NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
HWU transmitter

The HWU transmitter is a French facility for transmitting orders to submerged submarines of the French Navy. Situated near Rosnay at 46°42'47"N, 1°14'39"E, it is one of the largest radio transmitters in France and is visible on satellite pictures although it is completely blurred out. It uses an antenna carried by thirteen guyed masts (the tallest one 357 m, 6 of 310 m, 6 of 270 m), which are, together with the masts of the Allouis longwave transmitter, the tallest structures in France. The HWU transmitter works on 18.3 kHz, 20.9 kHz and 21.7 kHz. Its transmissions can be easily received in Europe when the transmitters are active by using a PC sound card connected to a receiving coil and FFT software. Although the signals are very easy to receive, it may be impossible to decipher them without knowing the cipher and key used in the communications. See also Sainte-Assise transmitter List of masts List of tallest structures in France Torreta de Guardamar Anthorn Radio Station Skelton Transmitting Station References
Église Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte d'Anet

L'église Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte est située à Anet, en Eure-et-Loir. Description L'édifice est classé monument historique depuis 1960. Dimensions : [réf. nécessaire] Longueur : 41 m Largeur : 20,45 m Hauteur : 53 m Mobilier Peintures L'église abrite deux tableaux monuments historiques : Le Baptême du Christ, retable des fonts baptismaux, XVIIIe siècle, 203 × 121 cm, Classé MH (2005) ; Saint Rémy, chapelle des fonts baptismaux, œuvre de Paul Balze exécutée à Rome, 1838, Inscrit MH (2005). Paroisse et doyenné L'église Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte d'Anet fait partie de la paroisse Bienheureux Jean-Paul II en Pays Anetais, rattachée au doyenné du Drouais. Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques d'Eure-et-Loir Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail d’Eure-et-Loir Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français
Église Saint-Nicolas du Mesnil-Simon

L'église Saint-Nicolas est située dans la commune du Mesnil-Simon, dans le département français d'Eure-et-Loir en région Centre-Val de Loire. Historique Les époques de construction de l'église Saint-Nicolas sont les XIIIe, XIVe et XVe siècles. L'édifice est inscrit aux monuments historiques depuis 1971. Description Le cimetière entoure l'église et accueille le mausolée de Nicolas Malebranche, classé monument historique en 1963 Mobilier L'église conserve un vitrail représentant l'arbre de Jessé datant de la première moitié du XVIe siècle classé monument historique en 1906 au titre objet (nef, mur nord, baie 7). La dalle funéraire de Jean du Bec et Marguerite de Guainville, XVIe siècle, se trouve à droite en entrant, dressée le long du mur, Classé MH (1906). Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques d'Eure-et-Loir Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail d’Eure-et-Loir Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français
Gare de Loches

La gare de Loches est une gare ferroviaire française de la ligne de Joué-lès-Tours à Châteauroux, située sur le territoire de la commune de Loches, dans le département d'Indre-et-Loire, en région Centre-Val de Loire. Situation ferroviaire La gare de Loches est située au point kilométrique 282,708 de la ligne de Joué-lès-Tours à Châteauroux entre les gares de Chambourg et Perrusson. Son altitude est de 73 m. Histoire La gare est ouverte le 15 juillet 1878. Services voyageurs Accueil La gare SNCF dispose de panneaux d'informations, de distributeurs de titres de transport TER ainsi que d'un guichet ouvert tous les jours de la semaine. Dessertes La gare de Loches est desservie par des trains du réseau TER Centre-Val de Loire qui circulent sur la ligne n° 31 entre les gares de Tours et Loches. Elle marque le terminus de la ligne ouverte au trafic voyageurs. Intermodalité Lignes TC et LMC du Réseau de mobilité interurbaine Transport à la demande : Rémi + à la demande Un parking pour les véhicules ainsi que pour les vélos y est aménagé. Un arrêt de bus se trouve à proximité de la gare. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste de gares en France Ligne de Joué-lès-Tours à Châteauroux Liens externes La gare de Loches, sur le site officiel SNCF / TER Centre-Val de Loire Portail du chemin de fer Portail de l'Indre-et-Loire et de la Touraine
Gare de Loches

Gare de Loches vasútállomás Franciaországban, Loches településen. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Joué-lès-Tours-Châteauroux-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Gare de Chambourg (Gare de Tours) Kapcsolódó szócikkek Franciaország vasútállomásainak listája Jegyzetek További információk Gare de Loches az SNCF hivatalos "Gares & Connexions" weboldalán (franciául)
Gare de Loches

