NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pantà de Serrateix

El pantà de Serrateix és un petit embassament situat al curs mitjà de la riera de Navel, de menys de 2Ha de superfície. Es va construir l'any 1995 i va ser afectat pels incendis de l'any 1994. El procés de naturalització que està experimentant afavoreix el desenvolupament de comunitats vegetals i faunístiques molt interessants. La zona és d'interès sobretot per a la fauna, ja que l'escassa contaminació de les aigües i l'absència d'impactes antròpics importants, permet l'existència d'espècies sensibles, com diverses espècies de peixos autòctons i d'amfibis. El pantà se situa en un paisatge forestal, format bàsicament per pinedes de pinassa i conreus de secà concentrats vora la riera. Resseguint aquesta, apareix un bosc de ribera ben desenvolupat, principalment format per salzedes de sarga (Saponario-Salicetum purpureae) i gatelledes (Carici-Salicetum catalaunicae). Hi ha també bogars i canyissars relativament extensos en algun tram de la riera. Al pantà, la vegetació de ribera està formada per una salzeda, més ben desenvolupada a la cua de l'embassament, (amb salze blanc (Salix alba), saulic (Salix purpurea), sarga (Salix elaeagnos), gatell (Salix cinerea subsp oleifolia), etc.). A la part central i final de l'embassament el bosc de ribera és discontinu i format majoritàriament per pollancres. El cinyell helofític és escàs i apareix sobretot a la cua de l'embassament, en forma de bogars i canyissars. Pel que fa a la vegetació, destaca la presència de plantatge d'aigua (Alisma plantago-aquatica) i d'alguns equisets, així com comunitats algals submergides. Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari, destaquen les salzedes del bosc de ribera (hàbitat 92A0 "Alberedes, salzedes i altres boscos de ribera"). Les aigües, netes, són poblades per comunitats de muntanya pròpies dels rius calcaris. Els peixos més freqüents són la bagra (Leuciscus cephalus) i el barb (Barbus meridionalis). No es detecten impactes significatius que afectin negativament aquest espai, situat en una zona molt despoblada. El pantà de Serrateix està inclòs a l'espai del PEIN "Riera de Navel". Referències
Embalse de Serrateix

El embalse de Serrateix es una pequeña infraestructura hidráulica española construida en el arroyo de Navel, situada cerca de la localidad de Serrateix, en la comarca del Bergadá, provincia de Barcelona, Cataluña. Se construyó en 1995. El proceso de naturalización que está experimentando favorece el desarrollo de comunidades vegetales y faunísticas muy interesantes. La zona es de interés sobre todo para la fauna, ya que la escasa contaminación de las aguas y la ausencia de impactos antrópicos importantes permite la existencia de especies sensibles, como varias especies de peces autóctonos y de anfibios.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Serrateix.
El Soler de Puig-redon

El Soler de Puig-redon és una masia situada al municipi de Torà a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Patrimoni Arquitectònic Català. Situació La masia està situada a uns 600 metres d'altitud a cavall de la carena que es desprèn, cap al sud, del Tossal de la Creu. És una magnífica talaia sobre els ufanosos plans de Puig-redon que s'estenen sota seu cap a llevant, i els clots de la riera de Biosca que s'enfonsen cap a ponent. La vista domina des de la Serra de Pinós fins a la de l'Aguda que tanca l'horitzó pel migjorn. Per anar-hi cal agafar la pista en bon estat que surt, cap al nord, al km. 3,7 (41° 49′ 54.16″ N, 1° 25′ 19.05″ E) de l'antiga carretera LV-3005 de Torà a Solsona. Als 1,2 km. es passa pel mig de les edificacions de cal Millet (41° 50′ 11.31″ N, 1° 24′ 44.05″ E), als 1,9 km. es deixa a la dreta la masia de la Casanova de Puig-redon (41° 50′ 17.24″ N, 1° 24′ 23.12″ E) i, als 2,7 km. s'arriba a la masia després de deixar a la dreta el trencall que porta a les Feixes. Descripció Edifici de quatre façanes i tres plantes. A la façana est hi ha l'entrada principal que és en arc de mig punt. S'hi accedeix a través d'un pati murallat. Al costat dret tenia dues obertures que, en l'actualitat, l'una es troba tapada i a la vora hi ha una petita espitllera. A la part dreta hi ha un edifici adjunt. A la planta següent, hi ha quatre finestres amb dimensions diferents, i una sortida d'aigua. A la darrera planta hi ha una petita obertura. A la façana sud, a la planta baixa no hi ha cap obertura. A la planta següent hi ha tres finestres, la de l'esquerra tapiada, la del centre una finestra d'estil renaixentista amb tot els contorns motllurats, i la de la dreta amb llinda de pedra i ampit. A la darrera planta hi ha dues obertures. A la façana oest, la planta baixa està ocupada per diverses estructures, la de l'esquerra possiblement és un cup de vi reaprofitat com a cisterna. A la planta següent a l'esquerra hi ha una altra entrada a l'edifici. A la dreta hi ha una finestra amb llinda de pedra. A la darrera planta hi ha una petita obertura. A la façana nord, hi ha dues petites obertures. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules. Davant de la façana sud de la casa, hi ha un petit edifici allargat que tenia funcions de corral. Té una entrada al nord amb llinda de fusta i una altra amb llinda de pedra. L'edifici adjunt a la façana principal de la casa s'hi accedeix per una entrada amb llinda de pedra. Notícies històriques La datació aproximada és del segle xvii. És molt probable que tingui precedents medievals. Altres dades Al nord de la masia s'aixeca la petita ermita de Sant Pere feliçment restaurada pels actuals propietaris. Referències
Tantinyà

