Blois-i kastély

A blois-i kastély Franciaországban, a Loire-folyó északi partja közelében, stratégiailag fontos helyen, Tours és Orléans között egy magaslaton helyezkedik el. Épületrészeit a 9. és a 17. század között emelték a blois-i grófok, később a francia királyok. A ma is látható épületegyüttesen három építkezési fázis különíthető el, a XII. Lajos-szárny (1498-1503), az I. Ferenc-szárny (1515-1520) és a Gaston d'Orleans-szárny (1635-1638). A 9. században a blois-i grófok egy erődöt építettek, ami évszázadokon keresztül fejlődött. A feudális 13. századi kastélyból maradt meg a Rendi Gyűlés terme és a Foix-torony, amit a 17. században csillagvizsgálóként használtak. A 15. század végén, miután trónra került XII. Lajos születési helyét egy kényelmes rezidenciává alakíttatta át. Gótikus épületszárnyakat emeltetett, a munkálatok végét a Saint Calais-kápolna felszentelése jelezte 1508-ban. Utóda I. Ferenc 1515-ben költözött Blois-ba és több részletben modernizálta az épületegyüttest. A nevét viselő épületszárnyat középkori alapokon reneszánsz stílusban építették fel. Jellegzetessége az udvar felé néző oldalán álló híres csigalépcső. Az épületszárny külső oldalán alakították ki a loggiás homlokzatot ahonnan szép kilátás nyílt a kertekre. A kastély a következő száz évben királyi rezidenciaként működött, III. Henrik itt hívta össze kétszer a rendi gyűlést, először 1576-ban majd 1588-ban. A második gyűlés idején gyilkolták meg a király hálószobájában az uralkodó parancsára Guise hercegét, a Katolikus Liga vezetőjét. A merénylet után néhány hónappal a királyi udvar elhagyta a várost. Később ide száműzte XIII. Lajos anyját Medici Máriát, majd 1634-től az udvartól összeesküvés miatt szintén száműzött Gaston d'Orléans lakhelye lett. Egy új épületszárnyat emeltetett az udvar hátsó oldalán, a munkálatokat a fiatal François Mansart irányította. Az építkezés félbemaradt, a herceg egy második száműzetés után a kastélyban halt meg 1660-ban. Gaston d'Orléans halála után sokáig nem törődtek vele, 1788-ban XVI. Lajos utasítására vevők hiányában le akarták bontani, végül a hadsereg tulajdonába került és megmenekült. Kaszárnyává alakították, később 1810-ben Napóleon utasítására a városé lett, és 1840-ben felkerült a megőrzendő műemlékek listájára. A restaurálási munkák a 19. században Félix Duban vezetésével kezdődtek meg, a kastély ekkortól kezdte elnyerni ma is látható képét. A legutolsó restaurálásokra 2003 és 2007 között került sor. A kastély jelenleg látogatható, népszerű turista célpont, 2000 óta a világörökség része. Története A kastély külsején és belsején is jól felismerhető hosszú és bonyolult építéstörténete. Minden építési fázisban az új épületrészeket a korábbiak maradványaira, vagy a helyükre emelték. Nagy építkezési programokat indítottak, majd még ambiciózusabb tervek miatt ezeket részben vagy egészben lebontották. Blois így egyfajta teszthelyszínné változott ahol újabb és újabb tervek alapján próbáltak ki építészeti megoldásokat, amiket esetenként félbe is hagytak. Ez a kísérletezés a korábbi ott álló épületek és az egyre kevesebb rendelkezésre álló hely miatt a középkori kastély nagyobbik részének lebontásához vezetett. A blois-i grófok kastélya Kezdetek A város fontos stratégiai helyen fekszik Tours és Orléans között, már a 6. században egy castrum állt ezen a helyen. Az épület udvarán és az előtte lévő téren folytatott feltárások során késő meroving- és karoling-kori emlékek kerültek elő. A tér, a jelenlegi Place du Chateau a középkori épületegyüttes előtt egyfajta előudvarként funkcionált. A mai Szent Calais-kápolna elődjét 866 körül alapították, amikor normann támadások elől menekülő szerzetesek telepedtek le a területen magukkal hozva a szent ereklyéit. Ekkortól a hely vallási jelentősége is megnőtt. A középkorban kastély egy feudális központ volt, egy évszázadig a Chatillon házból származó blois-i grófok tulajdona. A korábbi erőd sokkal nagyobb volt mint a jelenlegi épületegyüttes. A 9-10. században a teljes területet egy hatszázötven méter hosszú, magas, tornyokkal megerősített fal védte. A fallal határolt területet három megerősített kapun keresztül lehetett megközelíteni, két másik bejárat a mai lépcsőknél a kastélyt kötötte össze a várossal. A falon belüli területet két részre osztották. Keleti felében, a mai Place du Chateau helyén kisebb melléképületek és lakóházak mellett állt a Saint-Sauveur-templom. A 12. században épített templom egészen az 1793-ban történt lebontásáig a kastély plébániatemploma maradt. A nyugati részen állt maga a kastély, amit a 10. században építtetett újjá I. Csaló Theobald, aki melléknevét ellenségeit támogató krónikásoktól kapta. Az építkezést utódai fejezték be és fokozatosan a Loire középső szakaszának legjelentősebb feudális hatalmává váltak. Hatalmukat a 11. század első negyedétől egy árokkal körbevett torony szemléltette, ami a 17. századi épületszárny helyén állt az épületegyüttes nyugati részén. A torony mellett kőépületek álltak, egy 1080-ra keltezhető forrás szerint a gróf az udvarnak ezen a részén hirdetett ítéleteket. A gótikus kastély A jelenlegi épületben megtalálható néhány 13. századi elem: egy falszakasz az I. Ferenc-szárnyban, a Foix-torony, a régi fal egyik saroktornya és a legjelentősebb 13. századi épületrész, a Rendi Gyűlés terme. Ez utóbbi a kastély nagyterme volt, ahol ünnepségeket rendeztek, a gróf fogadta vazallusai hódolatát, kihallgatásokat tartott és ítéleteket hirdetett. A reneszánsz szárnyban megmaradt épületrészek egyfajta tartóelemként funkcionálnak, de ez egyben akadályozta is az új helyiségek kialakítását. A loggiás homlokzat felőli oldalról ma is felismerhető a középkori épületrész két tornya, az egyik a Rendi Gyűlés terme közelében a másik a homlokzat túlsó végénél. Ez utóbbi magasabbra emelkedik a reneszánsz homlokzatnál és a padlásnál. Az I. Ferenc-szárny földszintjén egy kör alaprajzú helyiség egy harmadik középkori toronyra utal és a 16. századi padláson is felismerhetők a korábbi tornyok beépített maradványai. 1218-ban VI. Theobald halálakor Blois grófsága a Chatillon-sur Seine család kezébe került. 1391-ben az örökösök nélküli II Guidó eladta a területet I. Lajos orléans-i hercegnek, VI. Károly testvérének. Ebben a korban a történetíró Jean Frossiart szerint a kastély egyike volt a királyság legszebb és legnagyobb kastélyainak. Az orléans-i udvar Blois-ba költözött, 1440 körül a herceg legidősebb fia a nyugati lejtő mentén egy nagyobb épületet emeltetett amit I. Ferenc utasítására lebontották. Az orléans-i hercegek kastélya Lajos orléans-i herceg 1403-ban vette birtokba a kastélyt, majd 1407-ben bekövetkezett halála után özvegye, Valentina Visconti, a milánói herceg lánya ide vonult vissza és a következő évben meghalt. A polgárháborús viszonyok miatt a kastély védműveit többször is megerősítették, először még Lajos herceg idejében 1404-ben és 1405-ben, majd halála után 1408-ban. 1429-ben Szent Johanna seregének zászlóit a Saint-Saviour templomban áldották meg. Lajos herceg fia az azincourt-i csatában fogságba esett I. Károly orléans-i herceg negyedszázados fogság után 1441-ben költözött a kastélyba. A herceg aki versírással is foglalkozott kifinomult udvarral vette körül magát. 