NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zamek w Loches

Zamek w Loches (fr. Château de Loches) – zamek w miejscowości Loches we Francji położony w departamencie Indre. Zaliczany do Zamków nad Loarą. Historia Zamek został zaprojektowany, zbudowany a później zamieszkany przez króla Anglii, Henryka II oraz jego syna Ryszarda Lwie Serce. W XII wieku zamek był obiektem ataków ze strony wojsk króla Francji, Filipa II Augusta, który toczył wojnę o kontrolę nad Francją. Zamek został ostatecznie zdobyty przez siły Filipa w 1205 roku. Natychmiast po zdobyciu Château de Loches, rozpoczęły się pracę nad rozbudowaniem fortyfikacji zamku oraz innych obiektów militarnych w tym m.in. zbudowano liczne stołpy. Zamek w Loches stał się ulubioną rezydencją króla Karola VII Walezjusza, który oddał posiadłość swojej metresie Agnès Sorel jako jej osobistą rezydencję. Następnie zamek wszedł w posiadanie delfina i późniejszego króla Francji, Ludwika XI Walezjusza, który zamienił posiadłość w więzienie stanowe a sam przeprowadził się do Zamku w Amboise. Podczas Rewolucji amerykańskiej, Francja wspierała kolonistów finansowo oraz militarnie w walce z Anglią. Wówczas król Francji, Ludwik XVI zamienił lochy zamku jako więzienie dla wziętych do niewoli angielskich żołnierzy. W trakcie trwania Rewolucji francuskiej zamek został skonfiskowany przez rewolucjonistów po czym uległ znacznemu zniszczeniu. W 1806 roku, rozpoczęły się pierwsze prace restauracyjne lecz do dziś nie udało się zrekonstruować stanu zamku z czasów przed zniszczeniem. Zamek w Loches jest własnością gminy Loches i jest w pełni dostępny do publicznego zwiedzania wraz z romańskim kościołem pod wezwaniem Saint-Ours. Od 1861 roku Château de Loches posiada status monumentu historycznego i jest objęty pomocą oraz ochroną Francuskiego Ministerstwa Kultury. Linki zewnętrzne Zdjęcia zamku na stronach Francuskiego Ministerstwa Kultury. culture.gouv.fr. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-10-11)].
Slottet i Loches

Slottet i Loches (franska: Château de Loches) ligger i departementet Indre-et-Loire i Loiredalen i Frankrike. Det byggdes på 800-talet, omkring 500 meter ovanför floden Indre och det stora slottet, som är berömt för sitt massiva slottstorn, dominerar staden Loches. Slottet hade stor betydelse under de ständiga motsättningarna mellan grevarna av Blois-Chartres och Anjou i början av 900-talet. Gottfrid I av Anjou byggde en ny kyrka som stod klar 987. Det 36 meter höga slottstornet byggdes mellan 1013 och 1035 av hans son, greve Fulko III av Anjou och är ett av de mest berömda byggnadsverken från den normandiska perioden. Slottet innehades och beboddes av Henrik II av England och hans son Rikard Lejonhjärta på 1100-talet. Det stod emot attackerna från Filip II August i kriget om vem som skulle få kontroll över Frankrike. Slutligen intogs det av Filip II 1205. Hans byggnadsarbeten gjorde omedelbart om slottet till en militär fästning. Slottet blev favoritresidens för Karl VII som överlät det på sin älskarinna Agnès Sorel. Hans son, Ludvig XI gjorde 1461 om det till statsfängelse. Han hade växt upp på slottet men föredrog Amboise. Under den Amerikanska revolutionen finansierade Frankrike och krigade på amerikanernas sida. Ludvig XVI använde under den tiden slottet som fängelse för tillfångatagna engelsmän. Slottet var statsfängelse fram till 1801 och därefter departementsfängelse fram till 1926. Vid tiden för Franska revolutionen förstördes slottet svårt. En del restaureringsarbeten började 1806, men det finns fortfarande en del ruiner kvar. Det ägs av kommunen Loches som håller den intilliggande antika kyrkan, Saint-Ours, öppen för allmänheten. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Château de Loches, 1 januari 2007. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Slottet i Loches.
Замок Лош

