský kostel, jehož jediným moderním prvkem byl transept zaklenutý žebrovou klenbou. Budova byla zastaralá, zejména proto, že většina významných staveb v okolí již byla přestavěna v novém slohu. Opat Renaud se proto rozhodl pro celkovou rekonstrukci, aby kostel odpovídal dobovému vkusu. V březnu 1271 získal od cisterciáckého opatství de l'Aumône povolení k těžbě kamene v lomech v La Chappe a práce mohly začít. Renaud de Villedieu však téhož roku zemřel. Dohled nad stavbou tak v prvních letech převzal jeho nástupce Philippe a po něm Jean (1275–1284). Stavět se začalo od chóru. Původní projekt sice počítal se stržením původního románského transeptu, ale kvůli nedostatku prostředků byl nakonec zachován. Spodní části chóru byly dokončeny kolem roku 1280. Poté se práce zastavily a pokračovaly nejdříve po čtyřech letech za opata Simona du Plessis (1284–1308), kdy byly vybudovány horní partie chóru. V roce 1308 podpořil obnovu chrámu i papež Klement V., který udělil odpustky v délce jednoho roku a čtyřiceti dní všem, kdo na stavbu přispějí. Nový opat Guillaume de Viesel (1309–1319) se snažil získat další finance i prodejem dřeva v roce 1314. Po dokončení horních částí chóru se sice znovu zvažovala demolice transeptu, ale opět z ní sešlo. Křížení tak bylo zaklenuto v souladu s novými klenbami chóru a celá tato část byla hotova v roce 1320. Když se tedy v roce 1319 ujal vedení opatství Jean de Buffa, byly chór i transept hotové, ale románská loď stále stála. Mnišský chór se tak ocitl v poněkud nepatřičném sevření mezi modernizovaným transeptem a starou lodí. Pokračování prací bylo nevyhnutelné. Do smrti opata v roce 1342 se podařilo dokončit osmé klenební pole a pokročit se spodní částí pole následujícího. Výstavba pokračovala za jeho nástupců Michela (1343–1350) a Guillauma du Plessis (1350–1384) až do roku 1357. Přenesení ostatků svatého Eutropia Dne 18. května 1353 nechal opat Guillaume du Plessis převézt lebku svatého Eutropia, biskupa ze Saintes, z převorství Notre-Dame d'Availles do kláštera ve Vendôme. Důvodem byly probíhající války v krajích Saintonge a Poitou. Ačkoliv měl být tento přesun pouze dočasný – dokud se situace neuklidní – relikvie už v opatství zůstala natrvalo. Opat a mniši vzali vzácné ostatky do úschovy po slavnostním procesí, které prošlo ulicemi města. Stoletá válka a přerušení prací na chrámu (cca 1357–1470/72) Od poloviny 14. století začaly do vendômského hrabství zasahovat konflikty stoleté války. Roku 1357 nařídil hrabě z Anjou opatu Guillaumu du Plessis, aby klášter opevnil. Kvůli nestabilní politické situaci v regionu a nutnosti budovat opevnění muselo opatství stavbu chrámu zastavit. V té době byly dokončeny chór, transept a poslední dvě pole hlavní lodi. Roku 1385 se dočkalo opevnění také převorství ve Villedieu, které pod klášter spadalo. Protože politická situace neumožňovala rozsáhlejší projekty, soustředilo se opatství na duchovní život a údržbu stávajících objektů. Guillaume du Plessis nechal po roce 1374 kromě stavby hradeb opravit krov nad věncem kaplí v chóru a nad sedmým polem lodi. V roce 1380 potvrdila bula vzdoropapeže Klementa VII. definitivní připojení kostela v Savigny ke klášternímu jmění, což přineslo další příjmy na údržbu. Opat Guillaume také dokončil uložení ostatků svatého Eutropia a založil v chrámu mši k poctě Nejsvětější Trojice. Přesto v klášteře při volbě Pierra de Péruse roku 1384 zůstávalo pouhých 26 mnichů. Krizi té doby ilustruje i událost z roku 1413, kdy byl klášterní pokladník