1457-ben Francois Villon is részt vett itt egy „Szomjan halok a forrás vize mellett” témájú költészeti versenyben. Ebben az időszakban a kastélyt modernizálták és északi részéhez újabb épületrészeket csatoltak. Ezeknek az átalakításoknak mára nem maradt nyoma. Blois kincstárnokának 1446-ból származó levelei a kastéllyal kapcsolatos munkálatokat említenek. 1462 júniusában itt született Károly herceg és Klevei Mária fia, II. Lajos orléans-i herceg, akit már két éves korában eljegyeztek XI. Lajos lányával Valois Johannával. Királyi kastély XII. Lajos és Bretagne-i Anna 1498. április 8-án, az örökösök nélkül, balesetben elhunyt VIII. Károly halála után II. Lajos orléans-i herceg került a francia trónra XII. Lajos néven, így a blois-i kastély királyi rezidenciává változott. Az uralkodó a téli hónapokat általában a kastélyban töltötte. A Valois Johannával kötött házassági szerződést a pápa küldöttei 1498 decemberében semmissé nyilvánították és 1499. január 8-án az uralkodó feleségül vette elődje özvegyét Bretagne-i Annát. 1500 és 1508 között a király parancsára átalakították a kastélyt, az udvar három oldalán három épületszárnyat emeltek nagy ablakokkal, színes ablakpárkányokkal és lebontották a régi tornyot. Az uralkodó Clément Biart és Jacques Sordeau építészeket bízta meg az új épületszárnyak kivitelezésével. A munkálatokkal gyorsan haladtak, az egykorú forrásokból kiderül, hogy 1498-ban "kőművesek dolgoztak Blois-ban" és 1501-re az épület készen állt az ausztriai nagyherceg fogadására. Az udvar bejárat felőli részéhez egy új épületszárnyat csatoltak, másik végéhez egy teraszos épület került. Utóbbiban kapott helyet a testőrség és Bretagne-i Anna személyzete. A korábbi első udvarból nyílt a kastély új bejárata. Az I. Károly korabeli épületrészek továbbra is használatban maradtak, itt volt a király és királyné lakrésze. Jean d'Auton, a király történetírója szerint az épület „teljesen új, olyan pazar, ami kétséget kizárólag egy király műve” volt. A hely ekkorra már elvesztette erőd jellegét, egyre inkább reprezentációs szerepet töltött be ahol fogadásokat is rendeztek. 1501-ben XII. Lajos itt látta vendégül fényes külsőségek között a Spanyolország felé átutazóban lévő I. Fülöp kasztíliai királyt és feleségét, a későbbi II. Johanna kasztíliai királynőt. A kastély történetének jelentős eseménye volt Cesare Borgia esküvője 1499-ben Angoulême-i Margit eljegyzése 1509-ben és Machiavelli is járt a kastélyban 1510-ben. A XII. Lajos-szárny hiányzó tornyaival és védműveivel, széles ablakaival és nyitott galériáival illett a nyitott és barátságos természetű uralkodóhoz. Az épületegyüttes nem volt többé egy erődítmény mivel a királynak nem kellett védenie magát, hatalmát senki nem veszélyeztette. Ekkorra a francia uralkodónak újszerű, itáliai mintára úgynevezett „nyitott” diplomáciát folytató kormányzásához erőd helyett egy reprezentatív palotára volt szüksége. Ennek a diplomáciának volt egy különleges eseménye, amikor 1501-ben vendégül látta a kastélyban az ausztriai nagyherceget, akivel gyakorlatilag háborúban állt. 1512-ben a kastélyba született meg két lánygyermek után a trónörökös, aki csak néhány napot élt, majd 1514-ben itt hunyt el Bretagne-i Anna is. 1514 májusában a király a Blois-i grófságot lányának, Klaudiának ajándékozta aki Ferenc angoulême-i gróffal, a későbbi I. Ferenc francia királlyal kötött házasságot. A XII. Lajos korabeli építkezések nagy újdonsága a kertek kialakítása volt 1499 és 1508 között Pacello da Mercogliano tervei alapján, aki korábban VIII. Károly megrendelésére a amboise-i kerteket tervezte meg miután az uralkodó visszatért egy itáliai tartózkodásból. A kastélytól nyugatra kiépített kerteket egy díszes galériával ellátott kőhíd, a Szarvasok hídja kötötte össze az épülettel. A hidat vadászati témájú díszítőelemeiről nevezték el. A kerteket három, fából és rácsokból épült pavilonokkal szegélyezett teraszon alakították ki, a virágágyások elrendezése hímzésmintákat követett. A kertben lévő legfontosabb ösvények találkozási pontjánál egy márványkút emelkedett. A kút fennmaradt, jelenleg a kastély kőtárában őrzik. A legkisebb és legalacsonyabban lévő teraszon egy pálmaházat alakítottak ki, Franciaország legelső pálmaházát. Ma is létezik, jelenleg étterem üzemel benne. Mellette áll Bretagne-i Anna pavilonja, amit a pálmaházzal egy kis galéria kötött össze. Az eredeti kertből csak ez a két épületrész maradt meg. A pavilonban összejöveteleket is tartottak és a királyi pár gyakran az itt lévő kis oratóriumban vett részt a reggeli misén. A kert a 16. század elején széles körben ismert volt, Giulio Cesare Martinengo kerttervező, akit II. Francesco Gonzaga márki 1512-ben Mantovába hívott a blois-i kert alapján dolgozott. XII. Lajos utódai egészen a 17. század végéig folyamatosan gazdagították a kerteket, ezután egyre kevésbé törődtek vele, majd a forradalom idején eladták és nem gondozták tovább. I. Ferenc Az I. Ferenchez köthető tizenhét jelentős építkezés vagy átalakítás közül a blois-i, mint felesége korábbi családi lakhelye volt az egyik legjelentősebb. A munkálatok már hat hónappal az uralkodó trónra lépése után megkezdődtek, az építkezés pénzügyi hátterének megszervezése egy kincstárnok feladata volt. I. Ferenc a kastélyban alapította meg híres királyi könyvtárát de 1544-ben a körülbelül háromezer kötetes könyvgyűjteményt Fontainebleau-i kastélyba költöztette. 1515 és 1518 között jelentős összegeket fordítottak a kastély bővítésére. A király kiemelt figyelmet fordított minden általa elrendelt építkezésre, és szorosan követte az egyes munkafázisokat. Átalakíttatta a korábbi középkori falakon álló gótikus stílusú királyi lakosztályokat, egy új épületszárnyat építtetett a híres csigalépcsővel az udvar felé eső oldalán, míg a kert felőli oldalon a loggiás homlokzatot alakították ki. Klaudia királyné 1524-ben bekövetkezett halála után az uralkodó átmenetileg elvesztette érdeklődését az épület iránt, de a vesztes paviai csata és második házasságkötése után az udvar újból rendszeresen ellátogatott a kastélyba. Egy ilyen tartózkodás alatt látta vendégül V. Károlyt 1539-ben. II. Henrik, Medici Katalin, IX. Károly Ferenc utóda II. Henrik csak néhány kisebb felújítást végeztetett az épületeken, ezen kívül a kerteket parkokkal egészíttette ki, ahol vadászatokat rendeztek. A munkálatokat Medici Katalin irányításával fejezték be. II. Henrik és Medici Katalin gyakran ellátogattak a kastélyba ahol gyerekeik a fiatal skót királynővel Stuart Máriával együtt nevelkedtek, aki később II. Ferenc felesége lett. II. Ferenc rövid, 17 hónapos uralkodásának körülbelül a felét Blois-ban töltötte. Halálakor testvére IX. Károly csak tízéves volt, helyette Medici Katalin régensként uralkodott. Az ő utasítására 1563-ban az I. Ferenc-szárny udvarra néző homlokzata mellé egy galériát építettek, ez mára elpusztult. A vallásháborúk alatt IX. Károly feleségével Ausztriai Erzsébettel gyakran menekült a kastélyba. Az itteni udvari életet a pompa és az ünnepségek jellemezték. Az események közül kiemelkedett 1572 márciusában Navarrai Henrik a későbbi IV. Henrik és Valois Margit eljegyzése a kastély kápolnájában. III. Henrik 1562-ben, III. Henrik idejében a hugenották a Szarvasok galériáján keresztül behatoltak a kastélyba és elfoglalták a várost. Ezután az uralkodó magasabbra emeltette a kert egyik sarkát és egy védőbástyát alakíttatott ki belőle, ezt a területet ma a „király bástyájának” vagy „sarkantyúnak” hívják. 