NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Galceran (Sales de Llierca)

Can Galceran o Casal d'en Sobirós és mas fortificat al llogarret de Sadernes, adscrit al terme municipal de Sales de Llierca (Garrotxa). Es tracta d'una gran casa senyorial de planta rectangular amb teulat a dues vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, dos pisos i golfes. La porta mira a tramuntana i gràcies a sis graons s'ingressa directament al primer pis. Les obertures d'aquesta façana nord són lògicament menudes, contrastant amb les grans balconades del costat est i migdia; en aquesta darrera façana hi ha una àmplia eixida sostinguda per tres arcades de mig punt. L'interior de la casa és senyorial i demostrativa de l'estada d'una família benestant. Can Galceran va ser fortificada destacant-ne una garita construïda a l'angle nord-est de l'edifici, a nivell dels pisos. També hi ha diverses espitlleres repartides pels murs. La porta d'entrada, realitzada amb carreus ben tallats, porta la data d'una de les remodelacions: 1805. Edifici civil, del veïnat de Sadernes, accessible per la carretera de Montagut a Sadernes, enquitranada fins que travessa el Llierca. A partir d'aquest moment la pista és de terra, però en bon estat i apta, amb precaució, per a tota classe de vehicles. A l'angle nord-est hi ha una garita, segurament del temps de les carlinades. També hi ha espitlleres repartides pels murs. La porta d'entrada principal, feta de carreus molt ben tallats, presenta la data d'una de les remodelacions: 1805. A la planta baixa i al costat de la carretera que porta a Sant Aniol d'Aguja, s'hi ha instal·lat un hostal - l'Hostal de Sadernes-, que funciona els estius i els caps de setmana en les altres estacions. S'ignoren possibles dades històriques que recullin el passat més llunyà d'aquesta antiga casa forta. Els seus orígens són medievals, amb nombroses remodelacions portades a terme en el decurs del segle xviii. Sembla que durant la Tercera Guerra Carlina, la nit del 30 al 31 de desembre de 1872, els infants Alfons i Maria de les Neus de Borbó, germà del pretenent carlí Carles de Borbó i Àustria-Este, la van passar a Can Galceran de Sadernes quan provinents de França anaven a incorporar-se a les forces carlistes. Actualment, el casal, és el centre d'una petita indústria familiar dedicada al turisme on s'hi pot trobar un condicionat càmping i un petit restaurant. Referències
Can Gener (Vidreres)

Can Gener és una gran masia al terme de Vidreres (la Selva) propera i a l'oest de la Torre d'en Llobet i el Castell de Sant Iscle. A llevant del mas hi ha una petita construcció adossada i dissenyada com una casa a escala reduïda, amb un gran predomini d'obertures rectangulars de llinda monolítica, amb muntants de pedra i enreixat de ferro forjat i coberta a dues aigües. Finalment, cal esmentar que la masia està coberta amb una teulada de vessants a laterals. L'edifici de planta rectangular estructurada en tres plantes. La planta baixa contempla tres obertures, el gran portal d'accés adovellat, d'arc de mig punt i amb dovelles de gran mida, flanquejat per dues obertures rectangulars -l'esquerre sensiblement més gran- de llinda monolítica, conformant un arc pla, cobertes amb un enreixat de ferro forjat. Pel que fa al primer pis o planta noble, també recull tres obertures de similars característiques -excepte la central motllurada- de llinda monolítica conformant un arc pla, amb muntants de pedra, ampit treballat i enreixat de ferro forjat. El segon i últim pis és projectat com a golfes amb dues minúscules obertures rectangulars geminades. Cal remarcar que, adossat a ponent, sobresurt una espècie de protuberància en forma semicircular semblant a un petit absis, que de ben segur desenvoluparia les tasques de forn de la casa. Tant en la façana posterior com en els laterals, s'observa una distribució i plantejament semblant a la façana principal, amb un gran predomini i protagonisme de les obertures rectangulars, de llinda monolítica i muntants de pedra. Notes Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998
Can Pau Andreu

