NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kasteel van Luynes

Het Kasteel van Luynes (Frans: Château de Luynes) is een kasteel in de Franse gemeente Luynes. Geschiedenis Het kasteel werd oorspronkelijk gebouwd op een rotsachtige heuvel in de 13e eeuw. Sinds 17 juli 1926 is het een monument historique. De huidige eigenaar is sinds 2008 Philippe d'Albert (1977), 11e hertog van Luynes; hij is tevens eigenaar van het kasteel van Dampierre. Galerie
Château du Pezeau

Le château du Pezeau est un château situé dans la commune de Boulleret dans le département du Cher, en France. Historique Le château du Pezeau appartient à l'origine au XVe siècle à Pierre de Haussaye, chanoine de Léré et seigneur des lieux en 1480. Au XVIIe siècle, après un passage dans la famille de Franqueville, la propriété entre en la possession de Jean de Louzeau, seigneur de Villatte dont la fille, Marie de Louzeau, épouse François de Reugny, dans la famille duquel la propriété est transférée. Par la suite, au XVIIIe siècle, il est acquis par Pierre Perrinet qui était alors receveur des finances de Flandre, Hainaut et Picardie. Puis par sa fille, Marie-Louise Perrinet de Pezeau et son mariage avec Charles Claude Angrault de Langeron, il rentre dans la famille de Damas puis dans celle de Vogüé, dont le membre le plus célèbre alors est le marquis Léonce de Vogüé, qui en fait reconstruire une partie et y organise de nombreuses réceptions. Architecture Le château, qui a subi de nombreuses modifications, forme un rectangle entouré de douves. Le bâtiment oriental fut refait au XVIIIe siècle et comprend un rez-de-chaussée ainsi qu'un étage. Références Annexes Articles connexes Liste des châteaux du Cher Liens externes Portail des châteaux de France Portail du Cher
Basilika Notre-Dame de la Trinité (Blois)

Die römisch-katholische Basilika Notre-Dame de la Trinité de Blois („Basilika Unserer Lieben Frau von der Dreifaltigkeit von Blois“) ist eine Wallfahrtskirche in Blois im französischen Département Loir-et-Cher. Geschichte Die Basilika wurde aufgrund einer Initiative von Kapuzinern des Klosters in Blois errichtet und ihr Bau durch gesammelte Spenden ermöglicht. Die Kapuziner von Blois hatten durch die Verbreitung von Schriften zur Marienverehrung in mehreren Sprachen gewirkt. Diesem wurde 1921 durch Papst Benedikt XV. durch die Zulassung der Erzbruderschaft der drei Ave Maria und den Auftrag, diese Frömmigkeitsform zu verbreiten, Anerkennung gezollt. In den Folgejahren wurden Sammlungen zur Errichtung eines Zentrums für die Marienverehrung in Blois durchgeführt. 1932 begann der Bau, jedoch machten die Bauarbeiten erst 1935 unter der Leitung des Architekten Paul Rouvière sichtbaren Fortschritt. Mit dem Ausbruch des Zweiten Weltkriegs wurden die Arbeiten eingestellt, zumal der Architekt zu den ersten Opfern des Krieges gehörte. 1949 wurde die Kirche geweiht, 1956 wurde sie durch Papst Pius XII. zur Basilica minor erhoben. Architektur und Ausstattung Die Basilika und der umgebende Konvents gelten als ein bedeutendes Beispiel der Sakralbaukunst der Zwischenkriegszeit in Frankreich. Das Kirchenschiff wird durch 14 große, buntgefasste Kirchenfenster beleuchtet. Auf diesen wird die Bedeutung der Marienmysterien im Rahmen der Heilsgeschichte und im Zusammenhang mit der Dreifaltigkeit dargestellt. Schöpfer dieser Fenster waren die Glaskünstler Louis Barillet, Jacques Le Chevallier und Théodore-Gérard Hanssen. Unter diesen Fenstern zieht sich ein Kreuzweg aus Monumentalskulpturen des Bildhauers Jean Lambert-Rucki entlang. Der Chor hinter dem Hauptaltar zeigt auf einem großen Mosaik unter anderem die Krönung Mariens. Der französische Gold- und Silberschmied Jean Puiforcat zeigte die Kunstwerke, die er für die Kirche in Blois geschaffen hatte, auf der Weltfachausstellung Paris 1937. Die Basilika, das Kloster und die Räume für die Versorgung und Unterbringung der Pilger sind seit 1996 als Baudenkmal im Register des Départements als geschützt eingetragen. Weblinks Website des Klosters (französisch)
Basilica of Notre-Dame de la Trinité