Gare de Loches – stacja kolejowa w Loches, w departamencie Indre i Loara, w Regionie Centralnym, we Francji. Jest zarządzana przez SNCF (budynek dworca) i przez RFF (infrastruktura). Znajduje się na 282,708 km linii Joué-lès-Tours – Châteauroux, na wysokości 73 m n.p.m. Stacja jest obsługiwana przez pociągi TER Centre. Linie kolejowe Linia Joué-lès-Tours – Châteauroux Linki zewnętrzne La gare de Loches
Суматрански тигър

Суматранският тигър или Суматрийски тигър (Panthera tigris sumatrae) е подвид на тигъра, характерен за остров Суматра (Индонезия). Числеността на този подвид в природата е около 400-500 тигъра и около 235 в зоологически градини. Числеността им в природата постоянно намалява, което е свързано с развитието на селското стопанство в този гъсто населен район. Суматранският тигър е критично застрашен. Мерките за съхраняване на този подвид, на дадения етап, са създаване на национални паркове и резервати. Суматранският тигър е един от най-малките тигри. Мъжките екземпляри са с дължина на тялото от 2,2 до 2,55 м, с максимална дължина на черепа от 295 до 335 мм и тежат от 100 до 150 кг. Женските тежат от 75 до 110 кг и са с дължина от 1,9 до 2,30 м, с максимална дължина на черепа от 263 до 294 мм. Някои автори отричат съществуването на суматранския тигър като отделен подвид и го причисляват към изчезналия явански тигър (Panthera tigris sondiaca). Източници
Tigre de Sumatra

El tigre de Sumatra (Panthera tigris sumatrae) és una espècie endèmica d'aquesta gran illa d'Indonèsia i té el rècord comprovat del tigre més petit conegut, una femella adulta que tan sols va pesar 72 kg. A més, es distingeix pel seu color general més fosc, per tenir una petita crinera al clatell i perquè és la subespècie que té més llargs els flocs de pèl de la cara. Abans vivia a tot Sumatra, però avui la major part dels animals es troben concentrats en les àrees muntanyoses de la serralada volcànica de Burit Barisan, al centre de l'illa. El darrer cens d'aquest animal (1994) ha donat un nombre de no gaire més de 500 individus sobrevivents. Es calcula que actualment no són més de 400. Referències
Sumatratiger

Sumatratigeren (Panthera tigris sumatrae) lever kun på den indonesiske ø Sumatra. Det anslås, at der kun er mellem 400 og 500 tilbage i naturen. De lever næsten alle sammen i én af øens 5 nationalparker. Sumatratigeren er den mindste af tigrene. Hannen vejer mellem 100 og 130 kg, og hunnen vejer mellem 70 og 90 kg. Den er en af de tigre der har svømmehud. I Danmark kan Sumatratigeren ses i Aalborg Zoo og Ree Park Safari
Szumátrai tigris

A szumátrai tigris (Panthera tigris sondaica) a ragadozók (Carnivora) rendjébe és a macskafélék (Felidae) családjába tartozó tigris (Panthera tigris) egy alfaja. Megjelenése A legkisebb a ma élő alfajok közül. A hím testhossza 2,2–2,55 méter, a nőstényé 2,15–2,3 méter. A hím tömege 100–140 kilogramm, a nőstényé 75–110 kilogramm. Csíkjai keskenyebbek a többi tigrisénél.Az Indonéziához tartozó Szumátra szigetének esőerdeiben található meg. Jelenleg a tigris legdélebbre élő alfaja. (A korábban nála délebbre előfordult alfajok, a jávai tigris és a bali tigris mára már kihaltak.) Magányosan vadásznak, zsákmányuk főként a közepes termetű növényevők közül kerül ki, mint például a számbárszarvas, vaddisznó vagy banteng. Leginkább éjjel jár zsákmány után. A hím és nőstény csak a párzási időszakban találkozik egymással. A nőstény 103-105 napig tartó vemhesség után 2-6 kölyköt ellik. Kicsinyeit magányosan neveli fel. Természetvédelmi helyzet A tigriseket egykor leginkább bundájukért vadászták, számuk ezért fogyatkozott meg elsősorban. Nagy csapást mért rájuk a túlnépesedés, ami élőhelyének gyors elvesztését eredményezte. Szumátra szigetén jelenleg is igen intenzíven irtják az erdőket. Újabban elsősorban egyes testrészeiért és csontvázáért pusztítják. Míg az 1970-es években a szabadon élő állatok számát 1000 példány körülire tették, 1996-ban a Természetvédelmi Világszövetség (IUCN) nagyjából 250 egyedre becsülte a szumátrai tigrisek számát. Jelenleg mindössze 400 példány él szabadon, míg a világ állatkertjeiben kb. 235. Természetvédelmi helyzete: kihalástól közvetlenül veszélyeztetett. Képek Jegyzetek Források "Az alfaj szerepel a Természetvédelmi Világszövetség Vörös Listáján". IUCN. Hozzáférés: 2011. július 7.. Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, 1999 ISBN 0-8018-5789-9 Graham Batemann: Die Tiere unserer Welt Raubtiere, Deutsche Ausgabe: Bertelsmann Verlag, 1986. További információk A szumátrai tigris védelmi társaság (Angol nyelvű)
Sumatraanse tijger