Can Pau Andreu és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia de planta rectangular constituïda per dos cossos adherits i annexionats, com són la masia pròpiament, que disposa de planta baixa amb tres obertures, com són el portal d'accés rectangular, de llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra i el dia recull una inscripció peculiar i sobretot molt àmplia i extensa que al·ludeix al propietari i a una de les reformes del segle XVIII: "En nom de Deú sia avera Maria ferme feu Pau Siverta i Andreu 2 de Juny 1774". El portal està flanquejat per dues obertures; la primera és irrellevant, mentre que la segona és de llinda monolítica, amb muntants de pedra cisellats i treballats amb molt d'encert i perícia i amb l'ampit treballat. Pel que fa al primer pis o planta noble, aquest contempla tres obertures resolten segons els mateixos plantejaments formals i plàstics de llinda monolítica conformant un arc pla, i muntants de pedra. Es diferencien en el fet que la finestra central és sensiblement major, mentre que les dues dels extrems recullen respectivament dues dates significatives que poden apuntar a diverses intervencions o actuacions en la masia, com són "1765" i "1788". Tanmateix aquestes finestres dels extrems han estat compostes sobre la base del reaprofitament de pedres del molí ubicat en la propietat i que comentarem més endavant. El cos adherit o complementari, també està estructurat en dues plantes; en la planta baixa trobem únicament el portal d'accés rectangular, de llinda monolítica conformant un arc pla i muntants de pedra. Mentre que en el primer pis, també només hi ha una sola finestra reproduint l'esquema prototípic de llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra, també s'observa un reaprofitament de les pedres del molí en la zona concreta de l'emmarcament i en el dintell apareix inscrita una data com és la de "1785". Dintre de la propietat, en les proximitats de la masia, cal destacar la presència de les restes d'un antic molí fariner, el qual és de planta rectangular, impulsat per aigua i que va estar en funcionament fins a l'any 1926-27. En l'actualitat només queda l'esquelet, és a dir, quatre parets físiques, ara bé sorprenentment destaca la pervivència d'una obertura rectangular, de llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra i amb una inscripció molt interessant en el dintell "Pau Andreu i Siberta me fesit 1767". La masia està coberta amb una teulada de vessants a laterals. Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998 Formiga, J.; Vidreres. Els Pobles de la Selva, 2002
Can Pla (Vidreres)

Can Pla és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'actual masia consta de dues parts perfectament diferenciades. Per una banda, tenim el cos antic, que correspon a la masia primigènia, que consta de dues plantes: la planta baixa recull tres obertures, com són el gran portal adovellat, d'arc de mig punt amb unes dovelles considerables pel que fa a la seva mida. Flanquejat per dues obertures rectangulars -una cada banda- de llinda monolítica conformant un arc pla, amb muntants de pedra i cobertes amb un enreixat de ferro forjat. Pel que fa al primer pis o planta noble, aquest recull tres obertures de similars característiques: de llinda monolítica amb tres arquets de mig punt perfilats en la llinda, muntants de pedra i ampit treballat. Destaca en especial la central, perquè la llinda, a part d'albergar els tres petits arquets, també recull uns relleus interessants en forma de rosasses circulars. Aquest cos està cobert amb una teulada de vessants a laterals. D'altra banda, el cos nou és molt recent (aproximadament uns deu anys). Aquest és fruit de la rehabilitació integral a que es va sotmetre la masia. Està adossat a ponent i recull un garatge i dependències. S'ha intentat respectar al màxim l'estètica rústica que posseïa la masia primigènia. És per això que s'ha utilitzat per la construcció el mateix tipus de pedra imperant en el cos antic. Amb això, per tant, el que s'ha aconseguit és suavitzar el pas visual de la part vella a la part nova. Finalment, cal remarcar que l'obertura d'accés al garatge consta d'una gran llinda monolítica d'aspecte megalòman, amb muntants de pedra i amb una inscripció a la llinda. Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998
Can Riera (Maià de Montcal)

Can Riera és un mas al terme municipal de Maià de Montcal (Garrotxa) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Gran casal de planta rectangular i teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos i dos pisos superiors. Va ésser bastida amb pedra poc treballada del país, llevat dels carreus emprats en les obertures i cantoneres. La façana principal està orientada a migdia, lloc on s'hi pot veure la porta d'entrada principal, formada per un arc rebaixat. La dovella central té una inscripció que diu: "FOU FET PER/ TOMAS RIERA/ 1870". El primer pis s'obren tres balcons sense ornamentació, mentre que el superior té el mateix nombre de finestres. Les façanes laterals demostren una cronologia més antiga que la façana de migdia. Pel costat de ponent està unida a la senzilla casa dels masovers. Can Riera havia tingut un pati-jardí orientat al costat del sol, tancat per murs i una porta de carreus ben tallats hi donava accés; les restes d'aquesta encara són visibles malgrat l'estat d'abandó general en què es troba el mas. Referències
Can Roda