Tantinyà és una masia del terme municipal de Granera, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Sant Martí de Granera. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a 777,6 metres d'altitud al sud-est del Barri del Castell, al sud-est de la Riera i al nord-est del lloc on hi ha les ruïnes de la Païssa i de les masies de l'Óssol i el Clapers. És en una careneta entre el torrent de Tantinyà, al nord, i el del Salamó, al sud. S'hi accedeix des de la masia de la Riera, 700 metres al sud-est del poble de Granera, des d'on surt una pista rural de terra en bon estat que marxa cap al sud, en direcció a la masia de l'Óssol. La pista segueix la vora esquerra del torrent de la Riera fins que, a quasi 400 metres de la Riera, troba un trencall, al cap de poc travessa el torrent i el segueix aigües amunt pel costat dret, fins que arriba al lloc d'on surt cap al nord-est el Camí de Tantinyà. Per aquest camí, en 700 metres més es puja fins al serradet on es troba la masia de Tantinyà. Descripció Edifici de construcció senzilla. De planta rectangular, coberta a dues vessants i carener perpendicular a la façana. Consta de planta baixa i pis. De composició simètrica i paredat de pedra disposat irregularment amb grans carreus als angles. A la part central sembla que hi havia un rellotge de sol. Les finestres són de pedra treballada amb ampit. A la part posterior de la casa hi ha un forn de pa. No es pot apreciar la porta d'entrada, ja que amb les construccions annexes formen un petit barri on s'emmagatzemava la palla i es recollia el bestiar. Referències
Teatre Principal (Valls)

El Teatre Principal de Valls és el segon teatre més antic de Catalunya que ha conservat la seva estructura arquitectònica. Va ser construït entre el 1845 i el 1851 per l'arquitecte Ignasi Jordà i decorat pel pintor i escenògraf Josep Planella. L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local amb el codi IPAC: 2401. Història Cap a 1845, les autoritats acordaren construir un teatre en el carrer dels Caputxins, en un pati anomenat "Corral dels Bous". L'obra es donà a l'arquitecte Ignasi Jordà mitjançant escriptura pública. El pintor-escenògraf Josep Planella s'ocupà de la decoració i va ser inaugurat el 1851. Aproximadament una desena d'anys més tard es procedí a la construcció de la façana per decisió de la Societat arrendatària del teatre, anomenada "Circulo Español". El projecte era de Lluís Homs, qui ho va finalitzar el 1882, i els dos medallons amb retrats de Moratín i Calderon foren obra de l'escultor vallenc Anselm Nogués. Després d'uns quants anys tancat i després d'unes obres de rehabilitació importants, el dia 30 de gener de 1998 el Teatre Principal va ser reinaugurat. El teatre té capacitat per a 302 persones. D'aquestes localitats 106 estan situades a platea i les altres 196 a les llotges. Descripció Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. La façana presenta tres cossos, un central i dos laterals simètrics. En la part baixa del cos central s'obren tres arcs de mig punt. En la part esquerra s'obra un arc escarser i en la dreta un altre, modificat. Un balcó corregut ocupa tot el cos central del primer pis i els laterals estan dividits per una columna d'estil gòtic català. Una finestra de tres elements s'obre en el cos central del segon pis, i hi ha un balcó a cada costat. L'edifici es corona amb una cornisa que el recorre en tota la seva longitud. L'interior original del teatre era del tipus anomenat "a la italiana", format per l'escenari, fossat per a l'orquestra, pati de butaques i pisos de planta de secció circular. Referències Enllaços externs «Teatre Principal». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Fotografies panoràmiques virtuals del Teatre Principal de Valls Arxivat 2010-09-29 a Wayback Machine.
Estany del Tec