1576-ban az uralkodó összehívta az első rendi gyűlést, amit a nagyteremben tartottak meg. Ezt a helyiséget azóta a Rendi Gyűlés termének hívják. Az eseményre megnagyobbították a keleti részét, de az akkori átalakítások elvesztek az 1856-os restaurálás során. Az 1588-as párizsi zavargások elől a király Blois-ba menekült, majd innen ismét összehívta a rendi gyűlést, ami 1588 októberétől 1589 januárjáig tartott. Ezalatt, december 23-án az uralkodó parancsára az I. Ferenc-szárnyban meggyilkolták Guise hercegét, majd másnap testvérével is végeztek. Néhány nappal később Medici Katalin is meghalt a kastélyban. Az uralkodó március végéig maradt Blois-ban, majd néhány hónappal később merénylet áldozata lett. IV. Henrik és Medici Mária A Valois-ház kihalása után a kastély nem volt többet az udvar kitüntetett tartózkodási helye. A trónra kerülő IV. Henrik 1589-ben és 1598-ban tartózkodott a kastélyban és újabb átalakításokra adott parancsot. 1598 és 1603 között a kertben egy kétszáz méter hosszú galériát kezdtek építeni. Az alsó kert felőli oldalán egy oszlopcsarnokot emeltek negyvennyolc árkáddal és fölötte egy emelettel, a felső kert felé forduló homlokzata egyszerűbb kialakítású volt. Középső részén egy kupolával fedett pavilont építettek belsejében valószínűleg egy lépcsővel. Az épületet nem fejezték be, a két végére tervezett pavilonok sem készültek el és mára az egész épületrész teljesen elpusztult. IV. Henrik halála után (1610) a régensként uralkodó Medici Máriának a kor zavaros viszonyai között nem volt lehetősége befejezni a költséges építkezést. Fia, XIII. Lajos 1617-ben összeesküvés miatt letartóztatta és Blois-ba száműzte Medici Máriát. Miután beköltözött a kastélyba egy pavilont építtetett a kastély északnyugati sarkához. A pavilon is elpusztult, egy felirat említi a Gastone d'Orléans-szárny alagsorában. Két év száműzetés és fogság után Medici Mária 1619 február 21-én Épernon hercegének segítségével megszökött a kastélyból. A legenda szerint egy kötélhágcsón ereszkedett le az ablakon keresztül, a valóságban egy építkezéshez használt rámpa segítségével menekült el. Az eseményt Rubens is megjelenítette a királyné életét feldolgozó festményciklusában. Gastone d'Orleans kora A gótikus és reneszánsz épületegyüttes képe a 17. század elején jelentősen megváltozott, amikor Richelieu bíboros befolyására Gaston d'Orléans számára egyfajta figyelemelterelésként szánták mivel folyamatosan összeesküvéseket szervezett testvére XIII. Lajos ellen. 1626-ban Gastone d'Orleans, IV. Henrik és Medici Mária fia testvérétől XIII. Lajostól megkapta Orléans hercegségét és Blois grófságát. Először 1634-ben száműzték összeesküvés miatt az udvarból és a blois-i kastélyba költözött. Ezután nagyszabású építkezéssel próbált újra jelentős személyiséggé válni. Titkára, Nicolas Goulas emlékiratai szerint az egész épületegyüttest le akarta bontatni. A munkálatokat a híres építész François Mansart irányította. Az eredeti elképzelés szerint a XII. Lajos és az I. Ferenc korabeli épületszárnyak helyére is egy szabályos elrendezésű palota került volna, a keleti bejárat előtti udvar helyett egy oszlopcsarnokkal körülvett nyilvános térrel. A nyugati oldalon az árok helyett egy nagyméretű teraszos kertet terveztek kialakítani. A gyakorlatban csak egy épületszárny készült el (nem teljesen) az udvar hátsó oldalán. 1638-ban a későbbi XIV. Lajos születése után Gastone d'Orleans nem volt többé trónörökös, kevésbé számított hitelképesnek, így a kivitelezők félbehagyták a munkát. A botanika iránt érdeklődő herceg egy a párizsival vetekedő botanikus kertet hozott létre ahol 1655-ben már több mint kétezer növényfaj élt, közülük kétszáz egzotikus növény, pálma, mirtusz, aloé, pisztácia stb. A herceg megbízására Nicolas Robert a tehetséges miniatúrafestő elkészítette néhány növény rajzát a Vélins du Roi „Királyi pergamenek” számára. Ez egy 6984 növényi rajzot és festményt tartalmazó gyűjtemény, jelenleg a párizsi Természettudományi Múzeumban őrzik. Az új kert mellé egy állatkertet is építettek madárházzal. A herceget 1652-ben a Fronde bukása után ismét Blois-ba száműzték. A korábban félbehagyott épületszárnyat ekkor sem fejezték be, a herceg az I. Ferenc-szárnyba költözött és haláláig (1660) ott lakott. Halála után műgyűjteménye, az Orleans-i hercegség tulajdonjoga, és a Blois-i grófság véglegesen a francia korona birtokába került. XIV. Lajos korától a 19. századig Nem sokkal a herceg halála előtt XVI. Lajos egy rövid ideig a kastélyban tartózkodott, itt találkozott Louise de La Valliére-rel, későbbi szeretőjével, akinek apja Saint Rémy márkija Gaston d'Orleans kamarása volt. A befejezetlen, viszonylag kényelmetlen, divatos virágágyások nélküli kerttel rendelkező kastély nem tetszett a királynak, így amikor ritkán a Loire-völgyébe látogatott a chambord-i kastélyban tartózkodott. A 17. századtól az alsó kert egy részéből egy sima földterület lett, ezen fordultak meg a hintók és szekerek mielőtt rákanyarodtak a kastély felé vezető rámpára. 1756-ban a IV. Henrik korabeli befejezetlen, elhanyagolt kerti galériát egy vihar összedöntötte, 1767-ben a maradványokat teljesen elbontották. A 18. században a kastély kisebb lakásokra osztották fel, királyi tisztviselők és jövedelem nélküli nemesek laktak bennük. 1714-től két évvel később bekövetkezett haláláig itt lakott Arquieni Mária Kazimiera, III. János özvegye. 1725-ben újabb lengyel száműzöttek, I. Szaniszló lengyel király és családja töltött néhány napot a kastélyban mielőtt Chambord-ba költöztek. 1788-ban XVI. Lajos csökkentette a korona által már nem használt korábbi királyi rezidenciák (pl. Blois, Vincennes) fenntartására fordítható összeget és egy rendelettel felhatalmazta a jövőbeli tulajdonosokat az épületek lebontására. Mivel nem találtak rá vevőt a kastély a hadsereg tulajdonába került. 1792-ben elpusztították a királyi emblémákat, lefejezték a Gaston d'Orleans-szárny szobrait és lerombolták a Saint-Saviour templomot. 1810-ben Napóleon Blois városának adta a kastélyt és laktanyává alakították át. Ekkor pusztult el a Saint-Calais kápolna hajója és a Gaston d'Orleans-szárny egy része. A 19. század elején a kastély melletti lejtős területet egy rámpával kötötték össze a várossal, a század közepén a rámpát egy lépcsővel helyettesítették. Restaurálások A 19. századi restaurálás Az 1840-es években amikor felismerték a középkori és a reneszánsz művészet értékeit Prosper Mérimée kezdeményezésére a blois-i kastély is felkerült a megőrzendő műemlékek listájára és a megóvásához pénzügyi forrásokat is igényeltek. 1843-ban a városi tanács eldöntötte, hogy az I. Ferenc-szárnyat restaurálják, egy múzeumot rendeznek be benne és ehhez állami segítséget kértek. A felújításra Félix Duban kapott megbízást a műemlékvédelmi bizottságtól. A kastélyon végzett munka csak egyike volt a kor hasonló nagy vállalkozásainak, egy időben zajlott Vézelay és a párizsi Notre-Dame restaurálásával megelőzve a Carcassonne-i és a Pierrefonds-i felújításokat. Blois így a hasonló jellegű restaurálások egyik kísérleti helyszínévé vált. Ekkorra az épületegyüttes már nagyon lepusztult állapotba került, a XII. Lajos és az I. Ferenc-szárny egymástól elválasztva, a Gaston d'Orléans-szárny befejezetlenül állt. A francia forradalom pusztítása a szobordíszítésben okozta a legnagyobb károkat, főleg a királyi szimbólumok pusztultak el. A klasszikus műveltséggel rendelkező Duban jó érzékkel választotta ki munkatársait, akik gazdag reneszánsz jellegű szobrokkal és festett díszítőelemekkel látták el a kastélyt és kiegészítették a korábbi megsérült díszítményeket. 