De Sumatraanse tijger (Panthera tigris sumatrae) is een regelmatig gebruikte ondersoort van de tijger die alleen voorkomt op Sumatra. In de in 2017 gepubliceerde taxonomische revisie van de IUCN taskgroup wordt deze samen met de uitgestorven P. t. balica en P. t. sondaica beschouwd als één ondersoort: P. t. sondaica. Kenmerken Deze ondersoort is kleiner dan de andere ondersoorten en heeft een donkerbruine kleur. Verder is de vacht donker oranje. Vroeger kwam dit dier voor op heel Sumatra, maar tegenwoordig zijn er nog maar 800 exemplaren over, waarvan 350 in het wild. Het strepenpatroon bestaat vaak uit twee parallelle rijen. De Sumatraanse tijger verschilt van andere tijgers in de afmetingen van enkele delen van de schedel. In sommige kenmerken staat deze vorm tussen de Javaanse tijger (P. t. sondaica) aan de ene kant en de Indo-Chinese tijger (P. t. corbetti) aan de andere kant in; mogelijk is deze ondersoort het resultaat van hybridisatie tussen de andere twee vormen. Sommige onderzoekers beschouwen de verschillen met andere ondersoorten als groot genoeg om de Sumatraanse tijger als een aparte soort te zien, P. sumatrae, maar dat is niet algemeen geaccepteerd. Bescherming Deze tijger heeft het sinds 2004 zwaar aangezien hij voornamelijk leefde in Atjeh, het noordelijkste puntje van Sumatra. Tijdens de tsunami van 2004 is dit natuurreservaat voor een groot deel weg gespoeld. Er zijn nu verschillende instanties bezig met de wederopbouw van dit natuurgebied opdat de Sumatraanse tijger zal overleven. In gevangenschap bestaat er voor deze ondersoort meerdere fokprogramma's. London Zoo is zowel Europees (EEP) als internationaal stamboekhouder (ISB), terwijl het Amerikaanse fokprogramma (SSP) wordt bijgehouden door Minnesota Zoo.
Tygrys sumatrzański