L'Estany del Tec és una extensa zona inundable, de més d'11 hectàrees de superfície, del municipi de Castelló d'Empúries. Una extensa xarxa de canals de drenatge, construïts inicialment amb la finalitat de dessecar i reconvertir l'estany en conreus, permeten que el propietari dels terrenys, el qual s'ha acollit a un programa subvencionat de mesures agroambientals, l'inundi o el desguassi d'acord amb les necessitats de conservació de l'espai. Gràcies a aquestes mesures d'abandonament de les activitats agrícoles, s'està facilitant la recuperació de la vegetació natural, d'entre la qual destaca un extens canyissar. Pel que fa a la fauna, en els canals de drenatge sobreviuen espècies tan emblemàtiques com el fartet (Aphanius iberus), que hi té una població consolidada. L'espai forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou, també, dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà". A més, presenta una quarta figura de protecció: la Reserva natural integral d'"Els Estanys". Referències
Temple de la Reparació (Tortosa)

El Temple de la Reparació és una església que combina elements neoromànics i neogòtics amb altres d'inspiració classicista a la ciutat de Tortosa, protegida com a bé cultural d'interès local. La planta és de pla central, amb un cos quadrat sobre el que s'aixeca una cúpula, al que s'afegeixen un cos rectangular ocupat pel cor i un de semicircular corresponent a l'absis. A banda i banda d'aquest hi ha dues estances auxiliars. L'entrada és lateral, sota el cor. Aquest s'obre a l'església mitjançant una arcada de mig punt sostinguda per columnes amb capitell floral neogòtic. El presbiteri, amb dues portes laterals neogòtiques, es cobreix amb volta de quart d'esfera en la que hi ha pintada la imatge de Crist entre els àngels. Al mur s'obren quatre estrets finestrals amb vitralls representant figures de sants. La cúpula central se sosté sobre quatre trompes, té una llanterna superior i és de secció octogonal amb nervis de separació de trams que descansen sobre columnes. Recorren el mur dues impostes, una amb relleu de tema religiós i l'altra amb una inscripció. Als angles hi ha escultures de sants. En general la decoració és molt recarregada. En els dos murs laterals centrals, sengles altars dedicats a Sacerdots Operaris i a Mn. Domingo i Sol. Per l'exterior en destaca la cúpula recoberta de teules policromades, obra de l'arquitecte Pau Monguió i Segura i molt visible des de les parts altes de la ciutat. Història En un principi aquest lloc era ocupat pel convent dels mercedaris, i posteriorment es va adaptar per servir de Teatre i com a Acadèmia de la Joventut Catòlica. El 1899 Joan Abril va projectar, per encàrrec del rector Manuel Domingo i Sol, un edifici per a temple dedicat a l'adoració del Santíssim Sacrament, que es va dedicar pels voltants del 1903, quan va ser inaugurat sense decoració. El 1926, a la mort de Sol, s'hi van fer reformes importants a l'interior, no atenent tampoc la façana del projecte inicial. Amb la construcció de la cripta es van trobar nombroses despulles i restes arqueològiques d'un antic cementiri romà que tenia el seu eix al Carrer de la Mercè. La troballa del jaciment arqueològic es produeix al període comprés entre 1884 i 1909, quan Joan Abril (1852-1939), com a arquitecte diocesà, rep l'encàrrec de construir el temple. Amb els treballs d'excavació i construcció de la cripta es va localitzar una necròpolis romana, molt pròxima a les restes, també de necròpolis, trobades a finals de 1970 per J. Massip. Joan Abril descriu els materials arqueològics més significatius i les estructures que localitzà: hi havia enterraments en àmfora, un enterrament en sarcòfag de plom, un monument funerari de morter i un columbari fet de carreus, així com una inscripció. Altres materials que va destacar són les restes d'un taller de terrissa adscrit a l'època islàmica. L'estat de conservació es pot considerar bo, ja que la construcció de la cripta va destruir parcialment el substrat arqueològic, on les estructures funeràries s'havien localitzat gairebé intactes a mig metre de profunditat. La sepultura indicada del mur esquerre conté les despulles de disset sacerdots assassinats el 1936. Referències
Torre Barrina