1858 júliusában került a helyére a főbejárat fölé XII. Lajos új szobra a forradalom alatt elpusztult eredeti helyére. Duban a belső terek díszítése idején 1870-ben meghalt, ezeket a munkálatokat tíz évvel később Jules de La Morandière vezetésével fejezték be. 1880-tól Anatole Baudot irányításával újabb nagy léptékű restaurálásba kezdtek. Baudot építész volt, egyben a történelmi épületek felügyelője. Viollet-le-Duc mellett tanult és a korábbiaktól teljesen eltérő szemléletet képviselt. A kastély régebbi részén a homlokzatokkal fejezte be a restaurálást és a két épületszárny tetejének újratervezésével. A tetőket 1894 és 1900 között fémgerendákkal és a kor forradalmian új építőanyagával, vasbetonnal erősítették meg. A 20-21. századi munkálatok Baudot utóda Alphone Goubert a Gaston d'Orleans-szárny rendbehozatalára kapott felkérést. 1932-ben készült el Mansart vázlata alapján a lépcső, aminek előképe a szintén Mansart által épített Maisons-Laffitte kastélyban található. 1921-ben az I. Ferenc-szárny földszintjén egy kőtárat rendeztek be. 1944-ben a kápolnát ágyútalálat érte, ennek következtében elpusztultak 19. századi ablakai. Az új ablakok 1957-ben készültek el Max Ingrand tervei alapján. 1990 és 1997 között Jack Lang megbízásából, aki akkor Blois polgármestere, valamint kulturális miniszter volt újból felújították a tetőket, a homlokzatokat és a padlásokat. 2003 és 2007 között Patrick Ponsot vezetésével a rendi gyűlés termében és az I. Ferenc-szárnyban körülbelül nyolcezer négyzetméternyi 19. századi festett díszítést restauráltak. Az épületegyüttes A XII. Lajos-szárny Homlokzat Építése idején a mostani homlokzat a főbejárattal a kastély központi részéhez tartozott. Az előtte lévő tér egy fallal körülzárt udvar volt a sziklás magaslaton amit egykor uralta a várost. Ez az elhelyezkedés a magyarázza a nagyméretű kapu kialakítását, mivel korábban egy falgyűrű védte A fekete és piros téglákból kirakott elegáns mintáknak és a hangsúlyos fehér díszítőelemeknek már a középkortól kialakult hagyománya volt Franciaországban. A színes falfelületeket még jobban hangsúlyozza az egyszínű, magas tető amitől a kétemeletnyi falak is magasabbnak tűnnek. A szabálytalan elrendezésű nyílások még a középkori építészeti felfogásokat tükrözik, az ablakok helyét a belső elrendezéshez igazodva jelölték ki. Az első emeleten lévő két erkélyes ablak jelzi, hogy mögöttük reprezentációs helyiségek helyezkedtek el. A feltűnő díszítőelemek a 16. század elején is divatosnak számító gótikus művészet jellemzői. A díszítést a király és a királyné jelképei egészítik ki, a tarajos sül és a hermelin látható az ajtókon és a tetőablakokon. A bejárat feletti 19. századi lovasszobor az uralkodót ábrázolja, az eredeti, a forradalom alatt elpusztult szobrot Guido Mazzoni művének tartják. A lovasszobor az itáliai hadjáratokban elért sikereire emlékeztet. A koronát viselő, díszesen felszerszámozott lovon ülő király szobrának előképei elsősorban Itáliában keresendők, ott terjedtek el a hasonló hősies pózban megörökített vezérek, bár ismertek franciaországi példák is. A homlokzat mellett jobbra a sima falfelület a rendi gyűlés termének fala amit Duban idejében építettek újjá, előképe a párizsi Saint-Martin-des-Champs apátság refektóriuma volt. A delfinfej alakú elegáns vízelvezetők 19. századi kiegészítések. Épület A mára lekövezett udvart körbeveszik a különböző korokban emelt épületszárnyak, homlokzataik együttese a francia építészet középkortól a 17. századig tartó szakaszának egyfajta összefoglalása. A 15. század közepéig csak egyházi épületeken alkalmazott díszítések hirtelen a világi épületeken is megjelentek, az 1480-as évektől váltak egyre hangsúlyosabbá. Az udvar három oldalán az épületszárnyak földszintjén galériákat alakítottak ki, ezek kötötték össze az épületrészeket. Az udvar sarkaiban tornyok álltak, a bennük lévő csigalépcsőn lehetett a felsőbb szinteket megközelíteni. A főlépcső a bal oldali nagyméretű toronyban kapott helyet, egyik kijárata a Rendi Gyűlés termébe vezetett. A XII. Lajos-szárny udvar felőli homlokzata innovatívabb mint a külső homlokzat. A legalsó szinten egy alacsony árkádokra támaszkodó oszlopcsarnokot alakítottak ki, fölötte az első emeleten egy teljesen zárt galéria épült meg. Az egymás fölé elhelyezett galériák magyarázzák az ablakok szabályos elrendezését ami ezen az oldalon független az épületszárny belsejében lévő helyiségek elhelyezkedésétől. Az egyik oszlopköz szélesebb mint a többi, ez jelzi a kastély főbejáratát. Régebben az újdonságnak számító földszinti galériát vendégek fogadására is használták és innen lehetett a mögötte lévő helyiségeket megközelíteni. Az első emeleti zárt galériában két reprezentatív lakosztály kapott helyet, mindkettő egy szobából és egy gardróbhelyiségből állt egy központi szalon körül. A galéria bejárata a homlokzat két végén álló tornyok csigalépcsőiből nyílt. A két négyszögletes torony harmonikusan foglalja keretbe a homlokzat egészét. Az új elrendezés mellett újfajta díszítőelemek is alkalmaztak. A késő gótikus elemek (tornyocskákkal díszített magas tetőablakok, ember- és állatalakú vízköpők) mellett megjelennek az itáliai eredetű díszítmények is. Például a földszinti galéria néhány oszlopfőjén látható delfinek és puttók itáliai eredetűek, míg a többi oszlopfőn tradicionálisabb díszítőelemeket helyeztek el, köztük francia liliomokat és hermelineket. Az épületszárny szobordíszítését a 19. században restaurálták. A XII. Lajos-szárny egy rá merőlegesen épült egyszerűbb kivitelezésű épületrésszel folytatódik ami a Saint-Calais kápolna mellett, annak homlokzatáig tart. Földszintjén egy oszlopcsarnok található, első emeletén egy galéria. Tetőzete alacsonyabb, tetőablakai kisebbek és nincs szobordíszítése sem. Saint Calais-kápolna A korábbi Saint Calais-kápolnát lebontották és újjáépítették. 