The Basilica of Notre-Dame de la Trinité (French: Basilique Notre-Dame de la Trinité) is a Roman Catholic basilica church located in Blois, in the Loir-et-Cher department of France. It is dedicated to the Our Lady of the Trinity. History Devotion to Our Lady of the Trinity began in the early 20th century thanks to Father Jean-Baptiste, a Capuchin brother in the convent in Blois. He devoted his whole life to preaching, expanding use of the triple Ave Maria prayer and publishing tracts in several languages on the topic. He was succeeded by Father Clovis, who studied and got to know the theological basis for Marian devotion to the triple Ave Maria, which found its expression in the title 'Our Lady of the Trinity'. In 1921 Pope Benedict XV approved the Archconfraternity of the Triple Ave Maria, intended to spread this devotion. Father Clovis thus set up a subscription to build a church as the international centre for the devotion. Work began in 1932 and was resumed under a new architect, Paul Rouvière, in 1935. The church was consecrated in 1949. Father Grégoire completed the sanctuary and gained its promotion to a minor basilica by Pope Pius XII in 1956. The whole complex of the church, cloister, galleries, convent buildings and the stained glass windows were inscribed on France's historic monuments list in 1994 and again in 1996. Architecture The basilica has a largely uniform architectural and decorative style and is considered as one of the major works of French Christian inter-war art. It has fourteen large windows illustrating the mysteries of Mary in the history of salvation at the heart of the Trinity, designed by Louis Barillet, Jacques Le Chevallier and Théodore-Gérard Hanssen. The vault mosaic over the high altar develops those themes, whilst the other ceiling mosaics are by Marthe Flandrin. A frieze by the sculptor Jean Lambert-Rucki runs down both sides of the nave, showing the Stations of the Cross. External links Official site - Notre-Dame de la Trinité de Blois Archived 2020-10-22 at the Wayback Machine Base Mérimée: IA41000038, Ministère français de la Culture. (in French) References
Château de Lancosme