La Torre Barrina és un edifici situat al barri de Collblanc de l'Hospitalet de Llobregat, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Les notícies més antigues són les d'una masia del segle xvi, de planta quadrada i torratxa, amb teulada a quatre vents, que devia estar envoltada de camps. Al segle xix, va ser reconvertida en palauet i els camps en jardí privat per iniciativa del matrimoni Josep Farnés i Eugènia Casanovas i Amat. Els hàbits de la senyora Casanovas va fer que fos coneguda com «la marquesa», malnom que va quedar per a l'indret. Va ser cremada el 27 de juliol de 1936, durant la Guerra Civil, i posteriorment va ser reconstruïda d'una manera més senzilla i menys ostentosa que l'original. També s'hi va construir un refugi antiaeri, que fou descobert l'any 2007 quan van començar les obres de rehabilitació. Aquestes foren promogudes per la societat municipal L'H 2010 per adequar l'edifici com a centre de formació i difusió de noves tecnologies multimèdia i temes audiovisuals. El projecte fou cofinançat per la Generalitat de Catalunya sobre la base de la Llei de millora dels barris dins del Pla de reforma integral de Collblanc-la Torrassa. Actualment, l'equipament fa la funció d'acompanyar projectes de la ciutadania amb recursos audiovisuals i multimèdia. També compta amb un servei educatiu. Descripció De planta rectangular, consta de planta baixa, tres pisos i terrassa, d'on sobresurt una petita torre de planta quadrangular, amb una finestra rectangular a cada cara i coronada amb una balustrada. A la façana posterior hi ha una loggia de tres pisos amb arcs de mig punt i pilars bisellats. En una façana lateral hi ha un porxo obert amb arcs de mig punt i la part superior, que fa de terrassa al primer pis, té una balustrada. La resta d'obertures són rectangulars.El jardí que envolta la casa conserva les palmeres típiques que hi havia prop de les masies. També conserva, a la reixa de la tanca exterior, una gran porta de forja amb la data de 1867. Referències Vegeu també Parc de la Marquesa Enllaços externs «Torre Barrina (Parc de la Marquesa)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre d'en Corder

La Torre d'en Corder, o Torre d'en Despuig, és una torre de Tortosa (Baix Ebre) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció La torre té planta quadrada, d'uns 6,5m de costat, per una alçada de quasi 20m. Resten els murs portants, ja que els nivells interiors es troben ensorrats. És massissa i esvelta i de maçoneria amb cantonades ben repicades seguint les filades horitzontals ben delimitades. Les textures dels murs són irregulars, ja que el morter fa de reompliment entre pedres a uns llocs i d'arrebossat a uns altres. La porta d'accés es troba a un nivell elevat, construïda per obertura de mig punt, adovellada i de carreus amb orientació est; les altres obertures originals són petites espitlleres i la façana sud hi ha dues obertures (posteriors), molt grosses. El remat superior de la torre es troba incomplet i s'hi poden apreciar uns petits forats ben repartits, probablement per allotjar mènsules o estructures de fusta, pedra... de caràcter defensiu. Història Segons R. Miravall, la torre s'anomenà torre de Llaver al segle xii i fou lliurada per Ramon Berenguer IV a Roger Despuig com a centre d'una explotació agrícola; el topònim "Torre Despuig" apareix documentat el 1580. Segons en Bayerri, es parla de la torre d'en Corder com una torre de vigia aixecada sobre les runes d'una torre romana. Eludint als Castells Catalans, la família Corder assolí el relleu en la vida tortosina i el 1382 el ciutadà Pere Corder s'encarregà de l'estada del rei Joan I a Tortosa. Carreras Candi opina que l'origen de moltes torres medievals es deuen a fars ibèrics. Referències Enllaços externs «Torre d'en Corder». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Torre d'en Corder». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Torre d'en Deri