1508-ban szentelte fel Antoine Dufour Marseille püspöke, a királyné gyóntatója. A 17. és a 20. századi munkálatok miatt csak a kórusrésze maradt meg. Jelenlegi homlokzata XII. Lajos és Bretagne-i Anna címerével késő gótikus utánzat, Duban tervei alapján készült a 19. században. A mellette lévő galérián keresztül lehetett az új szárnyból átjutni az épületegyüttes másik, korábbi részébe az udvar hátsó felébe. Belső terének valódi késő gótikus boltíves mennyezetén gazdag festett díszítés látható, ami a padló kőborításával együtt szintén Duban idejéből való. Az üvegek 1944-ben egy bombatámadásban megsemmisültek, a ma is láthatók 1957-ben készültek el és Blois történelmének jelentős eseményeit jelenítik meg. A kápolnában kiállított alkotások közül figyelemre méltó egy 16. századi polikróm Pietà. Charles Michel 1901-ben készült festményén Jeanne d'Arc látható ahogy Orléans-ba indulása előtt zászlóit megáldják a Saint-Saviour-templomban. I. Ferenc-szárny I. Ferencet és II. Henriket váltakozó hadiszerencse kísérte itáliai hadjárataikon, aminek legfőképpen a kultúra és a művészet látta hasznát. Már VIII. Károly idejében itáliai művészeket bíztak meg az amboise-i kastély újjáépítésével. Vezetőjük egy veronai építész Fra Giovanni, már néven Giocondo volt. A művészcsoport másik építésze Domenico da Cortona volt, a többiek szobrászok és díszítőművészek lehettek. Domenico da Cortona hosszabb időt töltött Franciaországban mint Giocondo, távozása után ő lett Blois-ban a királyi épületeken folyó munkálatok vezetője. Az I. Ferenc-szárnyat merőlegesen építették a XII. Lajos szárny mellé amelynek építésében 1499 és 1502 között még Giocondo is részt vett. Az udvar felőli homlokzat híres kiugró lépcsőháza monumentális de nem innovatív megoldás, a régi Louvre-nak már a 14. században is volt ilyen lépcsőháza és Jacques Coeur 15. századi bourges-i palotájában még ma is látható hasonló. Az 1515-ben elkezdett épületrész az újból megindult nagy királyi építkezések kiemelkedő példája. Az épületszárny szélessége, a teljes falfelület kővel való borítása és a díszítményekre fordított kiemelt figyelem egy reprezentatív alkotást eredményezett. Két felső szintjén a királyi lakosztályok kaptak helyet. Bár a 17. századi építkezések miatt az egyik széle eltűnt és így a díszlépcső már nem a homlokzat közepén található mégis harmonikus összképet mutat. Az ablakok elrendezése szabálytalan, ez egyrészt a francia építészet egyik sajátossága, másrészt igazodni kellett a korábbi középkori épületrészhez amire részben ráépült. Az ablakok körüli díszítés viszont egységes, harmonikusan illeszkedik a faragott kőből kialakított ereszhez és a szintén díszítőelemként használt féloszlopokhoz. Hasonló megoldásokat alkalmaztak az amboise-i és chambord-i kastélyok építésekor is. A homlokzat lépcsőtől jobbra eső része díszesebb mivel az ablakok nem közvetlenül egymás mellett nyílnak. A második szint ablakai fölött kétsoros faragott díszítés látható, míg a többi szinten csak egysoros. Ezek a szabálytalanságok arra utalnak, hogy az épületszárnyat két részletben építették, először a Rendi Gyűlés terme felőli oldal készült el 1515-ben majd a másik oldal 1516 végére. A király az építkezés idején is itt lakott, így nem lehetett az egész korábbi épületszárnyat egyszerre lebontani és az újat felépíteni. A homlokzaton mindenhol felismerhető az itáliai építészet hatása. A feltűnő eresz keretbe foglalja a teljes homlokzatot, megtöri a függőleges vonalakat és az épület horizontális jellegét hangsúlyozza, ami jellegzetesen itáliai megoldás. A csigalépcsőt lezáró nyitott helyiség fölötte egy terasszal szintén itáliai minták alapján épült, míg a tetőablakok feletti fülkék antikizáló hatást keltenek. Csak a lépcső tetejénél lévő vízköpők emlékeztetnek a korábbi, gótikus stílusú építészetre. A 19. századi restaurálás során a lépcső első szintjénél lévő fülkékben álló szobrokat újakra cserélték, de ezen kívül nem változtatták meg az eredeti díszítés összképét. A csigalépcső az udvari homlokzat legfontosabb eleme. Az ehhez hasonló toronyszerű építmények a francia kastélyépítészet jellegzetességei, a nemesi vagy királyi hatalmat szimbolizálják. A nyitott lépcső ebben az esetben egyfajta nagyméretű reprezentációs balkonként is funkcionált ahonnan egyszerre lehetett látni és láthatóvá válni. A lépcső díszítése a korban modernnek számított, a robusztus tartószerkezeten itáliai motívumok, például kagylók és puttók láthatók, míg az emeletenként egyre meredekebb lépcső külső korlátján többek között az uralkodó címerállata, koronás szalamandra jelenik meg. A loggiás homlokzat Az I. Ferenc-szárny külső, XII. Lajos kertjeire néző loggiás homlokzata a kor építészetének egyik jelentős újítása volt. Az udvarra néző homlokzathoz hasonlóan itt is láthatók kisebb eltérések az árkádok elrendezésében, a jobb oldaliak szélesebbek és esetenként eltérő méretűek. Ez két építési fázisra utal, első része 1515-ben, a második 1519-ben készült el. Az extrém módon nyitott homlokzat közvetlen előképei a vatikáni palota Bramante által 1509-ben épített loggiái voltak. Ez volt az első alkalom amikor korabeli itáliai modell alapján építettek meg egy homlokzatot. Lényeges különbség, hogy a vatikáni loggiák körfolyosók, míg a blois-i kastélyban a homlokzat csak egymással kapcsolatban nem lévő árkádokból áll. Az épületrész horizontális jellegét csak még jobban kiemeli a padlás, ami szintén itáliai előzmény alapján egy tető alatt végighúzódó galéria. Francia sajátosság, hogy a homlokzat monotóniáját kiemelkedésekkel igyekeztek megtörni (ennek egyikében egy oratórium található), de a Héraklész hőstetteit ábrázoló domborműves díszítések egyértelműen itáliai hatásra készültek a Moderno néven ismert Galeazzo Mondella érméi alapján. A Gaston d'Orleans-szárny Az udvar végében álló monumentális épületszárny Gaston d'Orleans megrendelésére készült 1635 és 1638 között François Mansart tervei alapján. A Luxembourg-palotához hasonló épületen egy hangsúlyos központi kiugró bejárati rész található, két szélén merőlegesen hozzáépített pavilonokkal. Háromszintes homlokzatára egymás fölött klasszikus (dór, jón és korinthoszi) oszlopfőkkel ellátott oszlopokat és féloszlopokat helyeztek el, a félköríves tetejű bejárat megtöri az egyenes vonalak egyhangúságát. A Gaston d'Orleans-szárny Mansart egyik legkiegyensúlyozottabb alkotása. Az egymás fölé elhelyezett oszlopok és a középső kiugró épületrész a függőleges vonalakat hangsúlyozzák, a felső szintek központi része felé vezetik a látogató tekintetét ahol Minerva és Mars ábrázolásai, a megrendelő címere és mellszobra látható. A mellszobor modern másolat, az eredeti elpusztult a forradalom idején. A másik irányba kifelé néző homlokzat sokkal egyszerűbb kivitelezésű. A két homlokzat magassága eltérő, Mansart az udvar és a hátsó bástya közötti szintkülönbséget úgy oldotta meg, hogy a belső homlokzat dór stílusú földszintjét egy megemelt alappal helyettesítette. Az épület két szélén kialakított pavilonok hangsúlyosak, gyakorlatilag két kisebb, merőlegesen álló homlokzatnak tekinthetők. Mivel a teljes szimmetriára törekedtek, a főbejárat nem az udvar tengelyében található. A hercegi lakhelynek tervezett épületszárnyat sosem fejezték be, leginkább elkészült része a előcsarnok. A munkálatok a pénzügyi források hiánya miatt hirtelen szakadtak félbe. Ez például a kupolán is látható, ahol egyes helyeken megmaradtak a díszítmények előkészítő rajzai. A lépcső 1932-ben készült el. Befejezetlensége ellenére az épület a kettős kupoláig tartó lépcsőházzal monumentális hatást kelt. Az első, alacsonyabb kupolán egy széles nyílást alakítottak ki, ezen keresztül látható csegelyekre támaszkodó, lanternával lezárt felső, ovális kupola. Az elkészült szobrászati díszítést, maszkokat, girlandokat, puttókat stb. a kor neves szobrászai, Simon Gullian, Michel Anguier és Jacques Sarrazin készítették. A Foix-torony A régi grófi kastély saroktornya a Foix-torony négy emelet magas három szintjén boltozatos mennyezettel. Az oldalain látható lőrések bizonyítják, hogy elsősorban védelmi célokra használták. A lábánál induló korábbi árok kötötte össze a falat az alatta lévő városnegyeddel. A talajszint akkor még alacsonyabban volt, a mai pinceszint az akkori földszintnek felelt meg. A 17. században a torony mellé egy faburkolattal ellátott kisebb tornyot építettek belsejében egy