Королівський Замок Лош (фр. Château de Loches) розташований в французькому департаменті Ендр і Луара в долині Луари, височіє над річкою Ендр, початок будівництва — IX століття. Найдавніший донжон, що зберігся у Франції, вирізняється своєю масивністю і чотирикутною формою, побудований Фульком Нерра. Опис Сьогодні деякі підземні приміщення замку відкриті для відвідувань. Першою запам'ятовується камера тортур, обладнана Карлом VII у XV столітті, в якій все ще зберігаються кайдани, за допомогою яких кріпилися кісточки полонених при четвертуванні. Також можна досконально оглянути ще і копію відомої клітки Людовика XI, в якій єпископ Балю прожив довгих 11 років. До донжону замку Лош можна потрапити тільки через вузьку вежу з амбразурами, що знаходиться на триметровій висоті. Вочевидь, раніше тут були спеціальні драбини, що уможливлювали піднятися у вежу. Біля входу починаються кам'яні гвинтові сходи, здолавши 150 східців яких, можна потрапити на дах донжона, з якого чудово видима уся територія фортеці. Історія замку Лош добре видима з тераси, з якою можна помилуватися прекрасним видом на фортецю і долину річки Ендри. Тільки звідси можна побачити, що двокілометрові стіни насправді охороняють справжнє невелике містечко — зі своїми вулицями, будинками, палацом і церквою. Крім того, якщо подивитися на замок, то легко можна відрізнити древню його частину від пізнішої. Давню і вищу частину замку зведено в епоху воєн, тому в стіну вбудовано чотири дозорні вежі, об'єднані спільним шляхом біля основи даху. У Новому ж корпусі легко вгадуються риси епохи Ренесансу. Великомасштабні відновлювальні роботи було розпочато лише в 1806 році, а в 1861 році замок Лош було зараховано французьким Міністерством культури до числа значущих пам'яток історії Франції. Замок Лош занесено до державного переліку історичних пам'ятників в 1861 р. Див. також Замки Луари Замки Франції Примітки Ресурси Інтернету Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Замок Лош (рос.) Замок Лош [Архівовано 3 вересня 2016 у Wayback Machine.] (фр.) Дані Міністерства культури щодо Замку Лош [Архівовано 13 квітня 2016 у Wayback Machine.] (фр.) Фотографії на сайті міністерства культури [Архівовано 11 жовтня 2012 у Wayback Machine.] Site officiel [Архівовано 14 травня 2018 у Wayback Machine.] Фототека
Militärische Funkstation Henrichemont

Die militärische Funkstation Henrichemont ist eine Funkstation der französischen Armee in der Stadt Henrichemont, im Département Cher in Frankreich. Sie wird für die militärische Kommunikation mit Richtfunk genutzt. Die Station ist der etwa 37 km entfernten Base aérienne 702 Avord unterstellt. Sie ist eine der vier Richtfunkstationen entlang der französischen Nord-Süd-Achse, die in ständiger Kommunikation zueinander stehen. Die anderen drei sind die militärische Funkstation Pierre-sur-Haute, die militärische Funkstation Lacaune und der Militärflugplatz Brétigny-sur-Orge. Die Station wird vor allem für Funkverkehr auf teilstreitkräfte-übergreifender Ebene verwendet. Die Station war Teil der Commandement Air des Systèmes de Surveillance d’Information et de Communications (CASSIC) seit deren Inbetriebnahme am 1. Januar 1994. Ab dem 1. Januar 2006 wurde die Station der Direction interarmées des réseaux d’infrastructure et des systèmes d’information (DIRISI) unterstellt. Etwa 20 Mitarbeiter sind vor Ort. Die Station wird von einem Major geleitet. Dieser Dienstgrad in der französischen Armee entspricht dem eines deutschen Oberstabsfeldwebels (NATO-Rangcode OR-9). Das Gelände wurde im Jahr 1981 erworben und liegt 382 m über dem Meeresspiegel. Sichtbarster Teil der Infrastruktur sind die beiden 35 m hohen, 1987 erbauten Türme. Weitere Teile der Anlage befinden sich unter der Erde. Weblinks La station hertzienne d'Henrichemont 12.802 (Memento vom 1. Dezember 2008 im Internet Archive) (französisch) Einzelnachweise
Station hertzienne militaire d'Henrichemont