Yves Loiseau souzen za krádež pokladničky u relikvie Svaté slzy. Následujícího roku Pierre de Péruse úřad opata složil a předal jej Jeanu de Lafontovi. Po něm nastoupil Yves de Lafont, který se však funkce ujal až v květnu 1417. Za jeho působení se v opatství nestavělo, přestože řeholníci o opravy opakovaně žádali. Duchovně však bylo jeho období velmi plodné. Roku 1416 věnovala královna Isabela Bavorská klášteru 3000 livrů na založení svých slavnostních výročních bohoslužeb a jedné tiché mše denně. V roce 1428 pak hrabě z Vendôme Ludvík Bourbon-Vendôme založil tradici procesí k uctění malomocných (procession du Ladre). V roce 1439 nechal opat Yves za přítomnosti biskupů ze Sées a Angers a mnoha dalších duchovních slavnostně potvrdit pravost ostatků svatého Eutropia. Dokončení stavby a plaménkové (flamboyantní) průčelí Po skončení stoleté války se francouzské království od 50. let 15. století postupně vzpamatovávalo, což vytvořilo příznivé podmínky i pro obnovení prací na opatském chrámu. Již v roce 1455 udělil papežský legát Alain de Coëtivy odpustky všem, kteří klášter navštíví a přispějí na jeho obnovu. Tento slibný začátek však zbrzdil spor o úřad opata, který vypukl po smrti Jeana de Villeray v roce 1461. O post soupeřili hned tři uchazeči: coutanceský biskup Richard Olivier de Longueil, opat z Ourscampu Thibault de Luxembourg a převor z Aulnay Aymery de Coudun. Rozepři ukončilo až v roce 1470 vítězství posledního jmenovaného, kterého v úřadu 27. dubna 1472 definitivně potvrdil papež Sixtus IV. Stavební práce se tak mohly po více než sto letech pauzy znovu rozběhnout. Aby mohl stavbu dokončit, povolil papež Aymerymu čerpat výnosy jak z Vendôme, tak z jeho původního převorství v Aulnay. Tyto prostředky pak opat využil k dostavbě čtvrtého a pátého klenebního pole hlavní lodi. Svého úřadu se vzdal v roce 1487. Na jeho místo byl zvolen Louis de Crevant, opat z opatství Sainte-Foy de Conques. Hned po nástupu do funkce však musel čelit konkurenci v podobě avrancheského biskupa Louise de Bourbon, nemanželského syna vendômského hraběte Jana VIII., který se snažil získat opatství jako prebendu in commendam. Spor byl urovnán až v roce 1491 zásahem krále Karla VIII. Louis de Crevant mohl konečně zahájit závěrečnou fázi výstavby: dokončil první tři pole hlavní lodi a nechal vybudovat velkolepé západní průčelí v plaménkovém stylu. Práce řídil slavný stavitel Jehan de Beauce, který v té době dokončoval severní věž katedrály v Chartres. Fasáda, zdobená bohatou kamennou krajkou, byla hotova kolem roku 1508. Louis de Crevant zemřel v roce 1522 a jeho dílo, včetně chórových lavic, dokončil jeho synovec a nástupce Antoine de Crevant. Louis de Crevant dodal stavbě nový impuls a výrazně ji urychlil – během pouhých deseti let nechal vybudovat zbývající tři pole lodi. Veškeré dostupné příjmy pak soustředil na výstavbu průčelí. Podařilo se mu pro svou věc získat pomoc nejen od papeže, ale i od krále, hraběte z Vendôme a biskupa z Le Mans. V roce 1500 papež spolu s biskupem z Le Mans, Philippem de Luxembourg, přidělili na patnáct let výnosy z převorství Saint-Georges de Saint-Georges-d'Oléron přímo klášteru, aby mohl chrám dokončit. Dne 15. prosince 1501 pak král Ludvík XII. nařídil, aby se na dostavbu povinně složila i všechna ostatní převorství podléhající opatství. V té době zbývalo dokončit již jen první klenební pole a západní portál. Louis de Crevant svěřil stavbu posledního pole a průčelí mistru Jeanu de Beauce, který v roce 1506 sídlil ve Vendôme