lépcsővel. A Foix-torony tetejére egy tégla pavilon került, ahonnan Gastone d'Orleans csillagászati megfigyeléseket végzett. A torony tetejéről szép kilátás nyílik a közeli középkori eredetű Foix városrészre és a Loire-folyóra. A belső tér A Rendi Gyűlés terme A 13. század eleji harminc méter hosszú húsz méter széles rendi gyűlés terme egyike a legnagyobb megmaradt ilyen jellegű építményeknek Franciaországban. Nevét a III. Henrik uralkodása alatt kétszer itt megtartott rendi gyűlésekről kapta. A négyszögletes alaprajzú termet oszlopok osztják két részre. Díszítése Duban tervei alapján teljes egészében 19. századi, a restauráláskor elbontották a 13. századinál későbbi hozzáépítéseket is. Az ablakok közül csak a nyugati oldalon lévő kis gótikus ablak eredeti, a többit a 15. században vágták a falba. A fal festésekor középkori eredetű motívumokat használtak, korábban már a párizsi Sainte-Chapelle restaurálásánál is alkalmaztak hasonló díszítőelemeket. A mennyezet a festett francia liliomokkal, a kandalló és a lakosztályokba vezető falépcső is 19. századi újjáépítés. A falak festésekor megpróbálták utánozni a 13. századi jellegzetességeket, a motívumokat vagy a vakolatra, vagy a falra ragasztott vászonra festették. A padlócsempék kiválasztásakor is igyekeztek a középkori mintákat követni, a teljes belső tér egységes hatására törekedtek. Csak az 1500 körül kialakított ablakokat díszítették XII. Lajos és Bretagne-i Anna emblémáival. A mennyezet fölött megmaradt az eredeti tetőszerkezet, ezt az ácsmunkát dendrokronológiai elemzés alapján 1214 körülire datálják. Az 1214-es évszám arra utal, hogy VI. Theobald, gróf építtette aki a Chartres-i katedrális építéséhez is hozzájárult. A terem keleti oldalán a 16. századtól egy befejezetlen épület állt, ezt 1860-ban bontották le. I. Ferenc-szárny Földszint A kisméretű ablakokkal megvilágított földszint nem áll közvetlen kapcsolatban a felsőbb emeletekkel. Korábban itt kaptak helyet a kiszolgáló helyiségek, főleg a konyhák. A konyhák felszerelésének egy kis része fennmaradt, például egy sütemények sütésére használt kemence. A loggiás homlokzat felé eső szobákban jelenleg a kastély építészettörténetével foglalkozó kiállítás látható. Háromdimenziós virtuális rekonstrukciók, bemutató videók, modellek, a tervek és egykorú építészeti rajzok másolatai mutatják be az építkezések egyes fázisait. Az udvar felőli szobákban kőtárat rendeztek be. A kiállítás részei timpanonok, tetőablakok keretei, párkányok, domborművek az uralkodók monogramjaival, a restaurálások során eltávolított szobordíszítés egyes részei, ezen kívül a restaurálások során felhasznált gipszmásolatok. Ezek az eredetileg csak távolról látható elemek is sok információval szolgálnak a kastély 16. és 19. század közötti történetéről. Első emelet A lakosztályok 16. századi pontos elrendezése nem ismert. A reneszánsz korban a királyi udvar folyamatosan költözött, a nem folyamatos itt tartózkodás kisebb átalakításokkal járt. A 17. és a 18. századi átépítések miatt az eredeti elrendezés nyomai teljesen eltűntek. Így a királyi lakosztályok helyreállítása nem a korábbi megmaradt elemek restaurálásából és kiegészítéséből állt, hanem megpróbálták bemutatni a lakosztályok kinézetének egy lehetséges változatát. A munkálatokat 1850 és 1865 között Félix Duban vezetésével végezték. A festett díszítés motívumait miniatúrákkal díszített reneszánsz kori könyvek alapján tervezték meg. Az udvar felé eső szobák viszonylag tompa színekből álló díszítőelemeit közvetlenül a vakolatra festették, a hálószobában vászonra festett élénkebb színeket alkalmaztak, míg a királyi szobákban az aranyszínű díszítés dominál. Az eredeti királyi lakosztály feltételezhetően az első emelet nyugati oldalán lehetett, erre utalhat, hogy a lépcső a kastély legszebb kandallójával rendelkező helyiség bal oldalánál helyezkedik el. I. Ferenc lakosztálya öt helyiségből állt, egy teremből, a király szobájából, egy gardróbhelyiségből, egy faborítású kisméretű dolgozószobából és egy galériából. A helyiségek kialakítását részben meghatározta, hogy az új épületszárnyat a korábbi, középkori várfal két oldala mellé építették. Az udvar felé eső szobákat egy korábbi lakosztály helyén alakították ki, a többi a várfal külső oldalánál kapott helyet. Ezek a kertre néző szobák voltak az uralkodó legintimebb tartózkodási helyei. A király terme: 1945-ig a termet a középső gerenda alatt egy fal két részre osztotta. I. Ferenc lakosztályának nagy, címeres kandalló mögötti része a Gaston d'Orléans-szárny építésekor elpusztult. Ez a megmaradt helyiség valószínűleg a lakosztály nagyterme volt és reprezentációs célokra szolgált. A nyilvános termet étkezési célokra, fogadásokra is használták, egyben ez volt az udvaroncok előszobája és a testőrség helye is. A terem két kandallója és egyik ajtaja I. Ferenc korabeli, a bejáratnál az uralkodó 19. században készült mellszobrát helyezték el. A hivalkodó berendezés, az uralkodói szimbólumok, a faliszőnyegek, a faragott bútorok, az ötvöstárgyak a király hatalmát és gazdagságát tükrözik. A baldachinos trónszék a királyi meghallgatásokra emlékeztet. A faragott ládák a gyakran úton lévő, egyik kastélyból a másikba költöző uralkodók legfontosabb bútordarabjai közé tartoztak. Az udvar ilyenkor magával vitte a bútorokat, a szőtteseket és a műtárgyakat is, így a kastélynak nem volt állandó bútorzata. Valois-terem: A Valois-teremben az itt lakó 16. századi királyok mellszobrait állították ki. A Valois-dinasztia utolsó tagja III. Henrik volt, utána unokatestvére követte a trónon IV. Henrik néven. A terem az uralkodó, mint mecénás szerepét hangsúlyozza. I. Ferenc szenvedélyesen gyűjtötte a festményeket, a szobrokat és más műtárgyakat, így kialakult gyűjteménye a királyság későbbi műkincsgyűjteményének egyik alapja lett. Támogatta és védelmezte a képzőművészeket, a zeneszerzőket a költőket és a királyi építkezések építészeit is. A bejárat mellett látható 19. századi festményen Rosso Fiorentino manierista festőt jutalmazza meg a Fontainebleau-i kastélyban (Isidore Patrois 1865). A falon lévő gobelin Párizsban készült 1564 után. Egy allegorikus jelenetet ábrázol ahol az Irigység, a Háború anyja elfoglalja az Egyenlőtlenség kocsiját, kocsisa a Féltékenység, aki a Rágalom és Rágalmazás nevű lovakat hajtja. Az asztalon álló két bronzszobor Giambologna művei után készült. A királyné galériája: A reneszánsz korból megmaradt galéria a privát helyiségeket kötötte össze a kastély nyilvánosabb tereivel. Nem egy egyszerű átjáró volt hanem egy kandallóval ellátott reprezentációs tér, ahol szórakoztak és fogadásokat is tartottak. A falon látható portrégyűjtemény divatosnak számított a reneszánsz idején, Medici Katalin háromszáznegyven portrét helyeztetett el párizsi lakhelyének galériájában. Az itteni férfi és női portrék ókori és reneszánsz írókat, költőket és művészeket ábrázolnak. A bejáratnál látható csembaló Itáliában készült a 16. században. A királyné gardróbhelyisége :I. Ferenc és II. Henrik uralkodása alatt a reggeli tanácskozásokat időnként a gardróbhelyiségben tartották. A 16. század jelentős részében ez a hely nem kiszolgálóhelyiség volt, hanem a királyi lakosztály legprivátabb helye, ebben az esetben a királyné számára fenntartva. A falakra királynék portréit helyezték el, többek között