Le château de Lancosme est situé au nord de la forêt de Lancosme, sur la commune de Vendœuvres dans l'Indre, à l'ouest de Châteauroux. C'est une des plus importantes propriétés de la Brenne. Historique Le château d'origine date du XVe siècle. Il est situé au centre d'un vaste parc bordé par la Claise. Le fief fut érigé en baronnie par lettres de février 1631 (non enregistrées) pour Antoine Savary, titre confirmé (mai 1705) avec union de La Morandière, le Gué-Rossignol, les fiefs des Roches, Montjouan, Rouablé et Saint Lactencin pour Louis-François Savary. En 1738, il s'agrandit encore du domaine de Bauché, acquis des Crevant. Louis-Alexandre Savary est alors créé marquis de Lancosme en juin 1738. Son petit-fils Louis-Alphonse Savary de Lancosme fut député de la noblesse aux États Généraux de 1789 et n'émigra pas, conservant ainsi son importante fortune. À la révolution, le domaine tombe un temps à l'abandon, le marquis de Lancosme étant emprisonné à Châteauroux.[réf. souhaitée] En 1850, le château est acheté par Benoist Crombez. Il meurt peu après en laissant le château à son fils Louis Crombez, richissime ingénieur agricole et bourgmestre de Tournai. Ce dernier entreprend de grands travaux sur l'édifice. Les travaux, sous maîtrise de l'architecte Alfred Dauvergne, sont très modernes pour l'époque. On remarque notamment l'usage de poutres IPN et la mise en place d'un système d'eau courante. Grâce à un bélier placé dans le potager, l'eau était acheminée en haut d'une des tours puis redistribuée dans les différentes pièces. Le château passe ensuite dans le patrimoine des Lestranges par le mariage de Gustave de Lestrange à Ghislaine Crombez, fille de Louis Crombez. Les collections du Musée Condé y ont trouvé refuge pendant la Seconde Guerre mondiale. Il est à nouveau vendu en 1944, à une association qui y fonde une école privée d'agriculture, Notre-Dame des Blés. L'école y siège jusqu'en 1985 quand le château et son domaine sont vendus à cause de soucis financiers. Il est alors acheté par un groupe de jeunes musiciens dunkerquois, Fax Ignis. Inspirés par Pink Floyd qui avaient tourné le clip pour Absolutely Curtains au château d'Hérouville, ils s'installèrent à Lancosme pour y produire de la musique et y vivre. Description Le château dispose de 75 pièces et de 350 m2. On y trouve une salle des fêtes de 110 m2. Le style du château est caractéristique des conceptions néo-médiévales pratiquées par Alfred Dauvergne. Un piano ayant appartenu à Frédéric Chopin, un Broadwood, a été installé dans le château en 2012. Documentaire Un film documentaire retrace une journée portes-ouvertes au château en 1945. De Lancosme à Lancôme Le nom du château a inspiré à Armand Petitjean le nom de la marque de parfum Lancôme, dans un mélange de terminologie avec la place Vendôme. Notes et références Liens externes « Vendoeuvres Chateau De Lancosme à Vendoeuvres », sur cartorum.fr (consulté le 24 avril 2023) Portail de l'Indre Portail des châteaux de France
Moulin de Saint-Piat

Le moulin de Saint-Piat est un moulin à eau situé sur l'Eure à Saint-Piat, dans le département français d'Eure-et-Loir en région Centre-Val de Loire. Historique Ce moulin a été agrandi en 1865 d'après une date gravée sur une arche, mais il existait dans la première moitié du XVIIIe siècle, selon des archives de 1745. Au XXe siècle, en plus de la production de farine, le moulin alimentait une huilerie construite à proximité. L'activité a cessé en 1960. Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques d'Eure-et-Loir Portail d’Eure-et-Loir Portail des lacs et cours d'eau
Chinon (hrad)

Hrad Chinon (francouzsky forteresse royale de Chinon – „královská pevnost Chinon“) se nachází ve městě Chinon v departementu Indre-et-Loire, region Centre-Val de Loire. Leží na skále nad řekou Vienna, přítokem Loiry. Patří mezi zámky na Loiře. Historie Původní románský htrad Chinon byl postaven na základech římské pevnosti z 5. stol. V 10. století držela hrad hrabata z Blois a v 11. století se dostal do moci hrabství Anjou. Ve 12. století si z Chinonu udělal Jindřich II. Plantagenet hlavní město pevninské části své anjouovské říše, která se táhla od Normandie po Pyreneje. Zde také v roce 1173 uvěznil svou manželku Eleonoru Akvitánskou, která podporovala vzpouru jejich synů, a v roce 1189 zde Jindřich zemřel. Z jeho období také pochází podstatná část středověké části hradu. V roce 1205 získal hrad po mnohaměsíčním obléhání francouzský král Filip II. August, který zde nechal vybudovat válcový donjon Tour du Coudray typický pro novou královskou fortifikační architekturu, posílit hradby a vybavit je střílnami pro lučištníky. V roce 1308 zde francouzský král Filip IV. zadržoval Jacquese de Molay a další představitele řádu templářů a byl zde vyslanci papeže Klementa V. vyhotoven Chinonský pergamen, důležitý v dějinách sporu templářů s Filipem IV., který v roce 1312 přiměl papeže ke zrušení řádu. V roce 1429 se na hradě setkala Jana z Arku s králem Karlem VII. a byla zde ověřováno její panenství. V novověku ztratilo sídlo význam a začalo postupně chátrat a v 19. století se uvažovalo o stržení nebezpečných budov. O obnovu se zasloužil generální inspektor historických památek a spisovatel Prosper Mérimée. Na počátku 21. století se památka stala předmětem rozsáhlých průzkumných a restauračních prací. Popis Částečně dochovalý a rekonstruovaný hrad stojí na vyvýšené ostrožně nad řekou Vienne, ze tří stran chráněn terénem a na čtvrté příkopem. Hrad má tři části oddělené také suchými příkopy. Největší střední část (Château du milieu) obsahuje královský palác, vstupní Tour de l'Horloge (Hodinovou věž) a další stavby. Východní část se nazývá fort Saint–Georges (pevnost sv. Jiří), zbudoval ji Jindřich II. v 2. polovině 12. století a byla zde kaple zasvěcená patronu Anglie svatému Jiří. Západní fort du Coudray vybudoval na začátku 13. století Filip II. a vyznačuje se typickým opevněním s válcovými věžemi, z nichž největší je obytný donjon Tour du Coudray při vstupu ze středního hradu. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Zámok Chinon na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Chinon na Wikimedia Commons Galerie Zámek Chinon na Wikimedia Commons
Castello di Chinon