Tygrys sumatrzański (Panthera tigris sumatrae) – podgatunek tygrysa azjatyckiego, drapieżnego ssaka z rodziny kotowatych (Felidae), najmniejszy ze współcześnie żyjących tygrysów i jedyny pozostały przy życiu z grupy tygrysów Archipelagu Sundajskiego. Tradycyjnie jest klasyfikowany jako podgatunek Panthera tigris sumatrae, opisany przez Pococka (1929), co potwierdzają badania genetyczne. Różnice morfologiczne są jednak na tyle wyraźne, że niektórzy badacze powołujący się na filogenetyczną koncepcję gatunku PSC (Cracraft i inni, 1998 oraz Mazák i Groves, 2006) sugerują uznanie tygrysa sumatrzańskiego za odrębny gatunek Panthera sumatrae. Zasięg występowania Małe, odizolowane populacje na Sumatrze. Większość w parkach narodowych i rezerwatach. Charakterystyka Sierść tygrysa sumatrzańskiego jest najciemniejsza pośród wszystkich tygrysów. Nos szeroki i krótki (krótszy niż u P. t. corbetti i P. t. sondaica), płaszczyzna potyliczna szeroka, z licznymi i szerokimi pręgami, szerszymi niż u P. t. sondaica. Dojrzały samiec osiąga przeciętnie długość 240 cm (wraz z ogonem) przy średniej masie ciała ok. 120 kg. Samice osiągają odpowiednio - 220 cm i 90 kg. Swój niewielki rozmiar zawdzięcza gęstym lasom Sumatry i małym rozmiarom dostępnego pokarmu. Tygrys sumatrzański jest bardzo dobrym i szybkim pływakiem. Swoją przewagę wykorzystuje w polowaniu na dużą zwierzynę, którą chętnie zagania do wody. Podobnie jak pozostałe tygrysy nie toleruje innych samców na swoim terytorium, co najwyżej pozwala przejść przez zajmowany przez siebie teren. Liczebność populacji pod koniec lat 90. XX wieku oszacowano na 400–500 osobników, natomiast szacunki z 2007 wskazują na 441–679 osobników, przy czym jedynie populacje z Gunung Leuser i Bukit Tigapulu przekraczają 50 osobników zdolnych do rozrodu. Jest to zdecydowanie poniżej bezpiecznego poziomu gwarantującego stabilność populacji. W ogrodach zoologicznych żyje ok. 200 tygrysów sumatrzańskich, z czego 65 w Indonezji. Największym problemem w ochronie ginących tygrysów jest wysoka cena jaką gotowi są płacić kłusownikom zwolennicy tygrysich afrodyzjaków. Filatelistyka Poczta Polska wyemitowała 21 sierpnia 1972 r. znaczek pocztowy przedstawiający głowę tygrysa sumatrzańskiego o nominale 4,50 zł, w serii Zwierzęta ZOO. Druk w technice offsetowej na papierze kredowym. Autorem projektu znaczka był Janusz Grabiański. Znaczek pozostawał w obiegu do 31 grudnia 1994 r.. Przypisy
Tigru de Sumatra

Tigrul de Sumatra (Panthera tigris sumatrae) este o subspecie de tigru, cel mai frecvent întâlnită pe insula Sumatra din Indonezia. Are 234 cm lungime și cântărește în jur de 136 kg. Acest tigru are dungi mai restrânse în comparație cu alte specii. Se estimează că există mai puțin de 500 tigri de Sumatra rămași în întreaga lume. Acest declin se datorează braconajului intens al acestui animal magnific, în special pentru blana lui prețioasă, care are o cerere mare pe piața internațională. În 2008 a fost clasificat ca specie pe cale de dispariție de către Uniunea Internațională pentru Conservarea Naturii. Referințe
Суматрански тигар

Суматрански тигар (Panthera tigris sumatrae) је подврста тигра која живи једино на индонежанском острву Суматра. Његова популација је процењена на 400 до 500 животиња, који углавном живе у националним парковима на острву. Физичке карактеристике Суматрански тигар је најмањи од свих тигрова. Мужјаци су у просеку дуги око 2,43 метра и са масом од 120 килограма. Женке су у просеку дуге 2,13 m, а масе су око 90 kg. Репродукција Суматрански тигрови се најчешће паре током зиме или пролећа, а трудноћа траје око 103 дана. Нормално женка донесе на свет два до три младунчета, мада може да роди и до шест. Млади се рађају слепи и током првих осам недеља се хране млеком, а после почињу да користе чврсту храну. Млади јазбину први пут напуштају са две недеље а почињу да лове са шест месеци. Потпуно сами могу да лове са 18 месеци, а потпуно самостални постају са две године. Суматрански тигрови живе око 15 година у дивљини и 20 година у заточеништву. Исхрана Тигрова исхрана зависи од тога где живи и од тога колико животиња има ту. Имају веома оштро чуло слуха и вида тако да су веома ефикасни ловци. Они су усамљеничке животиње и лове ноћу, приближавајући се опрезно и стрпљиво плену пре него што га нападну са стране или од позади. Једу све што могу да ухвате, обично јелене и дивље свиње, рибу, па чак и крокодиле. Орангутани могу да буду њихов плен, али како проводе врло мало времена на тлу, тигрови их ретко хватају. Референце Спољашње везе
Sumatratiger

