NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Elektrownia jądrowa Dampierre

Elektrownia jądrowa Dampierre (fr. Centrale nucléaire de Dampierre) – francuska elektrownia jądrowa położona koło miejscowości Dampierre-en-Burly, nad rzeką Loarą, w regionie Centralnym, około 55 kilometrów od Orleanu. Elektrownia posiada cztery bloki z reaktorami typu PWR. Woda chłodząca pobierana jest z Loary. Zatrudnia około 1100 osób. Reaktory Bezpieczeństwo W nocy 9 kwietnia 2007 roku nastąpiło awaryjne wyłączenie reaktora nr 3. Był on zasilany z generatorów awaryjnych. Operator, EdF, o 22:10 uruchomił postępowanie awaryjne. Francuski urząd dozoru jądrowego, ASN, wraz z IRSN, ogłosiły również sytuację awaryjną. Operator odwołał alarm o 08:15 następnego dnia. Reaktor pozostawał wyłączony przez kilka tygodni, aby ustalić przyczyny problemu. W toku śledztwa okazało się, że usterka przekaźnika (przeciążenie) spowodowała wyłączenie się awaryjnych paneli kontrolnych szyn napięcia 6,6 kV magistrali A. Urządzenia ochronne i bezpieczeństwa mogły być zasilane tylko poprzez magistralę B. Początkowa sytuacja została pogorszona przez drugą usterkę. Usterka wyłącznika turbiny spowodowała odcięcie bloku nr 3 od głównego zasilania zewnętrznego 400 kV. Dodatkowo, instrumenty i urządzenia używane do przełączenia się na zasilanie awaryjne zostały wyłączone, zgodnie z procedurami na tego typu awarie. Utrata zasilania zewnętrznego wywołała automatyczne wyłączenie się reaktora i pomp chłodzenia, i jednocześnie włączenie się generatorów awaryjnych Diesla magistrali B. Kierownictwo elektrowni ogłosiło sytuację awaryjną jako działanie prewencyjne, gdyż nie zostały spełnione wszystkie przesłanki konieczne do jej ogłoszenia. Formalne jej ogłoszenie dało jednak możliwość efektywnej technicznej współpracy między operatorem, organizacją wsparcia technicznego a dozorem jądrowym. Bibliografia World Nuclear Association - Dampierre-1. [dostęp 2013-11-18]. (ang.). World Nuclear Association - Dampierre-2. [dostęp 2013-11-18]. (ang.). World Nuclear Association - Dampierre-3. [dostęp 2013-11-18]. (ang.). World Nuclear Association - Dampierre-4. [dostęp 2013-11-18]. (ang.). IAEA. Nuclear Safety Review for the Year 2007. „Nuclear Safety Review”. GC(52)/INF/2, s. 52, lipiec 2008. IAEA. IAEA. (ang.). Linki zewnętrzne EJ Dampierre na stronach firmy EdF (fr.)
АЭС Дампьер

АЭС Дампьер (фр. Centrale nucléaire de Dampierre) — действующая атомная электростанция в центральной части Франции в регионе Центр — Долина Луары. Станция расположена на берегу реки Луара на территории коммуны Дампьер-ан-Бюрли в департаменте Луаре в 55 км на юго-восток от Орлеана. АЭС состоит из 4 энергоблоков с реакторами с водой под давлением (PWR) CP1 разработки Framatome мощностью 937 МВт каждый. Станция в год вырабатывает 25 млрд. кВт энергии, покрывая 5 % всей потребности в электроэнергии страны и три четверти потребностей Парижа. Для охлаждения технического оборудования станция пользуется большим количеством воды, поэтому она расположена на реке Луара. Информация об энергоблоках Примечания
АЕС Дамп'єрр

АЕС Дамп'єр (фр. Centrale nucléaire de Dampierre) — діюча атомна електростанція в центральній частині Франції в регіоні Центр — Долина Луари. Станція розташована на березі річки Луара на території комуни Дамп'єрр-ан-Бюрлі в департаменті Луаре за 55 км на південний схід від Орлеана. АЕС складається з 4 енергоблоків з реакторами з водою під тиском (PWR) CP1 розробки Framatome потужністю 937 МВт кожен. Станція за рік виробляє 25 млрд кВт енергії, покриваючи 5 % всієї потреби країни в електроенергії і три чверті потреб Парижа. Для охолодження технічного обладнання станція використовує велику кількість води, тому вона розташована на річці Луара. Інформація по енергоблоках Примітки
Gare de Gièvres