La station hertzienne militaire d'Henrichemont est une station de télécommunication militaire française. Elle est située dans le département du Cher à La Borne, sur la commune d'Henrichemont. Rôle La station d'Henrichemont appartient à l'Armée de l'air française et dépend de la base aérienne 702 Avord, à environ 37 km du site. C'est l'une des quatre stations hertziennes de l'axe Nord-Sud, communiquant en permanence avec les trois autres : Pierre-sur-Haute, Lacaune, et la base aérienne de Brétigny. Elle relaie donc les communications interarmées, portant principalement sur le commandement des unités opérationnelles. Elle dépendait du Commandement air des systèmes de surveillance d'information et de communications (CASSIC) depuis sa création le 1er juin 1994, puis, à compter du 1er janvier 2006, de la Direction interarmées des réseaux d'infrastructure et des systèmes d'information (DIRISI) et de sa direction centrale au Kremlin-Bicêtre. Dirigées par un major, une vingtaine de personnes se relaient sur le site pour son fonctionnement ainsi que pour sa défense : électriciens, militaires techniciens. Infrastructures Implantation et accès Le site, acquis en 1981, est situé à 382 m d'altitude dans le hameau de La Borne, sur la commune d'Henrichemont. Installations de surface Les infrastructures les plus visibles sont deux tours en béton de 35 mètres de hauteur qui assurent l'émission et la réception hertzienne depuis 1987. Installations en sous-sol Le cœur du site est la partie enterrée. Notes et références Notes Références Voir aussi Articles connexes Station hertzienne militaire de Lacaune Station hertzienne militaire de Pierre-sur-Haute Lien externe Site officiel Portail des télécommunications Portail de la sécurité de l’information Portail du Cher Portail de l’Armée française
Château de Sorel

Château de Sorel was a castle in Sorel-Moussel, Eure-et-Loir, France. History A motte-and-bailey castle was built in the 10th century to protect against Viking raids. The castle was located on a promontory overlooking the Eure River. The castle was fortified with a stone keep and ramparts. Philippe de Dreux, bishop-count of Beauvais, destroyed the castle in the 12th century. It was later rebuilt and strengthened. The Catholic League destroyed the castle in the 16th century, later being rebuilt in the 17th century. See also List of châteaux in Eure-et-Loir References Sources The World of the French Chateau - Château de Sorel Further reading Notice sur le château de Sorel par Ed. Lefèvre, Mémoires de la Société archéologique d'Eure-et-Loir, tome 1. Société archéologique d'Eure-et-Loir, 1858, p.17 à 38.
Château de Sorel

Le château de Sorel est un ancien château situé à Sorel-Moussel, dans le département français d'Eure-et-Loir, en région Centre-Val de Loire. Histoire Une motte castrale est construite au Xe siècle pour se protéger des raids vikings. Le château était situé sur un promontoire dominant l'Eure. Le château est fortifié par un donjon en pierre et des remparts. Philippe de Dreux, évêque-comte de Beauvais, fait détruire le château au XIIe siècle. Il est ensuite reconstruit et renforcé. La Ligue catholique détruit le château au XVIe siècle. Il est reconstruit au XVIIe siècle. Les ruines sont protégées au titre des monuments historiques par la liste de 1862. Notes et références Notes Références Source (en) « Château de Sorel », sur The World of the French Chateau Voir aussi Articles connexes Liste des châteaux d'Eure-et-Loir Famille de Bazelaire de Ruppierre Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Mémoires de la Société archéologique d'Eure-et-Loir, tome 1. Société archéologique d'Eure-et-Loir, 1858. Portail d’Eure-et-Loir Portail des châteaux de France Portail des monuments historiques français
Château de Senonches