Sumatratiger (Panthera tigris sumatrae) är en underart till tiger, som förekommer endemiskt på den indonesiska ön Sumatra. Det uppskattas att det finns mellan 400 och 500 tigrar i det vilda på ön. Systematik Sumatratigern är en av tre underarter av tiger som förekommer isolerat på öar. DNA-studier stödjer hypotesen att sumatratiger är distinkt i förhållande till fastlandspopulationen och borde kanske därför kategoriseras som en egen art. Utseende Sumatratigern är den minsta av tigerns underarter. En fullvuxen hane kan vara runt 2,3 meter lång ifrån huvud till svans och väga upp emot 140 kg. En hona är mindre och lättare. Honan kan väga drygt 90 kg och vara ungefär 2 meter lång huvud till svans. Sumatratigern har smalare ränder än de andra tigrarna och hanarna har oftast en man. Deras storlek gör det lättare för dem att röra sig i undervegetationen. Ekologi En Sumatratiger kan leva i 15 år ute i det vilda, medan en tiger i fångenskap kan leva i upp till 20 år. Den har en varierad kost beroende av tillgång på bytesdjur. Tigerns sinnen som hörsel och syn är skarpa och de lever ensamma och jagar på natten. Deras byte är för det mesta vildsvin, hjort och fisk. Tigrarna är duktiga simmare. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Sumatran tiger, 11 maj 2007. Noter
Chenonceau (zámek)

Chenonceau (francouzsky Château de Chenonceau, na rozdíl od blízké vesnice Chenonceaux) je zámek situovaný cca 240 km jihozápadně od Paříže, nedaleko soutoku řek Cher a Loira. Byl vybudován na místě původního hradu rodu Marques a přilehlého vodního mlýna stojícího uprostřed koryta řeky. V letech 1513–1521 byl nahrazen zámkem. V letech 1556–1559 byly přistavěny mostní oblouky, které zámek spojily s druhým břehem řeky. Na obloucích je nyní umístěna dvoupatrová galerie, kdysi využívaná jako oblíbené místo společenských setkání francouzské aristokracie. Tuto přístavbu zřejmě iniciovala Kateřina Medicejská. Po zámku ve Versailles je druhým nejnavštěvovanějším zámkem ve Francii. Zámek šesti žen Zámek je někdy také nazýván „zámek šesti žen“, protože v jeho vlastnictví se postupně vystřídalo šest žen. Catherine Briçonnet (1513–1526) Diana de Poitiers (1547–1559) Kateřina Medicejská (1559–1589) Luisa Lotrinská (1589–1601) Madame Claude Dupin (1733–1799) Marguerite Pelouze (1864–1913) Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Chenonceau na Wikimedia Commons Galerie Zámek Chenonceau na Wikimedia Commons
Château de Chenonceau

Château de Chenonceau er et slot 30 km fra Tours ved landsbyen Chenonceau ved floden Cher i departementet Indre-et-Loire i Loiredalen i Frankrig. Slottet hed Chenonceaux til den franske revolution. Historie Det blev opført 1515-1521 af Thomas Bohiers, kong Frans 1.s finanssekretær. Kongen overtog det selv, og efter hans død skænkede hans efterfølger, Henrik 2., det til Diane de Poitiers, Frans' elskerinde. Hun lod bygge den bro, der forbinder slottet med den anden flodbred, lige som hun indrettede parker og haver efter sin hortonomiske interesse. Da Diane de Poitiers velynder, Henrik 2., døde i 1559, blev hun af dronning Katarina af Medici tvunget væk fra sit elskede slot, men fik til gengæld Château de Chaumont få kilometer væk. Katarina, som var Frankrigs de facto regent, ofrede formuer på at udvide slottet, bl.a. i 1577 med gallerierne på broen over Cher og med flere haveanlæg. Slottet dannede rammen om overdådige fester: I 1560 blev Katharinas søn Frans 2.s tronbestigelse fejret med Frankrigs første fyrværkeri. Ved Katharinas død i 1589 overgik Château de Chenonceau til hendes svigerdatter Louise de Lorraine-Vaudémont, gift med kong Henrik 3.. Den sidste adelige eller kongelige ejer hertugen af Bourbon købte slottet i 1720. Lidt efter lidt solgte han ud af inventar og kunstværker; en række statuer havnede på Versailles. Den første borgerlige ejers hustru, Louise Dupin, genindførte de livlige tider på slottet. Blandt hendes gæster var nogle af oplysningstidens fremmeste mænd (Voltaire, Fontenelle, Marivaux, Montesquieu, Buffon og Rousseau.) Under revolutionen blev Chenonceaux i modsætning til andre slotte skånet for revolutionsgardens ødelæggelser, fordi det rummede broen over Cher, og der var langt til nærmeste overgang. Det hjalp også, at Louise Dupin ændrede slottets navn ved at fjerne det adelige x i Chenonceaux. I 1864 solgte Dupin-familien det til skotten Daniel Wilson, som var blevet rig ved at installere gasbelysning i Paris. Han forærede Chenonceau til sin datter, Marguerite Pelouze. Hun fortsatte traditionen med overdådig selskabelighed, men pengene slap op, og en cubansk rigmand, José-Emilio Terry, overtog herlighederne i 1891. Siden 1913 har Chenonceau været i chocoladefamilien Meniers eje. I 1950erne gennemførte den gennemgribende istandsættelse efter ødelæggelser under den tyske besættelse og en voldsom oversvømmelse. Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Dvorac Chenonceaux