La gare de Gièvres est une gare ferroviaire française des lignes de Vierzon à Saint-Pierre-des-Corps et de Salbris au Blanc, située sur le territoire de la commune de Gièvres, dans le département de Loir-et-Cher, en région Centre-Val de Loire. C'est une gare de la Société nationale des chemins de fer français (SNCF), desservie par les trains du réseau TER Centre-Val de Loire. Situation ferroviaire Établie à 96 m d'altitude, la gare de Gièvres est située au point kilométrique (PK) 231,690 de la ligne de Vierzon à Saint-Pierre-des-Corps, entre les gares de Villefranche-sur-Cher et de Selles-sur-Cher et au PK 218,572 de la ligne de Salbris au Blanc, entre les gares de Pruniers et de Chabris. Histoire Fréquentation De 2015 à 2023, selon les estimations de la SNCF, la fréquentation annuelle de la gare s'élève aux nombres indiqués dans le tableau ci-dessous. Service des voyageurs Accueil Gare SNCF, elle dispose d'un bâtiment voyageurs avec guichet et de distributeurs automatiques de titres de transport régionaux. Elle est équipée sur la ligne de Vierzon à Saint-Pierre-des-Corps, d'un quai latéral (quai 1) qui mesure 160 m de long et qui encadre la voie 1 et d'un quai central (quai 2) qui mesure 160 m de long et qui encadre la voie 2 et une voie de la ligne de Salbris au Blanc. Le changement de quai se fait par un passage souterrain. Elle est équipée, sur la ligne de Salbris au Blanc, d'un quai central : le quai BA dispose d'une longueur totale de 56 m. Desserte Gièvres est desservie par des trains TER Centre-Val de Loire, qui circulent entre Tours et Vierzon d'une part, et entre Valençay et Romorantin-Lanthenay d'autre part. Certaines missions sont amorcées ou prolongées respectivement à Bourges ou Salbris. Intermodalité Un parc de stationnement pour les véhicules motorisés et les vélos y est aménagé. Service des marchandises Cette gare est ouverte au trafic du fret et possède un embranchement particulier (ITE). Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste de gares en France Liste des gares de la région Centre Ligne de Vierzon à Saint-Pierre-des-Corps Chemin de fer du Blanc-Argent Liens externes La gare de Gièvres, sur le site officiel de SNCF Gares & Connexions La gare de Gièvres, sur le site officiel SNCF / TER Centre-Val de Loire Portail du chemin de fer Portail du Loir-et-Cher
Gare de Gièvres

Gare de Gièvres vasútállomás Franciaországban, Gièvres településen. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Vierzon–Saint-Pierre-des-Corps-vasútvonal Le Blanc–Argent-sur-Sauldre-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Gare de Villefranche-sur-Cher (Gare de Vierzon-Ville, Vierzon–Saint-Pierre-des-Corps-vasútvonal) Gare de Selles-sur-Cher (Gare de Saint-Pierre-des-Corps, Vierzon–Saint-Pierre-des-Corps-vasútvonal) Gare de Chabris Gare de Pruniers Kapcsolódó szócikkek Franciaország vasútállomásainak listája Jegyzetek További információk Gare de Gièvres az SNCF hivatalos "Gares & Connexions" weboldalán (franciául)
Gare de Gièvres

Gare de Gièvres – stacja kolejowa w Gièvres, w departamencie Loir-et-Cher, w Regionie Centralnym, we Francji. Jest stacją Société nationale des chemins de fer français (SNCF), obsługiwaną przez pociągi TER Centre. Linki zewnętrzne La gare de Gièvres. ter-sncf.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-02-01)].
Burg Sarzay