La Torre d'en Deri és una masia del municipi de Pals (Baix Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional. Està situada a uns 300 metres al nord-est del Mas Roig. El conjunt data segurament dels segles XVI-XVII i forma, juntament amb els masos veïns de Mas Roig i el Mas Cap d'Anyell un dels conjunts d'arquitectura popular de tipologia gòtico-reinaxentista més interessants de la comarca. En l'actualitat es troba deshabitat. És un edifici de pedra, amb teulada a dues vessants i una torre de defensa de planta circular situada a la banda sud-est. Hi ha afegides al cos principal altres construccions auxiliars, també de pedra i amb coberta de teula a dues vessants. La façana principal, orientada a migdia, conserva elements remarcables: una porta d'accés d'arc de mig punt amb dovelles de pedra i dues finestres de tipologia gòtica; la que es troba emmarcada per una orla amb motius decoratius geomètrics. Les impostes mostren relleus d'animals fabulosos. L'altra obertura està situada a la banda esquerra de la façana; és un element molt similar a l'anteriorment descrit i presenta relleus de testes alades a les impostes. La torre, que ha perdut amb el temps els merlets de coronament, conserva encara algunes espitlleres quadrades. És lleugerament atalussada i construïda amb pedres irregulars. La torre es comunicava amb el mas a través d'un pont. Referències
Torre d'en Garrell

Torre d'en Garrell és una torre catalogada com a monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) i protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Torre de planta circular que s'eleva formant un cos troncocònic. La coberta és plana. L'exterior presenta carreus irregulars de pedra i una cornisa de maó que recorre la part superior. Presenta espitlleres emmarcades amb maó i una porta allindanada. L'interior té un espai únic amb un pilar de maó, centrat, que suporta la coberta. Actualment hi ha unes construccions adossades a la torre. Història El 1874 l'Ajuntament de Vilanova va fer construir aquesta torre per utilitzar-la com a element defensiu durant la Tercera Guerra Carlina. L'autor del projecte va ser el brigadier Manuel Salamanca, qui també s'encarregà de trobar els emplaçaments més adequats per ubicar els sistemes defensius als camins d'accés de la ciutat. El bon estat de la torre es deu a diversos factors: el decret de protecció del 22/4/1949, la seva inclusió dins l'inventari d'arquitectura militar i el fet d'haver estat utilitzada contínuament. Actualment s'utilitza com a magatzem agrícola. Referències Enllaços externs Torre d'en Garrell, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Torre de Montgó

La Torre de Montgó és una torre de sentinella declarada bé cultural d'interès nacional a l'est del nucli antic de la població de l'Escala, al cim de la muntanya de Montgó del municipi de l'Escala. Torre de defensa de la pirateria bastida l'any 1598 per ordre de Felip I d'Aragó i Castella, per intentar protegir els pescadors de l'Escala i l'Estartit. A prop del camí que condueix a la torre, al Corral d'en Lleona, es varen trobar restes d'una vila romana (segle II-III). Es tracta d'una torre de planta circular, amb la base atalussada, bastida amb pedra de diverses mides desbastada, disposada en filades més o menys regulars i lligada amb morter de calç. Formada per planta baixa i dos pisos. La torre presenta una porta a la planta baixa, tot i que la porta principal es troba al primer pis i s'hi accedeix des de l'exterior, per unes escales de ferro actuals. Les portes també són de ferro. A la part superior, la torre tenia quatre matacans dels quals només es conserven restes de les mènsules de sosteniment. Al nivell del primer pis, hi ha diverses espitlleres quadrades, distribuïdes regularment en grups de tres, per a armes de foc. Pel que fa a l'interior, els nivells estan coberts amb voltes cupulars de pedra disposada concèntricament. Del primer pis, destaquen els arcs rebaixats de pedra, disposats a manera de fornícula dins del mur perimetral de la torre, alguns utilitzats per a facilitar la defensa de l'element a través de les espitlleres. El pis superior és descobert. Referències
Věž Montgó

Věž Montgó, katalánsky Torre d'en Montgó, je strážní věž v katalánském městě L'Escala. Nachází se na východ od historického centra města na vrcholu hory Montgo. Byla postavena na obranu proti pirátství v roce 1598 na příkaz krále Filipa. V blízkosti cesty vedoucí na věž byly nalezeny pozůstatky římského města z 2. až 3. století. Je to kruhová věž s šikmou základnou, postavená z kamenů různých velikostí, spojených vápennou maltou. Skládá se z přízemí a dvou pater. Věž má dveře v přízemí, ale hlavní vchod se nachází v prvním patře a je přístupný z vnějšího železného schodiště, které bylo přidáno v současnosti. Vrata jsou také ze železa. Na vrcholu se částečně dochovalo cimbuří. Na úrovni prvního patra je několik střílen. V interiéru jsou kamenné klenby. Roku 1949 byla prohlášena španělskou kulturní památkou. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Torre d'en Montgó na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Věž Montgó na Wikimedia Commons