Can Roda és un edifici a la vila de Sant Feliu de Pallerols (Garrotxa) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Tot i la seva manca de documentació, aquesta casa és un clar exponent del desenvolupament dels oficis en els segles XVII i xviii. La ubicació en un carrer amb altres cases que també albergaren diferents oficis fa pensar que Sant Feliu fou un nucli important a l'hora de reposar dels llargs trajectes del camí ral entre Olot i Girona. Edifici situat amb teulada a dues vessants. A la façana principal hi ha un portal dovellat amb influències renaixentistes amb un escut a sobre, data del 1566. En aquest escut hi ha un àngel, una ferradura i una enclusa amb una columna a cada banda. A la finestra hi ha un motiu de pedra treballada amb les inicials JHS. A la dreta de la casa n'hi ha una datada del 1729 i a l'esquerra una altra de 1616. Referències
Can Sala (Vidreres)

Can Sala és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una casa de dues plantes i teulada a doble vessant a laterals que té totes les obertures emmarcades de pedra. El sector més interessant és el format per la porta principal i la finestra que hi ha a sobre, al primer pis, ja que estan enllaçats per tres blocs sostenidors que deixen una obertura d'espitllera. A la part dreta i esquerra de la casa existeixen uns afegits constructius en forma de porxo i de garatge que continuen la teulada original. Pel que fa a les obertures de la part posterior, es conserven les originals de marc de rajol A la part esquerra de la façana, a l'altura del primer pis, hi ha un rellotge de sol de terrissa datat de 1815. Història La llinda monolítica de l'entrada principal té una inscripció, encapçalada per la data 1751, el nom de Jesus i una creu, que diu: “SI EN TA CASA HI HA BON TEMPS NO FASSAS FARM(e)SA QUE ES MAL P(er) LOS VIVENTS MATHEV BRVGVERA ME FECIT DIE 22 O(ctu)BRE” Dins la casa es conserva un dintell de pedra amb la data de 1661. Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998
Can Suriol (Olivella)

Can Suriol és un mas prop del nucli d'Olivella (Garraf), al costat de la Riera de Begues. L'origen del mas Can Suriol (dit antigament de la Roca) es remunta al segle xiv, quan era propietat de la família Urgell. Va ser dels Suriol durant els segles xvi i xvii i des del 1678, i fins al segle xx, va pertànyer a la família Raventós. Es tracta d'un edifici de grans dimensions, conegut com a Ca l'Amo, envoltat de diverses construccions. Consta de planta baixa, pis i golfes i la coberta és a dos vessants. La façana lateral està formada per dues galeries superposades amb deu arcs de mig punt cadascuna; a l'extrem esquerre, els dos darrers arcs de cada galeria han estat tapiats. La coberta de la galeria és a un vessant. Notes
Can Xiberta

Can Xiberta és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un immoble que es troba enquadrat en un gran solar de considerables proporcions. La façana que desemboca al carrer orient, planteja tres plantes. La planta baixa, consta de tres obertures, com són el portal central, de llinda monolítica, conformant un arc pla, amb muntants de pedra, i el dintell recull una inscripció que al·ludeix al nom dels constructor de la casa, Benito Jiberta, i a l'any d'origen -1862-. El portal està flanquejat per dues obertures rectangulars poc rellevants, a destacar únicament l'enreixat de ferro forjat que les cobreix. Pel que fa al primer i segon pis, ambdós són resolts partint de la mateixa solució compositiva, de tres obertures rectangulars, emmarcades amb una solució de rajol d'obra vista i l'únic element que els diferencia és que les finestres del primer pis són sensiblement més grans que les del pis superior. Pel que fa a la façana posterior, aquesta segueix i contempla una distribució bastant similar i pròxima a la de la façana principal que conflueix al carrer orient, amb el predomini de tres obertures rectangulars per pis, emmarcades per una solució de rajol d'obra vista. L'únic element a destacar, i que diferencia aquesta façana posterior de la principal, és la balconada correguda i contínua que abraça tot el primer pis. L'edifici és cobert amb una teulada a dues aigües. Dintre del solar cal destacar la presència de dos elements importants: per una banda, la persistència de les restes vivents d'un pou, pel qual s'accedeix a través d'un portal de mig punt, amb un òcul per sobre. Mentre que per l'altra, la torre, adossada a la part esquerre de l'edifici. Destaca i ressalta sobretot per les obertures d'arc de ferradura; concretament n'hi ha sis, és a dir dues per costat, mentre que un costat és cec. Història En el context de la Guerra Civil, aquesta edificació va tenir un paper important i estava estretament relacionada amb el búnquer de Can Vall-llosera. Aquest búnquer era al costat del camp d'aviació que es construí el 1937 en els terrenys que ocupava la casa de can Puig, que va ser enderrocada. Aquest camp d'aviació republicà va ser bombardejat quatre vegades per l'aviació nacional el 1938, i a partir d'aquell any deixà de ser operatiu. Els oficials i sotsoficials del camp s'allotjaven a Can Xiberta, mentre que a Can Vall-llosera s'instal·là el quarter de comandament i com a refugi es construí el búnquer. Referències Bibliografia Formiga, J.; Vidreres. Els Pobles de la Selva, 2002
Capella de Santa Magdalena (Gisclareny)