Il castello di Chinon (/ʃiˈnõ/) si trova a Chinon, un comune francese situato sulle rive del fiume Vienne nel dipartimento dell'Indre e Loira. Dal 1840 è classificato come Monumento storico di Francia. Storia Nel castello di Chinon fu tenuto prigioniero Jacques de Molay, l'ultimo gran maestro dell'Ordine dei templari prima della sua esecuzione avvenuta poi a Parigi.Nel 1429 avvenne inoltre in questo castello il primo incontro fra Giovanna d'Arco ed il re Carlo VII. Galleria d'immagini Voci correlate Castelli della Loira Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Chinon Collegamenti esterni Sito ufficiale, su forteressechinon.fr.
Zamek w Chinon

Zamek w Chinon (fr. Château de Chinon) – zamek w Chinon we Francji, zaliczany do zamków nad Loarą. Historia zamku Najwcześniejsza wzmianka o twierdzy w Chinon pochodzi od Grzegorza z Tours, który opisuje oblężenie miasta, należącego wówczas do Wizygotów, przez gubernatora romańskiego w Galii, w 446 r. W X w. zamek należał do książąt Blois, którzy utracili go na skutek walk z książętami z Akwitanii. Potomek jednego z nich Henryk II Plantagenet, późniejszy król Anglii, rozbudował fortyfikację o fort Saint-Georges, wzmocnił i unowocześnił wieże i mury obronne. Po śmierci Henryka II w 1189 r., zamek przejął jego syn Ryszard I Lwie Serce, następnie młodszy brat Ryszarda – Jan bez Ziemi. W 1205 r. Filip II August odebrał Chinon, które stało się znowu francuskie. W 1308 w jednej z wież zamku byli więzieni przedstawiciele zakonu templariuszy (jednym z nich był Jakub de Molay), jadący na przesłuchanie do papieża Klemensa V, do Poitiers. Od 1425 r. zamek w Chinon był siedzibą Karola VII. W 1429 r. przybyła do zamku z tajną misją Joanna d’Arc, gdzie miało miejsce jej pierwsze spotkanie z przyszłym królem Francji Karolem VII, gdzie miała go rozpoznać mimo przebrania króla za pazia. Ostatni właściciele, spadkobiercy kardynała Richelieu, doprowadzili zamek do ruiny. Zamek został uznany za pomnik historii i objęty ochroną już w roku 1840. W latach 2006–2009 kosztem 14,5 milionów euro odbudowano XV-wieczne apartamenty królewskie w środkowej twierdzy. Zachowane fragmenty twierdzy zostały odrestaurowane i udostępnione zwiedzającym. Opis zamku To potężna, choć w większości zniszczona, warownia średniowieczna osadzona na skałach. Wysokie mury otaczają trzy odrębne zespoły obronne. W sumie tworzą one wydłużony czworobok o długości ok. 400 m i szerokości ok. 70 m. Wszystkie trzy fortece: Coudray, du Milieu (środkowa) i Saint-Georges, oddzielone są głębokimi fosami. Zachowała się też, prowadząca do jednej z fortec, wieża zegarowa, w której, za panowania Karola VII, znajdowały się królewskie komnaty. Aktualnie wieża mieści muzeum poświęcone Joannie d’Arc. Inna wieża (fr. Tour d'Argenton) zbudowana w XV wieku pełniła rolę więzienia. Kolejna Psia Wieża (XIII wiek) (fr. Tour des Chiens zgodnie z nazwą służyła jako psiarnia dla sfory psów królewskich. Przypisy Bibliografia Zamki nad Loarą, wydanie polskie, Editions Valoire-Estel, ISBN 2-909575-79-9.
Дворац Шинон