Burg Sarzay (französisch Château de Sarzay) gehört zur französischen Gemeinde Sarzay im Département Indre in der Region Centre-Val de Loire. Das Gebäude steht als Monument historique seit 1912 unter Denkmalschutz. Geschichte Sarzay wurde um 1300 zum ersten Mal in schriftlichen Aufzeichnungen erwähnt. Zu jener Zeit gehörte die Gemeinde zum Erzbistum von Bourges. Die Seigneurie hatte die Familie Barbançois inne. Sie errichtete wahrscheinlich in der ersten Hälfte des 15. Jahrhunderts den Wehrbau, der im Hundertjährigen Krieg eine wichtige Rolle spielte. Die Familie blieb bis 1720 im Besitz des Lehens, das 1651 zum Marquisat erhoben wurde. Architektur Sarzay ist eines der südlichsten Loireschlösser bzw. Burgen, das zwar nahe einem Zufluss des Indre liegt, aber bereits an die ersten Ausläufer des Zentralmassivs angrenzt. Wie viele Bauwerke dieses Typus in der Auvergne und im Limousin hatte Sarzay einen rechteckigen, von zylindrischen, 25 Meter hohen Ecktürmen flankierten Wohnbau. Geschützt wurde er durch zwei Umfassungsmauern, die insgesamt 38 Wehrtürme gehabt haben sollen. In der ersten Zeit gab es außerdem einen Wassergraben mit drei Zugbrücken sowie einen 4 ha großen Teich. Erhalten geblieben ist von der Verteidigungsanlage nur ein einziger Turm, in dessen Erdgeschoss sich eine herrschaftliche Kapelle befand. George Sand beschreibt in ihrem 1845 erschienenen Roman „Le Meunier d’Angibault“ („Der Müller von Angibault“) die Burg unter dem Namen „Château de Blanchemont“ als „eine recht elegante Burg, ein langes Rechteck, das in jedem Geschoss nur einen großen Raum besitzt, mit vier Türmen an den Ecken, in denen sich kleinere Zimmer befinden“. Der zusätzliche Treppenturm, dessen Wendeltreppe in die einzelnen Stockwerke führt, hat keine Pechnasen und ist wahrscheinlich späteren Datums. Im Erdgeschoss kommt man in den Esssaal, der auch von den Gästen benutzt wurde. Im ersten Stock befand sich die Wohnung der Gattin des Burgherrn, der Kinder und der Diener. Im Nordzimmer, auf dem Sturz über dem Kamin, ist ein Relief des Wappens der Familie Barbançois angebracht; zu erkennen sind drei Leoparden. Im zweiten Stock lagen die Wohnräume des Burgherrn und der Knechte. Im dritten Stock gab es nur einen Saal mit einem großen Kamin auf jeder Seite, in dem Versammlungen abgehalten und Audienzen gegeben sowie Gäste begrüßt wurden. Literatur Auvergne – Berry. Der grüne Reiseführer. Travel House Media, München, ISBN 978-3-8342-8982-7, S. 161. Jean-Marie Pérouse de Montclos, Robert Polidori: Schlösser im Loiretal. Könemann, Köln 1997, ISBN 3-89508-597-9, S. 306–307. Weblinks Website der Burg (französisch) Fotos aus der Base Mémoire Burg Sarzay als 3D-Modell im 3D Warehouse von SketchUp Einzelnachweise
Château de Sarzay

The Château de Sarzay is a 14th-century castle in the village of Sarzay in the Indre département of France. This imposing medieval fortress comprises 38 towers and three drawbridges. Numerous furnished rooms maintain their historical authenticity. From the tops of the towers, with their superb carpentry, one can discover the beauty of the surrounding countryside. Restored deep moats, the chapel and the hall complete the beauty of the site. History This small village in the Berry province acquired the title of 'City' in 1300. The parish was a dependency of the Archbishop of Bourges. The manor of Sarzay belonged to the Barbançois family since the middle of the 14th century. They were a family of knights whose sons distinguished themselves in the battles of the Hundred Years War. The family built the castle and remained owners until 1720. Their title was promoted to marquis in 1651. To begin with, the castle was open ground circled by a ditch and defended by an enclosure of which the only remnant is a chapel-tower. In 1360, the lord of Sarzy, Guillaume de Barbançois, fought the English outside the nearby town of La Châtre, before looting the town. Sarzay was at the edge of the kingdom of France, facing the English possessions of Poitou, Limousin and Aquitaine, and thus formed part of the first line of defence of the kingdom. Around 1440, Jean de Barbançois constructed a hall flanked with five towers, one of which served the various floors. The towers were crowned with machicolations. The castle contained the English invasion. Surviving intact from the Hundred Years War, the Wars of Religion, the Fronde and the French Revolution, it is today one of the most photographed monuments in France. George Sand The castle was used as a setting by George Sand in her novel le Meunier d'Angibault (1845). Today The castle on two hectares was bought in the end of 1982 by Richard Hurbain and his wife, Francoise, and their three sons for 790,000 francs. Hurbain pledged to restore the moats, build halls in the medieval style, and restore outbuildings as holiday accommodation. The castle is open to the public. The Château de Sarzay has been classified since 1912 as a monument historique by the French Ministry of Culture. See also List of castles in France Further reading An article on the castle and the restoration process (and the legal battles that ensued) appeared in Smithsonian magazine, January 1997, pages 64–73. References External links Sarzay, château médiéval (in French) Château de Sarzay official web site (in French) Base Mérimée: PA00097467, Ministère français de la Culture. (in French) Video of the castle (4'00) on YouTube
Kasteel van Sarzay