La capella de Santa Magdalena és un edifici del nucli de Faia, a Gisclareny (Berguedà), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Es documentada des del 1288 i probablement fou bastida pels senyors de Faia. Mai passà de ser una simple capella familiar i com a tal fou reformada el 1666, aprofitant part dels materials de l'anterior edifici romànic en mal estat. Segons un document de l'arxiu parroquial de Bagà a l'any 1397 hi havia el castell de la Faia a la vall del Bastareny, on hi havia una capella dedicada a Santa Maria Magdalena, a la que servia el donzell Guillem d'Espaseny. Aquesta capella, a l'any 1288 era Sufragània de la parròquia de Sant Martí del Puig. Durant el segle xiii aquest castell s'anomena "Faia" o "Fagia" indistintament i el nom podria derivar de la fageda que hi ha a la zona. Durant l'època medieval la documentació enregistra llegats piadosos a favor de l'església per part dels senyors de Faia i dels mateixos barons de Pinós. Descripció Es tracta d'una petita capella barroca formada per una sola nau rectangular coberta amb volta de canó, amb un presbiteri quadrat i un petit campanar d'espadanya sobre el mur de llevant. La coberta exterior és a dues aigües amb teula àrab i el parament, de carreus de pedra de diverses dimensions units amb morter. La porta d'accés és un arc escarser amb grans dovelles. A la zona superior hi ha un òcul que il·lumina la nau. L'interior és enguixat; conserva una imatge de la santa, aixoplugada per un retaule de guix. Coberts i pallisses de la masia de la Faia Es tracta de dos coberts i una pallissa situats a migdia de la capella i a ponent de la masia. Estan construïts amb murs de maçoneria i reble de pedres mal treballades i escairades, unides amb argamassa de calç i fragments de teula i maó a trencajunt amb pilars de maçoneria que serveixen de suport a les bigues que sostenen les cobertes de teula ceràmica damunt de llates de fusta. Tenen una planta més aviat rectangular i defineixen un espai tancat o era, delimitat per les parets de la mateixa capella i també per murs de contenció. S'hi pot accedir mitjançant una porta oberta a la banda oest aixoplugada per una teulada a un sol vessant. El segon cobert es troba en un nivell inferior i tan sols conserva els murs de contenció de la banda nord i alguns dels pilars interiors. La coberta ha estat esfondrada no fa massa temps. Finalment i pel que fa a la pallissa es situa a la part sud-oest del conjunt arquitectònic just a sota dels coberts que hi ha al voltant de la capella. Es tracta d'una estructura de planta rectangular construïda amb aparell de maçoneria de carreus de pedra mal treballats i escairats i composta de planta baixa i un pis amb teulada a un sol vessant de teula ceràmica damunt de cavalls i llates de fusta i orientada en sentit sud. La porta s'obre a l'oest i es resol amb una simple obertura coronada amb llinda de maó ceràmic i els muntants de fusta. Aprofita com a mur de tancament part dels terrassaments que sostenen l'era i els coberts del voltant de la capella. Referències
Castell de Brocà

El Castell de Brocà és un edifici del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Es troba actualment desaparegut, podria haver estat situat a l'indret de la masia dita "El Castell", sobre l'actual parròquia de Brocà, o al serrat que domina el poble. Història El castell de la Barònia de Pinòs fou documentat el 1257. Referències
El Bellot