Дворац Шинон (фр. Château de Chinon) налази се у департману Ендр и Лоара у долини Лоаре у северозападној Француској. Име је добио по месту Шинон. Кроз Шинон и поред дворца протиче река Вијена. Историја Замак на овом месту је први изградио Теобалд I, војвода од Блоа, средином 10. века. Војводе од Анжуа су постале власници замка у 11. веку. Хенри II, краљ Енглеске и члан породице Анжу, волео је да борави у Шинону. Већина очуваних грађевина потиче из доба његове владавине. Тамо је и умро 1189. Француски краљ Филип II је 1205. заузео Шинон после вишемесечне опсаде. Овде је почетком 14. века био заточен Жак де Моле, последњи велики мајстор витезова темплара, који је касније погубљен у Паризу као јеретик. Године 1429. у дворцу Шинон се догодио први сусрет Јованке Орлеанке и краља Шарла VII. У другој половини 16. века замак је служио као затвор, да би касније био напуштен. Француско министартво културе је замак Шинон прогласило историјским спомеником 1840. У раном 21. веку замак је рестауриран по цени од 14,5 милиона евра. Галерија Спољашње везе Информације и фотографије дворца Шинон (фр)
Jaderná elektrárna Dampierre

Jaderná elektrárna Dampierre (francouzsky Centrale nucléaire de Dampierre) je provozní jaderná elektrárna ve Francii. Nachází se poblíž města Dampierre-en-Burly, přibližně 55 kilometrů od města Orléans v regionu Centre-Val de Loire. Historie a technické informace Výstavba Stavba prvního reaktorového bloku začala 1. února 1975. Ve stejném roce byla také zahájena výstavba dalších tří reaktorových bloků. První blok byl uveden do provozu 23. března 1980, poslední blok byl uveden do provozu 30. ledna 1981. V areálu jaderné elektrárny o rozloze 120 hektarů je zaměstnáno asi 1250 lidí. Provozovatelem jaderné elektrárny je Électricité de France (EDF). Všechny reaktory jsou chlazeny pomocí čtyř chladicích věží a vody odebírané z Loiry. Každý z reaktorů disponuje hrubým výkonem 937 MW a čistým výkonem 890 MW. Celkový hrubý instalovaný výkon je tedy 3748 MW, což z jaderné elektrárny dělá jednu z největších ve Francii. Do veřejné elektrické sítě dodává v průměru 23 miliard kilowatthodin ročně, což odpovídá zhruba sedminásobku roční spotřeby elektřiny v departmentu Loiret a pěti procentům elektrické energie, kterou ročně vyrobí provozovatel EDF. V roce 2020 francouzská vláda oznámila prodloužení provozu všech reaktorů ze 40 na 50 let. V roce 2021 to bylo za určitých podmínek schváleno francouzským regulátorem. Informace o reaktorech Odkazy Reference Související články Jaderná energetika ve Francii Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jaderná elektrárna Dampierre na Wikimedia Commons
Dampierre Nuclear Power Plant