Château de Senonches was a castle in Senonches, in the French department of Eure-et-Loir. History A castle existed since the 11th century. A new castle was built by Hugues II, lord of Châteauneuf-en-Thymerais on the site of the ruins of the castle. Protection The castle is partially classified as Monument Historique (keep of the old castle) and partially registered (the two buildings to the east side of the keep). References See also List of châteaux in Eure-et-Loir
Château de Senonches

Le château de Senonches était un château situé à Senonches, dans le département français d'Eure-et-Loir, en région Centre-Val de Loire. Historique Un château existait depuis le XIe siècle. Un nouveau château est construit par Hugues II, seigneur de Châteauneuf-en-Thymerais à l'emplacement des ruines du château précédent, ainsi que les fortifications entourant le bourg. Ces reconstructions restent visibles parallèlement à la rue de l’École (parc de la Pomme de Pin) et sous les remparts du château. Ce château est cité pour la première fois dans une charte du début du XIIe siècle, où Hugues II, seigneur de Châteauneuf-en-Thymerais, confirme aux moines de Saint-Père de Chartres un don concernant l’église de Senonches et ses revenus. Le bourg fortifié de Senonches est entouré d'étangs et de forêts, il était une frontière naturelle entre la Beauce et le Perche ainsi qu'une frontière politique entre le duché de Normandie et le pays de France vers l'est. Il servait de ligne de défense en troisième position derrière Saint-Rémy-sur-Avre et Brezolles. En rénovation depuis 2003, il héberge depuis juillet 2016 la maison thématique des forêts du Perche : la Forêt d'Histoires. Sa tour porche construite au XIIe siècle par Hugues II de Châteauneuf, en grison (pierre ferrugineuse typique de la région) est une curiosité à elle seule. Protection Le château est en partie classé en 1923 en tant que monument historique (donjon du XIIe de l'ancien château) et en partie inscrit en 1984 les deux corps de logis des XVIe et XVIIe siècles qui lui sont accolés à l'est du donjon). Notes et références Notes Cet article est partiellement ou en totalité issu de l'article intitulé « Senonches » (voir la liste des auteurs). Références Voir aussi Articles connexes Liste des châteaux d'Eure-et-Loir Histoire de Senonches Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail d’Eure-et-Loir Portail des châteaux de France Portail des monuments historiques français
Crocuta

Crocuta és un gènere de carnívors de la família de les hienes. La hiena tacada (C. crocuta) és l'únic representant vivent d'aquest grup. Tanmateix, el registre fòssil de Crocuta es remunta fins al Miocè mitjà i inclou diverses d'espècies. Es tracta d'animals de dieta carnívora. La seva distribució actual es limita a Àfrica, però les espècies fòssils també vivien a Àsia i Europa. El seu nom genèric deriva del nom de la crocota, un animal llegendari descrit per Plini el Vell i altres autors clàssics. Referències
Crocuta

Crocuta is a genus of hyena containing the largest extant member of the family, the spotted hyena (Crocuta crocuta). Several fossil species are also known, with the Pleistocene Eurasian cave hyenas either being regarded as distinct species or subspecies of the spotted hyena. Taxonomy and evolution It is still unclear whether the genus evolved in Africa or Asia, although the oldest known fossils are from Africa and dated to about 3.8 mya. The earliest remains from Asia currently attributed to the genus is Crocuta honanensis from the Early Pleistocene of China dating to around 2.5-2.2 million years ago, but its relationship to the living spotted hyena is ambiguous. Crocuta first appears in Europe around 800,000 years ago at the beginning of the Middle Pleistocene, replacing the giant hyena Pachycrocuta. The Eurasian "cave hyenas" (Crocuta spelaea, Crocuta ultima and others) have either been considered subspecies of the living spotted hyena, or as distinct species. Genetic analysis of cave hyenas have found them to be strongly genetically divergent from living African spotted hyenas, albeit with some evidence of limited interbreeding between the two populations. Two extinct species are known to have coexisted with each other in eastern Africa during the Pliocene; Crocuta eturono and Crocuta dietrichi, each one probably occupying a different niche in regards to their preference for scavenging or hunting. In Ahl al Oughlam, a Pliocene site in Morocco, lived the species Crocuta dbaa. In China there was a Pliocene species, Crocuta honanensis, The holotype of Crocuta sivalensis from the Indian subcontinent has been determined to be a specimen of Pliocrocuta and unrelated to Crocuta proper and thus this species is invalid, though Crocuta proper is indeed recognised from the Early Pleistocene Swalik Hills of the northern Indian subcontinent. A 2022 review of the genus recognised 7 extinct species in addition to living spotted hyena, with African species including C.eturono in the late Pliocene, C. venustula in the Pliocene and Early Pleistocene (with the authors regarding C. dietrichi and C. dbaa as synonyms of this species), and C. ultra in the Early-Middle Pleistocene, with two species, C. honanensis (Early Pleistocene of China and the Indian continent) and C. ultima (Middle-Late Pleistocene) recognised in Asia, and C. intermedia (Middle Pleistocene) and C. spelaea (Middle-Late Pleistocene) recognised in Europe. References
Krokuta