Bretagne-i Anna, Valois Margit és Stuart Mária képmását. A királyné hálószobája: A hagyomány szerint ebben a szobában hunyt el Medici Katalin 1589. január 5-én. Az ágy és gazdag díszítményei reneszánsz előképek alapján készültek. A falfestés mintái között összefonódva többször megjelenik az uralkodó, II. Henrik és Medici Katalin nevének kezdőbetűje (H + C). A szobában állították ki Antonietta Gonsalvus portréját, Lavinia Fontana festményét. A fiatal lány aki egy levelet tart a kezében egy ritka genetikai betegségben szenvedett aminek következtében az egész arcát szőr borította. Az ilyen rendellenességek különösképpen érdekelték az kor uralkodóit, ezért készült ez a porté is. Oratórium: A király és a királyné naponta részt vettek a kápolnában megtartott nyilvános miséken de emellett volt egy privát használatra épült oratóriumuk is, ahol zavartalanul imádkozhattak. A jelenleg látható oratóriumot Medici Máriának alakították ki. Egy triptichonon az oltár előtt imádkozó, gyászoló királynét jelenítették meg. A különleges kivitelezésű táblaképet aranyozott bőrrel borították, és limogesi zománcképekkel díszítették. Az oratórium üvegablakait Duban megbízása alapján Claudius Lavergne üvegműves készítette 1858-ban Michel Tomas rajzai alapján. Az attribútumaikkal ábrázolt szentek (főleg Szent Katalin) a Valois-ház védőszentjei voltak. Studiolo: A Medici Katalin lakosztályához tartozó helyiséget a királyné jelképeivel korábban, I. Ferenc idején rendezték be még 1520 előtt. Ez az egyetlen fennmaradt francia királyi reneszánsz studiolo. Az itáliai hasonló helyiségek nyomán egy olvasásra, meditálásra, írásra, illetve gyűjtemények számára fenntartott hely volt. A dekoráció száznyolcvan színes, tölgyfából készült domborműves díszítésű panelből áll, mögöttük négy titkos szekrénnyel, ahol 19. századi elméletek szerint a királyné mérgeket tárolt. A valóságban ezekben a szekrényekben helyezte el ékszereit, könyveit és más értékes tárgyait. A jelenleg bemutatott reneszánsz kori majolikák, üvegtárgyak, medálok a gyűjtemény részei is lehettek volna. Az 1570-es évektől az ehhez hasonlító gyűjtemények kezdtek a későbbi múzeumok elődeivé válni. Második emelet A király szobája: A második emeletre egy belső csigalépcső vezet fel a III. Henrikről elnevezett királyi lakosztályokhoz. A helyiségek elrendezése követi az alatta lévő szinten található szobák elhelyezkedését. Feltételezhető, hogy Félix Duban megtartotta III. Henrik lakosztályának eredeti elrendezését, de nem feltétlenül eredeti helyén látható, lehetséges, hogy egy szinttel lejjebb, vagy a Gaston d'Orleans-szárny építésekor elpusztult épületrészben volt. A helyiségeket díszes, faragott és részben aranyozott reprezentatív bútorokkal rendezték be. A hagyomány szerint a király hálószobájában gyilkolták meg Guise hercegét a Katolikus Liga vezéregyéniségét 1588. december 23-án. Testvérét Lajos bíborost az uralkodó parancsára másnap végezték ki. Egy hármas portrén a három Guise-testvér látható, középen Henrik a Sebhelyesarcú, Guise hercege (1550-1588), balra Károly Mayenne hercege (1554-1611), míg jobbra Lajos bíboros (1555 – 1588). A díszes ágy mellett helyezték el III. Henrik teljes alakos portréját, Pierre Castan 1817-ben készült munkáját. Az uralkodót a 19. századi elképzelések szerint jeleníti meg, díszes ruhában, felékszerezve, kezében zsebkendővel. Fodros gallért is visel, amit ő hozott divatba 1578-ban. A vallásháborúk szobája: A királyi hálószobából három egymásba nyíló kis helyiségbe lehet eljutni. Ez a három helyiség az uralkodó személyének szentségét szimbolizálja és alattvalóitól lévő távolságát jeleníti meg. A közvetlenül a király szobája mellett kiállított fegyverek a vallásháborúk mindennapi erőszakosságára emlékeztetnek. A 16. századi oldalfegyverek ugyanolyanok mint amiket Guise hercegének merénylői használtak, míg testvérét alabárdokkal gyilkolták meg. Ezek egyike is ebben a helyiségben látható. Egy 16. századi festmény Morus Tamás halálát ábrázolja, amit a Katolikus Liga propagandája kapcsolatba hozott a Guise-testvérek „mártíromságával”. Az etikett-szoba: Az etikett-szoba azt a III. Henrik által több lépcsőben, 1578-ban, 1582-ben és 1585-ben bevezetett szabályrendszert szimbolizálja, ami szigorúan meghatározta az udvari szokásokat és kijelölte azoknak a személyeknek a körét akik az uralkodó közelébe juthattak. A szabályok és az egyre gyakoribbá váló ünnepségek azt a célt szolgálták, hogy a király minél nagyobb mértékben tudja ellenőrzése alatt tartani a nemességet. Ezt a módszert később XIV. Lajos tökéletesítette a Versailles-i kastélyban. Belvedere: Ezt a szobát egy középkori toronyból alakították ki a 16. században. Innen szép kilátás nyílt a kastély kertjeire, amit teraszosan három szinten építettek ki és a mai vasútállomásig terült el. A szobától jobbra található a loggiás homlokzat. Tanácsterem: A tanácsterem lehetővé tette, hogy egy szűk kör hetente többször tanácskozást tartson a királyi lakosztályban. Jelenleg itt állították ki az utolsó vallásháborút, a három Henrik háborújaként is ismert konfliktust megidéző 19. századi festményeket. A 19. századi művészeti felfogásban a reneszánsz, illetve a Valois-ház tagjainak megjelenítése együtt járt a ruhák, a díszítmények és az épületelemek rendkívül részletgazdag ábrázolásával, és számos festő választotta témául Guise hercegének meggyilkolását. Közülük az egyik leghíresebb Paul Delaroche műve, aki a merényletet színpadiasan, romantikus drámaként jelenítette meg. Új szoba: Ez jellegzetesen szürkés falú, kazettás mennyezetű, festett balkonnal ellátott kis helyiség a 17. századból való. Mennyezetét egy a 19. században megtalált eredeti, 16. századi két szirént ábrázoló motívum segítségével restaurálták. A szoba Gaston d'Orleans itteni tartózkodására emlékeztet, akinek gyermekkori portréja a falon látható. A kiemelkedő színvonalú festmény Ifjabb Frans Pourbus alkotása, aki 1609-től IV. Henrik és Medici Mária udvari festője volt. Amikor Gaston d'Orleans ideköltözött lakosztályát itt, az I. Ferenc-szárnyban alakították ki. A jelenlegi balkonon egy kis helyiség maradványait azonosították, aminek faborításán megtalálták a monogramját. Amikor 1652-ben másodszor is száműzték az udvarból többek között ebben a szobában helyezte el a gyűjteményeit Blois-ban készült 16. és 17. századi órákkal együtt. Duban-galéria: Ezt a galériát Duban hozta létre, megismételve a helyiségek egy szinttel lejjebb lévő elrendezését. Jacques Androuet du Cerceau 16. századi alaprajzai szerint a galéria a reneszánsz idején több helyiségből állt és a számos ajtó ennek a korábbi elrendezésnek a maradványa. Díszítése nagyban eltér a többi szobáétól, színei sokkal halványabbak. A galéria berendezése a Félix Duban által végrehajtott restauráláshoz kötődik, egyik végében rekonstruálták dolgozószobáját is. A vitrinekben a munkához kapcsolódó tárgyak láthatók, például a munka megkezdése előtt készített gipszlenyomatok, a főépítészhez írott levelek vázlatokkal, minták a belső díszítéshez stb. Az akkor újnak számító fényképezés nagymértékben megkönnyítette munkáját, néhány albumban a restaurálás előtti és utáni felvételek láthatók. 