Het Kasteel van Sarzay (Frans: Château de Sarzay) is een kasteel in de Franse gemeente Sarzay. Het huidige kasteel werd rond 1440 begonnen door Jean de Barbançois. Het gebouw speelde een rol in de roman Le Meunier d'Angibault van George Sand. Het kasteel is een beschermd historisch monument sinds 1912.
Фльорийски манастир

Фльорийският манастир (на френски: abbaye de Fleury) е бенедиктински манастир в Сен Беноа сюр Лоар, Франция. Основан е около 640 година и малко по-късно в него са пренесени мощите на свети Бенедикт Нурсийски, което го превръща в един от най-големите религиозни центрове на Западна Европа. Достига най-големия си разцвет през XI – XII век, когато там работят известни автори като Абон Фльорийски и Хю Фльорийски, а в църквата му е погребан френският крал Филип I. Манастирът е закрит през Френската революция в края на XVIII век, но е възстановен през 1944 година. Бележки
Opactwo Fleury

Opactwo Fleury – opactwo założone przez opata z klasztoru Saint-Aignan w Orleanie, aktualnie na obszarze gminy Saint-Benoît-sur-Loire. Czasy świetności w okresie od X do XII wieku. W 1108 pochowany został tutaj król Francji Filip I. W klasztornych podziemiach znajduje się grobowiec ze szczątkami założyciela zakonu benedyktynów św. Benedykta z Nursji przeniesionymi tutaj z ruin klasztoru Monte Cassino około 670 roku. Historia VII wiek - założenie klasztoru i sprowadzenie szczątków św. Benedykta ok. 1030 - zbudowana zostaje wieża klasztorna 1218 - zakończona budowa bazyliki - zachowana do dziś jest jednym z najpiękniejszych kościołów romańskich we Francji Bibliografia Praca zbiorowa: Przewodniki Pascala - Zamki nad Loarą. Wyd. 1. Bielsko-Biała: Wydawnictwo PASCAL, 2001, s. 130. ISBN 83-7304-001-3. Baedeker - Francja. Wyd. I. Bielsko-Biała: Pascal sp. z o.o., 2007, s. 489. ISBN 978-3-8297-6493-3.
Аббатство Флёри