Krokuta (Crocuta) – rodzaj drapieżnych ssaków z podrodziny hien (Hyaeninae) w obrębie rodziny hienowatych (Hyaenidae). Zasięg występowania Rodzaj obejmuje jeden żyjący współcześnie gatunek występujący w Afryce. Morfologia Długość ciała (bez ogona) 125–160 cm, długość ogona 22–27 cm; masa ciała 45–55 kg (czasami do 85 kg). Systematyka Rodzaj zdefiniował w 1828 roku niemiecki paleontolog i przyrodnik Johann Jakob Kaup w artykule poświęconym nowym rodzajom opublikowanym na łamach Isis von Oken. Na gatunek typowy Kaup wyznaczył (absolutna tautonimia) krokutę cętkowaną (C. crocuta). Etymologia Crocuta (Crocotta): gr. κροκωτός krokōtos ‘koloru szafranu’, od κροκος krokos ‘żółty, szafran’; od przeważającego koloru w ubarwieniu sierści krokuty cętkowanej. Eucrocuta: gr. ευ eu ‘dobry, typowy’; rodzaj Crocuta Kaup, 1828 (krokuta). Gatunek typowy (oznaczenie monotypowe): Hyäna spelaea Goldfuss, 1823 (= Canis crocuta Erxleben, 1777). Ewolucja Najwcześniejsi przedstawiciele rodzaju Crocuta pojawiają się w zapisie kopalnym Afryki we wczesnym pliocenie, datowanym na około 3-7 milionów lat temu. Jednak członkowie tego rodzaju wkrótce rozproszyli się poza Afrykę, a na podstawie skamieniałości z okresu największego rozszerzenia zasięgu w plejstocenie, rodzaj Crocuta zajmował praktycznie całą Eurazję, a także większość Czarnej Afryki. Nie jest do końca pewne, kiedy powstała współczesna C. crocuta, ale ten gatunek jest niewątpliwie bardzo młody. C. crocuta pojawia się w zapisie kopalnym jakiś czas po 990 000 lat temu, a prawdopodobnie znacznie bliżej teraźniejszości, być może w ciągu ostatnich 250 000 lat. Współczesne krokuty cętkowane można odróżnić od przedstawicieli rodzaju Crocuta występujących w zapisie kopalnym na podstawie wielkości ciała, długości i grubości kończyn, długości i kształtu poszczególnych kości czaszki oraz unikalnych cech zębów policzkowych. Podział systematyczny Do rodzaju należy jeden występujący współcześnie gatunek: Crocuta crocuta (Erxleben, 1777) – krokuta cętkowana Opisano również gatunki wymarłe: Crocuta colvini (Lydekker, 1884) (Azja; plejstocen) Crocuta dietrichi Petter & Howell, 1989 (Afryka; pliocen) Crocuta eturono Werdelin & Lewis, 2008 (Afryka; pliocen) Crocuta ultima (Matsumoto, 1915) (Azja; fanerozoik) Crocuta ultra Ewer, 1954 (Afryka; plejstocen) Uwagi Przypisy
Пятнистые гиены