1870 és 1890 között Médéric Mieusement körülbelül négyezer fotót készített a kastélyról. Neoreneszánsz terem: A neoreneszánsz terem a második emelet utolsó terme. Berendezése a reneszánsz erőteljes befolyását tükrözi a 19. századi művészetre, főleg a díszítőművészetek, a blois-i bútorgyártás és a fajansz edények készítése terén. Az arisztokrata belső terekhez hasonlóan festményeket, díszes bútorokat és szobrokat állítottak ki benne. A bútorokat angol, francia és olasz műbútorasztalosok készítették. Egyes darabok világkiállítások kitüntetett alkotásai, mint John Dibblee Crace nagyméretű ebédlőasztala, aminek díszítőelemei Duban motívumaira és I. Ferenc lépcsőjének díszítőelemeire vezethetők vissza. A reneszánsz művészet különösen nagy hatást gyakorolt a 19. század kerámiagyártására. 1862-ben Ulysse Besnard majolikakészítő üzemet alapított Blois-ban, a teremben középen álló asztalon az ott készült, reneszánsz mintákat követő díszes vázákat állították ki. Szépművészeti Múzeum Az 1869-ben alapított Szépművészeti Múzeum a XII. Lajos-szárny első emeletén található. Az emeleten csak a szobák elrendezése eredeti, a belső díszítés a 19. századi restaurálás eredménye. A galériából és nyolc teremből álló múzeumban lévő 15. és 20. század közé datálható tárgyak tematikus elrendezésűek, vásárlás, adományozás és öröklés útján kerültek a gyűjteménybe. A XII. Lajos-galériának is nevezett nagyméretű az udvarra néző folyosószerű helyiségben 17. századi faliszőnyegeket és 19. századi szobrokat állítottak ki, így egy reprezentatív helyiséget sikerült kialakítani. A faliszőnyegek egy kivételével Pompeius történetét mutatják be. A fennmaradó szőnyeg XIV. Lajos számára készült, a királyi családokat bemutató faliszőnyeg-sorozat egy része, ahol minden hónapot egy királyi rezidencia jelképez, közülük Blois kastélya a novembert. A szobrok közül említésre méltó XVIII. Lajos képmása, James Pradier alkotása. Első terem: Az első teremben Madonna a Gyermekkel ábrázolásokat állítottak ki, valamint a XII. Lajos korabeli blois-i művészet emlékeit. Amikor a város a 15. század vége felé királyi központtá vált a helyi művészeknek adott megbízások a többszörösére növekedtek. Az ekkor ideköltözött udvari emberek gazdagon díszített magánpalotákat és egyházi épületeket emeltek. A kiállított művek közé tartozik a ferences kolostor leválasztott és hiányos freskója, egy helyi művész munkája. A milánói Utolsó vacsora kompozícióját követi és Leonardo da Vinci hatását szemlélteti a Loire-völgyében. A kiállított két mellszobrot Florimond Robertet kincstárnok 1505-ben rendelte meg, és egyértelműen felismerhető rajtuk a francia korai reneszánszra ható erőteljes itáliai befolyás. A Madonna a Gyermekkel témáját az évszázadok során sokféleképpen ábrázolták, Leonardo da Vinci tanítványa Marco d'Oggiono festménye mesterének Sziklás Madonna képét idézi. Második terem: A második teremben a 17. századi festészet alkotásai láthatók. Az ebben a korban épült előkelő lakhelyeket reprezentációs célból gazdagon díszítették, többek között festményekkel is. A terem legfontosabb kiállított tárgyai: blois-i előkelő házbelső faborításának részlete festett virágmintás motívumokkal, ősöket, uralkodókat, előkelőket ábrázoló portrék, például a Saint Germain Beaupré-kastély portrégyűjteményének egy része, néhány festmény királyi rezidenciákból főleg a párizsi Luxembourg-palotából, és egy Rubensnek tulajdonított festmény, a jó kormányzás allegóriájával. Harmadik terem: A harmadik, legnagyobb teremben a történelmi témájú festmények láthatók. A történelmi témájú képeket magasabb rendűnek tartották portréknál, a tájképeknél és a zsánerképeknél. A mitológiai, történelmi és vallási témájú alkotások készítőik műveltségét is hangsúlyozták, ezen kívül a mozgásban lévő alakok megjelenítése, érzelmeik hangsúlyozása komoly technikai tudást igényelt. A terem első részében 17. századi képek láthatók főleg nagy formátumú vallási tárgyú alkotások, például Rebeka és Eliezer a kútnál, Angyali üdvözlet. Ez a képtípus főleg az ellenreformáció idején terjedt el, amikor a templomokat és kolostorokat számos festménnyel díszítették. Láthatók ókori és mitológiai témájú képek is, köztük Lukrécia halála Claude Vignon alkotása (1640-50 körül). A terem másik részében 19. századi festmények találhatók, a romantika stílusában ábrázolnak ősöket, gallokat, reneszánsz lovagokat stb. Köztük legismertebb a férjét gyászoló Valentina Visconti ábrázolása, ami a második világháborúban súlyosan károsodott. Negyedik terem: A negyedik teremben zsánerképeket mutatnak be. Ezek a kisméretű festmények a középosztály otthonait díszítették, akik kedvelték a tájképeket, az állatábrázolásokat, és a mindennapi tevékenységek megjelenítését. Ez a festésmód a 18. században kezdett komolyabban elterjedni Franciaországban, amikor a lakóházak szerkezete átalakult és megjelentek a kisebb, intimitásra alkalmasabb belső terek. A képek mellett kisméretű állatszobrokat is kiállítottak, valamint 18. századi díszes bútorokat. Ötödik terem: Az ötödik teremben portrék láthatók, udvari viseletben ábrázolt előkelők. Legfontosabb köztük XV. Lajos és felesége kettős portréja díszes, aranyozott keretben, Van Loo e Belle munkái (1730-1740 körül) A képek mellett terrakotta mellszobrokat is kiállítottak, valamint Marin Marais zenész szobrát brácsával és kottával. Hatodik terem: A hatodik teremben nagyméretű akadémikus stílusú vászonképek kaptak helyet, ábrázolásmódjuk mereven ragaszkodik az akadémiák szemléletéhez és előírásaihoz. A művészeknek, akik hivatalos megbízásokat szerettek volna kapni gyakorlatilag kötelező volt ilyen jellegű alkotások készítése. Figyelemre méltó egy női portré a 20. század elejéről, Amédée Thierry portréja (Jean-Léon Gérôme, 1863) és Antonio de La Gandara festménye, a Hölgy rózsaszínben. Hetedik terem: A hetedik terem egy kisméretű szoba, ahol a 19. században készült blois-i műalkotásokat állították ki. A kastély restaurálása alatt számos művész érkezett a városba. A tárolókban helyi műhelyekben készült kerámiákat helyeztek el, a falképek egy része még a 19. századi városkép jelentős átalakulása előtti állapotot jeleníti meg. Nyolcadik terem: Az utolsó, nyolcadik terem a kápolna mellett helyezkedik el, szemben az I. Ferenc-szárnnyal. Helyi művészek munkái láthatók benne, köztük Henri Sauvage több festménye, potrék, tájképek és egy nagyméretű ambiciózusabb mitológiai ábrázolás. A kiállított szobrok többek között Henri Varenne, Daniel Dupuis, Alfred Jean-Baptiste Halou és Margherite Blanchon alkotásai. A terem másik részében Rosa Bonheur művészetét mutatják be. A neves festőnő a kerámiakészítő Ulysse Bernard családjával is rokonságban állt. A terem fennmaradó részében tájképek láthatók. A tájképfestészet rendkívül népszerű volt a 19. században, amikor elterjedtek a hordozható festékek így a művészeknek lehetőségük volt a műtermen kívül a természetben festeni. Jegyzetek Források Latrémolière, Élisabeth (2016). I Castello di Blois. Paris: Éditions du Patrimoine. ISBN 978-2-7577-0531-5. Latrémolière, Élisabeth (2021). The Château royal de Blois. Paris: Éditions du Patrimoine. ISBN 978-2-7577-0777-7. Girault, Pierre-Gilles (2013). The Royal Castle of Blois. Paris: Éditions Jean-Paul Gisserot. ISBN 978-2-7558-0468-3. François, Bonneau (2008). Châteaux and cities of the Loire. Firenze: Bonechi. ISBN 978-88-476-1862-6. Több szerző (1986). Az érett reneszánsz. Budapest: Corvina. ISBN 963-13-2250-5.