a k ruce měl Gillese de Jarnay. Kámen na fasádu pocházel z lomů v Rocheboyau. Na stavbě pracovalo osmdesát dělníků, což z ní v závěru středověku činilo jedno z největších stavenišť v zemi. 16. století: Mezi rozkvětem a úpadkem Dokončení vnitřního vybavení chrámu a nástup režimu komendy Poté, co bylo dokončeno průčelí, zaměřil Louis de Crevant svou pozornost na vybavení kaplí a stavbu chórových lavic, lektoria a části chórového hrazení. Toto ohrazení kombinovalo různé materiály: spodní části tvořil vápenec, střední partie byly vytesány z jemného opukového kamene a horní patra byla vyřezána ze dřeva. Dne 4. listopadu 1522 jmenoval papež Hadrián VI. Louise de Crevanta biskupem v arménské Sebastě. Zdá se však, že díky získanému dispenzu v místě svého biskupství nikdy nepobýval. Úřadu opata ve Vendôme se vzdal ve prospěch svého synovce Antoina de Crevant, který následně dokončil úpravy interiérů zahájené jeho strýcem. Louis de Crevant zemřel 13. září 1529 ve věku 71 let v domě, který si nechal v areálu opatství postavit. Synovec Antoine mu nechal vybudovat náhrobek, jehož sochařskou výzdobu svěřil Jeanu Justovi. Sám Antoine de Crevant zemřel v roce 1539. Poté přešlo opatství pod režim tzv. in commendam. V čele kláštera se postupně vystřídalo dvanáct opatů-komendátorů, kteří však o dění v opatství nejevili velký zájem, neboť je plně zaměstnávaly jiné funkce. Prvním z nich se stal Antoine de Sanguin, kardinál z Meudonu a biskup orleánský. Ačkoliv stavbu přímo neřídil, umožnil vznik nových interiérů v kaplích zasvěcených svatému Michaelovi, Panně Marii a svatým Ondřeji a Divišovi. Poslední jmenovanou kapli založili 19. července 1545 Jean Gallois, klášterní sklepmistr, a Pierre Gallois, pán z Bezai. Těmito úpravami byl stavební vývoj opatství v podstatě završen. Náboženské války a úpadek řeholní kázně V roce 1559 poskytlo opatství přístřeší králi Františku II. a Marii Stuartovně při jejich slavnostním vjezdu do Vendôme. Náboženské války však život v klášteře brzy citelně zasáhly, zejména v roce 1562. Plundrování kolegiátního kostela svatého Jiří na zámku (k němuž došlo patrně na příkaz vendômské vévodkyně Jany albretské) se zřejmě nevyhnulo ani opatství a dalším městským kostelům. Jeden z místních mnichů však během drancování stihl zachránit relikvii Svaté slzy. Vzácný ostatek se tak do Vendôme vrátil až v roce 1575 poté, co byl nějaký čas uchováván v opatství de Chelles a v Saint-Germain-des-Prés. Na sklonku století a v prvních letech 17. století řeholní kázeň natolik polevila, že se ambit otevřel široké veřejnosti a místní děti si z něj udělaly prostor pro své hry a radovánky. Dalším příznakem tohoto hlubokého úpadku byl i počet mnichů, který v roce 1595 klesl na necelou třicítku. Převzetí správy opatství kongregací svatého Maura Dne 16. dubna 1621, v době hlubokého úpadku, převzali klášter mniši z kongregace svatého Maura (tzv. maurini), jejichž cílem byla obnova řádového života založená na návratu k původním benediktinským pravidlům. Mezi opatem-komendátorem, kardinálem Michelem Subletem, a mauriny byl uzavřen konkordát o rozdělení povinností a příjmů. Opat si pro sebe vyhradil tu výhodnější část, zatímco nejtěžší břemena ponechal řádovým bratřím. Majetek byl rozdělen do tří samostatných celků: Opatovo jmění (mense abbatiale): připadlo opatovi a zahrnovalo opatský palác, zámeček Margot a všechny budovy severně od klášterního kostela. Konventní jmění (mense conventuelle): podíl určený mnichům, tvořený budovami kolem ambitu a zbytkem jižní