Аббатство Флёри́ (фр. Abbaye de Saint-Benoît-de-Fleury), Аббатство Святого Бенедикта на Луаре (фр. Abbaye de Saint-Benoît-sur-Loire, лат. Abbatia Floriaci, лат. Sanctus Benedictus ad Ligerim) — основанный между 630 и 650 годами бенедиктинский монастырь в центральной Франции. География и история Монастырь расположен в местечке Сен-Бенуа-сюр-Луар близ города Сюлли-сюр-Луар на реке Луара. В Средневековье был особо известен благодаря основанной здесь святым Одоном, бывшем аббатом Флёрийским в 930—942 годах, монастырской школе. В 1798 году эта школа была закрыта. Монастырь Флёри был основан в первой половине VII века пришедшими из Орлеана бенедиктинскими монахами, он является одним из первых в монастырей этого ордена в галльской провинции. В 672 году монахи отправились в разрушенный лангобардами в 580 году монастырь Монтекассино, где хранились спрятанные от врага мощи святого Бенедикта, и доставили их во Флёри. С этого времени начинается рост славы монастыря как важного религиозного центра. В VIII веке аббатство, в связи с сохранением здесь святых мощей Бенедикта в крипте монастырской церкви, меняет святого покровителя со св. Петра на св. Бенедикта. В течение десятилетий оба монастыря — Флёри и Монтекассино — вели ожесточённый спор на тему, кому принадлежат «настоящие мощи» Бенедикта. В 1020 году аббатом Госленом была построена монументальная башня в романском стиле, ставшая, по словам этого настоятеля, «образцом для всей Галлии». В 1067 году в монастыре начинается большая реконструкция; сооружаются новая крипта для святых мощей, двойные хоры и др. Новая монастырская церковь была освящена в 1218 году. В 1790 году, во время Великой французской революции, монастырь был закрыт. Здания аббатства были разрушены, сохранилась лишь монастырская церковь. Обширная библиотека была передана в городскую библиотеку Орлеана. Лишь в 1865 году монастырь начал восстанавливаться. Однако в 1903 году, согласно новым французским законам о положении религии, монахи были вынуждены вновь покинуть обитель. В 1944 году Флёри был окончательно передан в распоряжение церкви. Сохранившаяся до наших дней, украшенная великолепными скульптурами и являющаяся местом паломничества верующих, церковь Сен-Бенуа (Святого Бенедикта) в аббатстве Флёри является одним из лучших памятников романской архитектуры из числа сохранившихся во Франции. Примечания Литература Wilfried Hansmann: Das Tal der Loire. Schlösser, Kirchen und Städte im «Garten Frankreichs». 2., aktualisierte Auflage. DuMont, Köln 2000, ISBN 3-7701-3555-5, S. 44. Rolf Toman (Herausgeber): Die Kunst der Romanik. Könemann, Köln 1996, ISBN 3-89508-213-9, S. 129. Neithard Bulst: Fleury, in: Lexikon des Mittelalters (CD Rom Ausgabe), Bd. 4, Stuttgart, 2000; Sp. 547—549. Ссылки Официальный сайт аббатства
Абатство Фльорі

Абатство Фльорі (фр. Abbaye de Saint-Benoît-de-Fleury), Абатство Святого Бенедикта на Луарі (фр. Abbaye de Saint-Benoît-sur-Loire, лат. Abbatia Floriaci, Sanctus Benedictus ad Ligerim) — бенедиктинський монастир у центральній Франції, заснований між 630 і 650 роками. Географія й історія Монастир розташований у містечку Сен-Бенуа-сюр-Луар поблизу Сюллі-сюр-Луар на річці Луара. У Середньовіччі був особливо відомий завдяки заснованій тут святим Одоном, колишнім абатом Фльорійським у 930—942 роках, монастирській школі. У 1798 році ця школа була закрита. Монастир Фльорі збудували в першій половині VII століття прийдешніми з Орлеана бенедиктинськими ченцями, він є одним з перших в монастирів цього ордена в галльській провінції. У 672 році монахи вирушили в зруйнований лангобардами в 580 році монастир Монтекассіно, де зберігалися заховані від ворога мощі святого Бенедикта, і доставили їх у Фльорі. З цього часу й починається слава монастиря як важливого релігійного центру. У VIII столітті абатство, у зв'язку зі збереженням там святих мощей Бенедикта в крипті монастирської церкви, змінює святого покровителя зі св. Петра на св. Бенедикта. Протягом десятиліть обидва монастирі — Фльорі й Монтекассіно — вели довготривалу суперечку на тему, кому належать «справжні мощі» Бенедикта. У 1020 році абатом Госленом була побудована монументальна вежа в романському стилі, що стала, за словами цього настоятеля, «зразком для всієї Галлії». У 1067 році в монастирі починається велика реконструкція; споруджуються нова крипта для святих мощей, подвійні хори та ін. Нова монастирська церква була освячена в 1218 році. У 1790 році, під час Великої французької революції, монастир був закритий. Будинки абатства були зруйновані, збереглася лише монастирська церква. Велика бібліотека була передана міській бібліотеці Орлеана. Лише в 1865 році монастир почав відновлюватися. Однак у 1903 році згідно з новим французьким законом про становище релігії монахи були змушені знову покинути домівку. У 1944 році Фльорі був остаточно переданий у розпорядження церкви. Збереглася до наших днів, прикрашена чудовими скульптурами та є місцем паломництва вірян, церква Сен-Бенуа (Святого Бенедикта) в абатстві Флері є одним з кращих пам'ятників романської архітектури з-поміж збережених у Франції. Примітки Література Wilfried Hansmann: Das Tal der Loire. Schlösser, Kirchen und Städte im «Garten Frankreichs». 2., aktualisierte Auflage. DuMont, Köln 2000, ISBN 3-7701-3555-5, S. 44. Rolf Toman (Herausgeber): Die Kunst der Romanik. Könemann, Köln 1996 року, ISBN 3-89508-213-9, S. 129. Neithard Bulst: Fleury, in: Lexikon des Mittelalters (CD Rom Ausgabe), Bd. 4, Stuttgart, 2000; Sp. 547-549. Посилання Офіційний сайт абатства [Архівовано 21 січня 2021 у Wayback Machine.]
Communauté de communes de Beauce et du Gâtinais