The Dampierre nuclear power plant is located in the town of Dampierre-en-Burly (Loiret), 55 km upstream of Orleans and 110 km downstream of Nevers, it uses water from the Loire for cooling. Approximately 1,100 people work at the site. Seismic risk According to a report by the Nuclear Safety Authority in October 2002, certain functions providing backup cooling for the reactor could not be ensured in the event of an earthquake. Incidents On 2 April 2001, during a refueling outage of unit 4, an operator made a mistake in following the correct loading pattern for the different fuel rod assemblies (of which 30% were MOX fuel). The reloading operation was stopped and the core completely unloaded. The incident was initially classified at Level 1 of the INES scale, but reclassified as Level 2 by France's nuclear safety authority in 2007. On the night of 9 to 10 April 2007, reactor No. 3 went on emergency standby and remained so throughout the night; it was supplied with emergency power by an emergency generator. EDF triggered an emergency plan to 22h10. Throughout the night, teams acted in emergency mode, the reactor No. 3 having been deprived of its external power. The emergency generator worked well. The ASN has established a national crisis with the support of the IRSN. EDF and DSC lifted the crisis the following morning at 8:15. Following this incident, the No. 3 reactor remained shut down for several weeks to correct the problem. References
Central nuclear de Dampierre

La Central nuclear de Dampierre es una planta de energía nuclear situada en la localidad de Dampierre-en-Burly, región Centro-Valle del Loira, departamento de Loiret, 55 km aguas arriba de la ciudad de Orleans y a 110 km río abajo de Nevers, que utiliza agua del río Loira para su refrigeración. La planta, en la que trabajan aproximadamente 1100 personas, produce el 5% de la demanda nacional de electricidad.​ Riesgo sísmico Según un informe de la Autoridad de seguridad nuclear francesa de octubre de 2002, algunas funciones de refrigeración de reserva para el reactor no podrían garantizarse en caso de terremoto.​ Incidentes El 2 de abril de 2001, durante una parada de reabastecimiento de combustible de la unidad 4, un operador cometió un error al no seguir el patrón de carga correcto para los diferentes conjuntos de barras de combustible (de los cuales el 30% eran combustible MOX ). La operación de recarga se detuvo y el núcleo se descargó completamente. El incidente fue clasificado inicialmente como de nivel 1 de la escala INES, pero la Autoridad de seguridad nuclear francesa lo reclasificó como de nivel 2 en 2007.​​​ En la noche del 9 al 10 de abril de 2007, el reactor nº 3 entró en estado de emergencia y permaneció así durante toda la noche; se abasteció de energía mediante un generador de emergencia. EDF activó un plan de emergencia a las 22:10. Durante toda la noche, los equipos estuvieron trabajando para solventar la emergencia, ya que el reactor nº 3 quedó privado de energía externa. El generador de emergencia funcionó bien. La ASN ha establecido una crisis nacional con el apoyo del IRSN . EDF y DSC levantaron la crisis a la mañana siguiente a las 8:15. Tras este incidente, el reactor nº 3 permaneció cerrado durante varias semanas para corregir el problema.​​​​​​​​​ Referencias
Centrale nucleare di Dampierre

La centrale nucleare di Dampierre è una centrale nucleare francese situata nel Loiret, sul territorio del comune di Dampierre-en-Burly, a sud-est di Orléans (50 km) e a nord di quella di Belleville (45 km), sulla riva destra della Loira. L'impianto è composto da 4 reattori PWR operativi – modello CP1 – da 2 785MWt e da 937MWe. I 4 reattori di Dampierre fanno parte di un programma, iniziato nel 1974, comprendente di una serie di 18 reattori (su 4 centrali) del modello CP1 e completato nel 1983. L'impianto è stato oggetto di 4 guasti di livello 2 nella scala INES nel 1992, 1996, 2000 e 2001. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Centrale nucleare di Dampierre Collegamenti esterni (FR) Centrale nucléaire de Dampierre, su edf.fr. URL consultato il 30 settembre 2018 (archiviato dall'url originale il 30 settembre 2018). (FR) Centrale nucléaire de Dampierre-en-Burly, su asn.fr. (EN) IAEA - Nuclear Power Reactors in the World, 2018 edition (PDF), su www-pub.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - DAMPIERRE-1, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - DAMPIERRE-2, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - DAMPIERRE-3, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - DAMPIERRE-4, su pris.iaea.org.