části areálu. Společné jmění (mense commune): bylo určeno na společnou údržbu hlavního chrámu. Od příchodu maurinů až do konce 17. století byla část příjmů stále vázána ve prospěch původních mnichů, kteří v klášteře zůstali, ale odmítli přijmout mauristickou reformu. Nově příchozí s nimi museli koexistovat a až do jejich smrti jim vyplácet rentu. Tento výpadek v rozpočtu mauriny výrazně omezoval v běžném provozu i v nezbytných investicích. Po usídlení kongregace se v klášterních zdech konalo několik generálních kapitul řádu, zejména v letech 1627, 1630 a 1633. Již od roku 1622 mniši přistoupili k bezpočtu nutných oprav, jejichž rozsah dnes lze jen stěží přesně určit. V roce 1627 vybudovali spojovací galerii mezi ložnicí mnichů a jižním ramenem transeptu. Roku 1460 byla západní fasáda osazena sochami z dílny řeholníka Farona Crouïllèra. Ambit dostal nové zastřešení a dlažbu, společenská místnost byla obložena dřevem a vybavena nábytkem a v patře původní kaple vznikla nová sakristie. Na místě rozlehlých bažin mezi hradbami a řekou Loirou byla zřízena zahrada. Úprav se dočkal i interiér chrámu, kde byl v chóru vztyčen monumentální dvoupatrový retábl z kamene a mramoru (jeho horní část se dochovala v kostele v Herbaultu). Interiér obohatila také řada obrazů, včetně plátna s výjevem Křtu Kristova, které zdobilo nový oltář. Ačkoliv opatství nepatřilo k nejbohatším ani k nepočetnějším co do stavu bratří, udrželo si až do revoluce výsadní postavení v rámci organizace mauristické kongregace. Od roku 1625 se stalo jedním z nejuznávanějších center pro výchovu benediktinských noviců. Po více než 150 let zde získávali formaci všichni novicové z burgundské provincie (územní jednotka maurinů, pod niž Vendôme spadal) i někteří z jiných oblastí. Maurini byli velmi aktivní i v duchovní rovině; doložena je řada procesí k uctění Svaté slzy. V chrámu byla vystavena věrná kopie Turínského plátna a klášter dokonce daroval relikvie kostelu v Montoire. V roce 1651 zasáhla město ničivá povodeň. Voda vnikla i do klášterního kostela, který byl osm dní nepoužitelný. Následně bylo rozhodnuto o zvýšení podlahy v chóru o šest palců (cca 15 cm). Kvůli výdajům spojeným s doživotním zaopatřením starých mnichů museli maurini s rozsáhlými rekonstrukcemi budov počkat až do následujícího století. Na přelomu 17. a 18. století začala kongregace s celkovou obnovou svých klášterů a vendômští mniši nechtěli zůstat pozadu. Koncem 17. století nechali vypracovat čtyři generální plány na renovaci či úplnou přestavbu konventu, tyto projekty však tehdy nebyly realizovány. K zásadním stavebním úpravám došlo až po roce 1730. Opatství po Velké francouzské revoluci Během Velké francouzské revoluce postihl opatství osud podobný mnoha jiným církevním památkám – sekularizace, rozprodej majetku a změna využití pro vojenské účely. Přehled klíčových událostí: Konfiskace a uzavření (1790): Stát klášter vyvlastnil a zapečetil. Mniši byli nuceni budovy opustit. Krátká farní etapa (1791): Budova byla nakrátko prohlášena za farní kostel, ale toto využití nemělo dlouhého trvání. Rozprodej vybavení: Část vzácného interiéru byla rozprodána. Například chórové lavice byly z poloviny odvezeny a zpět se jich vrátila jen část až v roce 1838. Ztráta relikvie: Osudným se toto období stalo pro Svatou slzu. Její autenticita byla v porevolučním duchu zpochybněna a relikvie se kolem roku 1803 definitivně ztratila (pravděpodobně byla zničena). Přeměna na kasárna (1802): Po definitivním zrušení kláštera převzala