Die Communauté de communes de Beauce et du Gâtinais ist ein ehemaliger französischer Gemeindeverband mit der Rechtsform einer Communauté de communes im Département Loiret in der Region Centre-Val de Loire. Sie wurde am 17. Dezember 1993 gegründet und umfasste 18 Gemeinden. Der Verwaltungssitz befand sich im Ort Pithiviers und somit außerhalb des Gemeindeverbandes. Historische Entwicklung Bei der Gründung waren elf Gemeinden beteiligt, am 26. Dezember 1995 traten die sieben Gemeinde Ascoux, Chilleurs-aux-Bois, Courcy-aux-Loges, Laas, Mareau-aux-Bois, Santeau und Vrigny bei. Mit Wirkung vom 1. Januar 2017 fusionierte der Gemeindeverband mit Communauté de communes du Plateau Beauceron sowie Communauté de communes Le Cœur du Pithiverais und bildete so die Nachfolgeorganisation Communauté de communes du Pithiverais. Ehemalige Mitgliedsgemeinden Ascoux Bondaroy Bouilly-en-Gâtinais Bouzonville-aux-Bois Boynes Chilleurs-aux-Bois Courcy-aux-Loges Escrennes Estouy Givraines Guigneville Laas Mareau-aux-Bois Marsainvilliers Ramoulu Santeau Vrigny Yèvre-la-Ville
George V Bridge, Orléans

The George V Bridge is a road and tram bridge that crosses the Loire in Orléans, France. It is an arched masonry bridge spanning a distance of 325 m. Designed by Jean Hupeau, it was built between 1751 and 1760, at the request of Daniel-Charles Trudaine, administrator and civil engineer. It was renamed in honour of King George V at the beginning of the World War I out of respect of Britain's role. References
Ponte Giorgio V

Il ponte di Orléans, denominato nel corso dei secoli pont Royal, pont National e, durante la prima guerra mondiale, ponte Giorgio V in onore del re d'Inghilterra Giorgio V, è un ponte in muratura che attraversa la Loira ad Orléans, dipartimento di Loiret in Francia. Venne costruito dal 1751 al 1763 su progetto di Jean Hupeau su commissione di Daniel Trudaine, consigliere di Stato e intendente delle finanze. I lavori vennero diretti da Hupeau, assistito da Robert Soyer. Denominazione Durante la costruzione venne denominato pont d'Orléans e con l'inaugurazione gli venne dato il nome di pont Royal. Secondo David Ojalvo, venne ribattezzato pont National durante la Rivoluzione francese. Venne ridenominato ponte Giorgio V all'inizio della prima guerra mondiale in onore del re d'Inghilterra Giorgio V Descrizione Il ponte è costituito da 9 archi con luce variabile dal centro verso le rive. Gli archi sono a manico di cesta a cinque centri, di cui il più largo ha una luce di 32,5 metri, ed è lungo 325 metri. Bibliografia Robert Pitrou, Devis d'un pont de pierre à faire sur la rivière de Loire, à Orléans, et des ouvrages adjacent, sur les desseins du sieur Pitrou (Signé: Pitrou), Paris, 1749. Robert Pitrou, Toisé et estimation du pont de pierre à construire sur la rivière de Loire, à Orléans, des quais de part et d'autre de ce pont (Signé : Pitrou), 1749. Robert Pitrou, Recueil de différents projets d'architecture de charpente et autres concernant la construction des ponts par feu M. Pitrou, rédigés et mis en ordre par le Sr Tardif, gendre de l'auteur, Paris, 1756. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte Giorgio V Collegamenti esterni (EN) Ponte Giorgio V, su Structurae.