Пятнистые гие́ны (лат. Crocuta) — род млекопитающих, в который входит один современный вид пятнистая гиена и несколько вымерших видов. Род появился в среднем миоцене в тортонском веке, несколько менее 12 млн лет назад. Родовое название Crocuta происходит от др.-греч. κροκόττᾱς — название зверя, который, якобы, водился в Индии и в Эфиопии. Мифологизированное описание этого зверя имеется у Диодора; вероятно, речь идёт о гиенах. Некоторые виды .. Пятнистая гиена (Crocuta crocuta), с вымершими подвидами Пещерная гиена — Crocuta crocuta spelaeus Crocuta crocuta intermedia Crocuta dbaa Geraads, 1997 — поздний плиоцен, Марокко. Crocuta dietrichi Crocuta eturono — ранний плиоцен, Кения. Crocuta eximia Crocuta honanensis Crocuta macrodonta Liu et al., 1978 — плиоцен, Китай, Ланьтянь. Crocuta sivalensis Примечания
Crocuta

Crocuta— рід гієн, що містить найбільшого живого представника родини — плямисту гієну (Crocuta crocuta) і кілька викопних видів. Таксономія Досі незрозуміло, чи розвинувся рід в Африці чи Азії, хоча найдавніші відомі скам'янілості походять з Африки і датуються приблизно 3.8 млн років. Євразійські «печерні гієни» (Crocuta spelaea, Crocuta ultima та інші) були класифіковані як окремі види, але в наш час частіше вважаються доісторичними підвидами плямистої гієни. Відомо, що два вимерлі види співіснували один з одним у Східній Африці протягом пліоцену; Crocuta eturono і Crocuta dietrichi, ймовірно, займали різну нішу щодо збирання/полювання. У Китаї існував пліоценовий вид, Crocuta honanensis, а інший вид з того ж періоду в Індії, відомий як Crocuta sivalensis, має неясний статус і розглядається як щось від синонімів плямистої гієни до предка. Примітки
Musée historique de l'amitié franco-chinoise

Le musée historique de l'amitié franco-chinoise (en chinois : 中国旅法勤工俭学蒙达尔纪纪念馆) est situé à Montargis dans le département du Loiret en région Centre-Val de Loire. Le musée est créé par le gouvernement de la province chinoise du Hunan, qui a acheté le bâtiment dans le centre de Montargis en 2014 et inauguré le musée le 27 août 2016. Le musée célèbre principalement le Mouvement Travail-Études, qui a permis à plus de 300 participants de venir à Montargis. Histoire et collections Le musée occupe trois étages principaux d'une maison dans laquelle plusieurs étudiants chinois ont résidé à l'époque du Mouvement Travail-Études, au 15 rue Raymond-Tellier dans le centre historique de Montargis. Il retrace la présence chinoise à Montargis dans les années 1910 et 1920, à partir d'une rencontre déterminante, le 16 novembre 1912, où l'éducateur Li Shizeng (1881-1973) persuade pour la première fois le conseil municipal de la ville de favoriser la venue d'étudiants chinois. Le musée décrit les séjours à Montargis de plusieurs grandes figures chinoises de la première génération révolutionnaire, dont Deng Xiaoping (1904-1997) et Zhou Enlai (1898-1976), mais aussi Cai Chang (1900-1990), Cai Hesen (1895-1931), Chen Yi (1901-1972), Li Fuchun (1900-1975), Li Weihan (1896-1984), Nie Rongzhen (1899-1992), Xiang Jingyu (1895-1928) et Zhao Shiyan (1901-1927), entre autres. Une section est également consacrée aux relations entre la Chine et la France depuis la reconnaissance diplomatique de la République populaire de Chine par le président de la République française Charles de Gaulle en 1964. Crédit de traduction (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Diligent Work-Frugal Study Movement » (voir la liste des auteurs). Notes et références Voir aussi Articles connexes Relations entre la Chine et la France Liste des musées du Loiret Liens externes Site officiel Portail des musées Portail de la Chine Portail du Loiret