areál armáda. Z klášterních budov se staly stáje a ubytovny pro kavalérii, známé později jako Quartier Rochambeau. Právě přítomnost armády, která v areálu zůstala až do 20. století, paradoxně budovy zachránila před úplnou demolicí, ačkoliv za cenu necitlivých úprav, jako bylo zbourání ambitu v roce 1907. Architektura Opatství Nejsvětější Trojice patří k zásadním památkám francouzského středověku. Jeho architektura v sobě spojuje prvky z 11. století, chór ze století čtrnáctého, osmdesátimetrovou románskou zvonici a bohatě zdobené průčelí v pozdně gotickém plaménkovém stylu. Zvonice Není-li uvedeno jinak, informace v této sekci pocházejí z monografie Dictionnaire raisonné de l’architecture française du XIe au XVIe siècle. Z hlediska konstrukce a stylu byla zvonice ovlivněna dvěma směry: starým románským stylem zrozeným v západních provinciích a stylem, který se od počátku 12. století rozvíjel na březích řek Oise a Seiny – stylem dnes nazývaným gotika. Základnu zvonice tvoří čtvercová místnost zaklenutá klášterní klenbou se čtyřmi rohovými trompami, které v půdorysu klenby vytvářejí osmiúhelník se čtyřmi dlouhými a čtyřmi krátkými stranami. Na této klenbě s lomeným profilem se uprostřed tyčí čtvercový pilíř obklopený čtyřmi připojenými sloupy. Mezi středovým pilířem a čtyřmi přízedními pilíři jsou vyklenuty čtyři lomené klenební pasy. Aby však mohl být středový pilíř bezpečně vynesen, spočívají na zdech spodního podlaží dva křížové oblouky soustředné s klenbou. Aby se zabránilo deformaci těchto dvou křížových oblouků pod vahou pilíře, jsou pod patky sloupů čtyř připojených pilířů dovedeny čtyři opěrné oblouky. Jde o systém dvou křížových oblouků na rubu klenby nesoucích středový pilíř a opěrných oblouků pod patkami připojených sloupů u zdí. Části zdi celý systém oblouků zpevňují. Zkosené rohy spodní klášterní klenby nejsou samoúčelné; nahrazují tesařské prvky v rozích vazeb krovu. Zamezují pohybu celého systému, propojují a zpevňují rohy zděné základny. Tento systém měl jasný účel: středový pilíř vynáší obrovskou dřevěnou zvonovou stolici, pro kterou horní část zvonice sloužila pouze jako obvodový plášť. Stavitelé pochopili, že čím vyšší zvonice staví, tím pevnější opěrné body potřebují pro dřevěné stolice rozhýbané houpáním zvonů, a to blízko základny, kde masivní konstrukce nehrozí nerovnoměrným tlakem. Tato kamenná konstrukce, dobře podepřená a rozepřená, si však zachovávala určitou pružnost. Od této základny výše mohl být obvodový plášť zvonice lehký, protože již nebyl vystaven otřesům. Zvonice kostela Nejsvětější Trojice ve Vendôme je ve srovnání se staršími stavbami velmi lehká vzhledem ke své značné výšce. U dřívějších románských zvonic spodní vazbu dřevěných zvonových stolic nesly prosté ústupky ve zdivu, otvory ve vnitřním líci, vyčnívající krakorce nebo kupolovitá klenba. Postupem času se vlivem kyvavého pohybu zvonové stolice konstrukce rozestupovaly, nad horními otvory se objevovaly trhliny a rohy věží se oddělovaly od stěn. Pokud tesařská konstrukce zvonové stolice spočívala naplocho na klenbě s vyplněným rubem, malá pružnost takového uložení měla ještě horší následky. Klenby, namáhané střídavě z jedné a druhé strany, se rozestupovaly a vytvářely nerovnoměrné tlaky. Systém uložení zvonové stolice použitý v této zvonici díky své složitosti a protitlaku spodních oblouků disponuje pružností rovnající se jeho odolnosti. Rozkládá střídavé tlaky zvonové stolice tak dokonale, že je zcela neutralizuje. Je to velmi důmyslné a