Dvorac Chenonceaux (izg. Šenonso) na obalama Chera (u dolini rijeke Loire) počeo je 1515. godine graditi financijer Thomas Bohier po uzoru na dvorac Chambord francuskog kralja Franje I. Arhitekt (koji je sagradio najstariji - desni blok na sjevernoj obali rijeke) nije poznat, ali je sigurno bio Francuz, iako su ukrasni detalji talijanski. Dvorac je kasnije pripao ljubavnici kralja Henrika II. – Diani de Poitiers, velikoj pokroviteljici umjetnosti, koja je gradnju mosta na lijevoj strani rijeke povjerila Philibertu de l'Ormeu (između 1555. i 1559. godine). Galeriju iznad mosta dodala je Henrikova žena Katarina de Medici, koja je nakon smrti svoga muža prisilila Dianu da joj ustupi zgradu. Gradio ju je Jean Bullant nakon 1576. godine, i upravo je ova galerija u produžetku glavne zgrade iznimno i originalno rješenje velike dvorane koja ima prozore s obje strane rijeke. Ova galerija je, poput glavne zgrade, također u obliku pravokutnika s okruglim ugaonim kulama. Ona ima dugačko i usko prizemno krilo što skupa s mostom natkriljuje rijeku. To je zapravo jedna velika dvorana za zabave i ples, s prozorima s obje strane. Izvori Velike arhitekture svijeta, urednik John Julius Norwich, Marjan tisak, Split, 2005. ISBN 953-214-266-5 Radovan Ivančević, Stilovi razdoblja život II., Profil, Zagreb, 2000. ISBN 953-200-209-X Poveznice Dvorac Chambord Dvorac Fontainebleau Louvre Renesansna arhitektura Vanjske poveznice Službene stranice dvorca (Engl.) Fotografije Chenonceauxa Arhivirana inačica izvorne stranice od 29. ožujka 2009. (Wayback Machine)
Дворац Шенонсо

Дворац Шенонсо (фр. Château de Chenonceau) је дворац на води близу малог села Шенонсо у француском департману Ендр и Лоара. Изглед садашњег дворца пројектовао је француски ренесансни архитекта Филбер Делорм. Шенонсо се налази у срцу Турене, око 12 километара јужно од реке Лоаре. Овај дворац годишње посети око милион туриста, па је уз Версај ово један од најпосећенијих двораца Француске. Шенонсо се међу дворцима на Лоари сматра за „дамски дворац“ (Château des Dames), јер су му жене обележиле историју. Саграђен је на месту где се некада налазио млин на реци Шер. Први пут се помиње у писаним документима у 11. веку. У посед француских краљева ово имање је дошло у првој половини 16. века. Дворац наткриљује северну обалу реке Шер, док касније дограђена галерија премошћава реку. Изглед дворца је рађен по укусу Дијане од Поатјеа, док је за изглед галерије заслужна Катарина Медичи. Зграда дворца је напуштена крајем 17. века. Године 1733. купио ју је богати порезник Клод Дупен. Његова жена Лујза је оживела ово здање и од њега направила место за окупљање књижевне и интелектуалне елите. Дупенови наследници су 1864. продали Шенонсо хемичару Теофилу-Жилу Пелузу, чија је супруга Маргарита уложила цело породично благо у рестаурацију дворца. Власници од 1951, фамилија Меније, наставили су са овим активностима. Дворац се састоји од готово квадратне зграде за становање, која је на југу повезана са галеријом. Северно од здања налази се много старија кула на острву окруженом јарковима, док се са њене источне и западне стране две ренесансне баште. Ту је и некадашње пољопривредно добро, оранжерија и зграда са бироима. Комплекс зграда је 1840. проглашен за национални споменик, чије су баште такође заштићене од 1962. Спољашње везе Интернет презентација Фотографије Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (29. март 2009) Архитектура дворца Шенонсо Туристички биро