El Bellot és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici civil de petites dimensions amb teulada a dues vessants, orientada a Sud. El material de la casa és pobre. Les parets són corbes i irregulars, sobretot la paret del darrere de la casa. Davant l'edifici hi ha dues cabanes, una d'elles afegida a l'edifici. La casa té dos cossos, un simètric i l'altre afegit. A la banda dreta sobresurt un forn que ja no s'utilitza. Al costat de la llar de foc hi ha una caldera. Història Documentada per primera vegada el 1105. També, en una llista de caps de casa reunits a la plaça de Les Preses per testificar l'arrendament de la batllia de Les Preses a Esteve Collferrer hi figura el nom de Mateu Serra arrendatari de Mas Bellot el 4 de juliol de 1560. Tenint una antiga història, no ha sofert una transformació al llarg del temps i és una casa amb pocs elements estilístics. Referències
El Cros

El Cros és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici civil orientat cap al sud amb teulada a dus vessants. El material emprat en la construcció és molt pobre i no s'hi troben elements artístics, pel que les llindes són de fusta. A la part dret de la façana principal es veuen dues voltes, actualment tapiades, una damunt l'altra. Davant la casa i com a element auxiliar hi ha una pallissa. La casa presenta una imatge molt simètrica. Història Més antic que Can Quai, antigament anomenat Cros de Lla, l'antic Cros de Ça, ara només anomenat Cros, ja és documentat al segle xii, concretament l'any 1149 en que Uc Pons de Cervera la deixà a Ramon de Cros. El 4 de juliol de 1560 està documentat el Cros de Ça unida al senyor Antoni Barnada, el qual és testimoni popular d'un arrendament que en sessió pública i davant dels caps de casa de la contrada feu firmar a Esteve Collferrer en Bertomeu de Montagut. Referències
El Ferrers

El Ferrers és un edifici al terme municipal de les Preses (Garrotxa) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada a l'obaga d'una carena. El material de construcció és molt semblant a la propera masia del Soler. És un edifici allargat amb coberta a dues aigües i orientat a l'est. A la façana principal hi ha uns contraforts ben dissimulats i al portal hi ha la data de 1868. La porta dona a una escala de pedra que porta a la cuina. A la mateixa façana hi ha un balcó i una finestra de pedra treballada. A la banda dreta de la casa hi ha una cabana i una era en bon estat i, tot i que la façana posterior és molt irregular, no altera l'harmonia de tota la casa. Durant el segle xiii i gran part del XIV era conegut per "mansus de fabrica", que en català actual equival a ferreria, si bé l'any 1380 ja estava arrelat el nom de mansus de Ferrario o Ferrer, quan el cap de la casa adoptà aquest nom. Primitivament, l'abat de Bages tenia la seva ferreria en aquest mas. Al capbreu de 1318 es pot llegir: "Mansus de Fabrica", al dir les prestacions que ha de fer els monestir i hi ha referències a diferents atuells propis d'una ferreria. El nom dels descendents perdura amb el cognom Ferrer. Referències
El Jonquer

El Jonquer és un mas al nucli de les Planes d'Hostoles (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. El nom del Jonquer fa referència de ben segur a l'existència d'una zona d'aiguamolls en la qual hi devien créixer joncs que posteriorment degué esser dessecada per a fer-la apta pel conreu. Sembla que l'origen de la família d'aquesta podria remuntar-se a temps medievals i que els seus membres foren cavallers. Ramon de Sant Romà casà la seva filla Sibil·la amb Arnau de Jonqueres l'any 1284. Això ens indica que en origen la masia el Jonquer era una casa senyorial. Es tracta d'una masia integrada per diferents construccions, corrals, cabanes i una gran era en un recinte tancat per un barri, una de les portes d'accés té un ràfec força elaborat. L'edifici principal té coberta de teula a dues vessats. Les obertures estan fetes de brancals i llindes de pedra. En un costat s'obre una galeria de dos arcs rebaixats, parcialment tapiada per maons. Aquest edifici està emblanquinat i sembla majoritàriament construït amb paredat. A la porta es conserva l'escut en el qual hi apareixen uns joncs en relació al topònim on s'assenta la masia el Jonquer. En les dovelles d'una altra porta apareix la data "1833". Al fons del pati hi ha quatre cabanes, una d'elles ha estat rehabilitada i serveix com a magatzem per a la brigada municipal. Les altres es troben en mal estat de conservació, algunes amb la teulada enrunada. Són fetes de paredat, jàsseres de fusta i brancals de pedra. A banda hi ha una dependència que servia de posada per a viatgers amb espitlleres. Sembla doncs que era una construcció fortificada Notes