ukazuje to, jak se během několika let pod vlivem nových škol proměnily těžké románské stavby. Tato zvonice je možná první, která byla postavena podle pevně stanoveného programu. Již to není pouhá obranná věž, na níž byla vztyčena zvonová stolice, ani předsíň s místnostmi nad sebou; je to skutečná zvonice postavená od základů k vrcholu pro umístění zvonů. Přestože si zachovává většinu románských forem, konstrukčně patří k nové škole; nahrazuje pasivní odpor románského stavitelství pružným a vyváženým odporem stavitelství gotického. Při pohledu zvenčí, ačkoliv jsou otvory uzavřeny mírně lomenými archivoltami, působí věž románsky. Samotný jehlan je však velmi strmý, zpevněný vystouplými žebry na hranách i ve středu ploch. Již není stavěn z lomového kamene podle staré tradice, ale z přesně opracovaných kvádrů. Na úrovni fiál jsou prvky vyneseny na sloupečcích, které se střídají jako jednoduché a posílené malým čtvercovým pilířem. To je poslední pozůstatek tradic z Périgordu. Kamenné schodiště přiléhající k věži sahá pouze nad klenbu spodního patra. V souladu s románskými zvyklostmi se do dřevěné zvonové stolice vystupovalo pouze po dřevěných žebřících. Gotika v opatství Gotický kostel převzal půdorys románského závěru s pěti paprsčitými kaplemi. Chórové ohrazení zdobí plastiky ve stylu pozdní (plaménkové) gotiky a renesance. Chórové lavice jsou opatřeny miséricordiemi (podpěrkami) s vyřezávanými malebnými výjevy z každodenního života a řemesel. Toto vybavení chóru nechal objednat opat Louis de Crevant a v první polovině 16. století jej dokončil jeho synovec Antoine. Průčelí V roce 1508 vytvořil stavitel Jehan de Beauce, vlastním jménem Jehan Texier, průčelí opatství Nejsvětější Trojice. Tato „sculpturální záplava“ je považována za jedno z vrcholných děl plaménkové gotiky. Výjimečnou stavbou je rovněž kostelní zvonice z 12. století. Svou podobou připomíná jižní věž katedrály v Chartres, která vznikla ve stejném období. Interiér Vitráže Všechny okenní výplně jsou zapsány na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V okně č. 0 v osové kapli (zvané kaple „Nejsvětější svátosti“) se nachází vitráž Panny Marie z Vendôme. Ta představuje původní typ slavné vitráže Notre-Dame de la Belle Verrière z katedrály v Chartres. Okno je vysoké 240 cm a široké 60 cm a pochází z 12. století. Konventní budovy Nádvoří křížové chodby Tento prostor tvoří srdce provozu benediktinského opatství a zahrnuje: dormitář (společnou ložnici), refektář (jídelnu) a ubytování pro hosty. Kruhová kuchyně (podobná té v Fontevraud) a jižní křídlo byly v 18. století nahrazeny impozantnější budovou, kterou vyžadovalo přijetí benediktinů maurinů. Po demolici, o které rozhodla armáda v roce 1907, se zachovala pouze severní část křížové chodby přiléhající ke kostelu. Kapitulní síň Stěny síně zdobí fresky (přelom 11. a 12. století) objevené v roce 1972 za zdí ze 14. století. Nejkrásnější z těchto scén je „Zázračný rybolov“ (Jan 21, 1–14), která znázorňuje události následující po Zmrtvýchvstání Krista. Kuchyně Středověké kuchyně měly kruhový půdorys a odpovídaly typu, který se dodnes dochoval v opatství Fontevraud. Opatství (Opatský palác) Současná budova opatského sídla pochází z 15. a 16. století. Pokladnice Relikvie Opatství patřilo k nejvýznamnějším ve středověku a uchovávalo četné relikvie: Relikvie Svaté slzy. Svatá slza byl křišťálový blok, v němž byla uzavřena kapka vody. Relikvie byla uložena v ozdobné skříni, jejíž podoba se dochovala na kresbách. Benediktini byli z opatství vyhnáni v roce 1790. Relikviář se Svatou slzou byl i nadále uctíván, ale 25. října 1792 se dostavili zástupci města Vendôme, aby relikviáře převzali a odstranili z nich zlato a drahé kameny. Samotné ostatky byly spáleny, avšak relikviář Svaté slzy byl zabaven až později – jak dokládá dopis z 20. června 1794 (2. messidor roku II), podle něhož bylo zlato z tohoto relikviáře odesláno do pařížské mincovny 29. prosince 1793. Křišťálové pouzdro se Svatou slzou však zachránil jistý pan Morin a následně putovalo z ruky do ruky. V roce 1803, při obnově bohoslužeb, byla relikvie předána Étiennu-Alexandru Bernierovi, biskupovi z Orléans, který ji daroval kardinálu Caprarovi, papežskému legátovi ve Francii. Tato relikvie se však během přepravy z Vendôme do Říma ztratila. Achille de Rochambeau poznamenává, že církev pravost této relikvie nikdy oficiálně nepotvrdila. Tělo svatého Eutropia Úlomek Pravého kříže Relikvie svatého Leoncia Paže svatého Bié (sv. Béat nebo Bienheuré) Relikvie svatého Kolumbána Lebka (hlava) svatého Ondřeje Dolní čelist svaté Máří Magdalény Kost svatého Vavřince Fragment pláště svatého Arnoulta Prst svatého Juliána, biskupa z Le Mans Úlomek trnové koruny (možná zaměněno s kouskem Pravého kříže) Relikvie svatého Severína Památková ochrana Jednotlivé části opatství byly zapsány na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury v následujících termínech: Zápis na seznam z roku 1840, který se týká kostela Nejsvětější Trojice. Zápis z roku 1948 týkající se pozůstatků kaple svatého Vlka (Saint-Loup). Zápis z roku 1949 zahrnující fasády a střechy budov bývalého opatství, kapitulní síň a nádvoří křížové chodby. Zápis z 8. prosince 2022, který se vztahuje na sýpky, fasády a střechy budovy v regentském stylu (Régence) a ohradní zeď bývalého opatského sídla. Literatura Arthur Boyer, Les éléments d'architecture et le mobilier en pierre de style Renaissance dans l'église de la Trinité de Vendôme de 1508 à 1548, Bulletin de la société Archéologique scientifique et littéraire du Vendômois,‎ 2017, s. 75-84 François Brossier, Les clés de voûte historiées de l'église abbatiale de la Trinité de Vendôme, Bulletin de la société Archéologique scientifique et littéraire du Vendômois,‎ 2017, s. 85-89 Michaël Fauvinet, Le bâtiment dit "Régence" de l'abbaye de la Trinité de Vendôme et la congrégation de Saint-Maur, Bulletin de la société Archéologique scientifique et littéraire du Vendômois,‎ 2022, s. 49-70 Isabelle Isnard, L'abbatiale de la Trinité de Vendôme, Presses universitaires de Rennes, 2007. Isabelle Isnard, La Sainte larme de l'abbaye de la Trinité de Vendôme : architecture, décor et mobilier liturgique, Revue Mabillon, sv. 81,‎ 2009, s. 173-202 Gabriel Plat, L'église de la Trinité de Vendôme, Petites monographies des grands édifices de la France, 1934 Abbé Simon, Histoire de Vendôme et de ses environs, sv. II, 1834 Gaël Simon, Espace et société à Vendôme du 11e au début du 19e s. : fonctionnement et fabrique d'une ville intermédiaire sur le temps long : Volume 3-1, theses.fr, Tours,‎ 12 décembre 2015 Raoul de Saint-Venant, Dictionnaire Topographique, Biographique, Généalogique, et Héraldique du Vendômois, 4. sv. V-Z, Blois, 1983, 344 s. (ISBN 2-904695-05-2) Frédéric Lesueur, Les églises de Loir-et-Cher, Éditions A.& J. Picard, 1969 Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye de la Trinité de Vendôme na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství de la Trinité de Vendôme na Wikimedia Commons