NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Pere de Pals

Sant Pere de Pals és una obra de Pals (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església gòtica d'una nau amb capçalera poligonal, que incorpora alguns escassos elements del temple anterior, romànic. És coberta enterament amb volta de creueria, a la nau dividida en tres crugies per arcs torals apuntats; hi ha un cor, també amb volta de creueria, i capelles laterals gòtiques més tardanes. Les claus de volta i les impostes són esculpides. A l'absis hi ha tres grans finestrals gòtics. Al frontis hi ha una rosassa amb decoració calada, gòtica, però la portada és d'època posterior, barroca popular: frontó corbat, pinacles amb boles ornamentals i fornícula amb una imatge de pedra del patró, amb abillament papal, de caràcter molt popular. El campanar, quadrat i amb arcades de mig punt, sobre l'angle nord-oest de l'edifici i un terrabastall alçat sobre la volta són afegitons tardans. El ràfec de la teulada presenta decoració pintada. L'església és construïda amb carreus ben escairats, de gres. Història L'any 1202 Gilabert de Cruïlles prestà homenatge al bisbe de Girona per la parròquia de "Sancti Petri de Pals". El 1222 Ermessenda de Peratallada reconeixia tenir el delme d'aquesta parròquia per la Seu de Girona. L'any 1478 el rei Joan II, en una lletra adreça als consellers de Pals, concedia permís per aprofitar les pedres del castell, que era molt ruïnós, amb la fi d'obrar, reparar i cobrir l'església de Sant Pere de Pals. Referències
Sant Pere de Pujalt

Sant Pere de Pujalt és l'església parroquial del poble de Pujalt, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situada en el mateix nucli de població de Pujalt, a prop de l'extrem nord-occidental del poble. És una església construïda durant la segona meitat del segle xx, però el seu estil harmonitza perfectament amb la resta d'esglésies de la comarca. Església de planta rectangular amb capçalera a llevant que presenta a migjorn un cos adossat al centre del qual s'aixeca la torre-campanar. És precisament a la base del campanar, on s'obre la porta d'arc angular i muntants inclinats. Per damunt del nivell de la coberta de la nau, el campanar té forma de piràmide truncada, adquirint, de nou, al darrer tram la forma cúbica. A aquests darrer pis, s'obre a cada pany de paret un arc angular. Remata la torre-campanar una petita coberta piramidal de llicorella. L'aparell més emprat és la pedra pissarrosa local en blocs paral·lelepipèdics molt allargats. A l'interior la nau està coberta amb una original volta d'aresta doble. La il·luminació s'aconsegueix mitjançant unes finestres romboïdals. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Pere de Pujalt en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Pere de Ripoll

Sant Pere de Ripoll és una església situada a la mateixa plaça que el monestir de Santa Maria de Ripoll, al municipi de Ripoll (Ripollès). Ha estat declarada com a bé cultural d'interès local. Història La parròquia de Sant Pere fou consagrada l'any 880. Deu anys més tard el temple fou ampliat i va ser consagrat de nou, pel bisbe Gotmar de Vic. Era el temple parroquial, destinat als feligresos que vivien prop del monestir. D'estil romànic, aprofità parts de l'antic edifici preromànic. En el segle xi es va refer l'edifici, amb una planta de tres naus acabades en tres absis semicirculars. Aquest temple va perdurar fins a finals del segle xvi o principis del xvii, quan es va reformar completament el seu interior. En el segle xiv, es van construir torres i els murs de migjorn i de tramuntana, que formaven part de les defenses del monestir, fet que alterà l'estructura del temple. A finals del segle xvii es va construir la capella de la Congregació, beneïda l'any 1704. Durant la invasió francesa el temple fou saquejat i destruït parcialment. L'any 1860 es van arreglar els danys, es va construir el pòrtic d'entrada i es va ampliar el presbiteri. En 1893, quan fou restaurat el monestir de Santa Maria de Ripoll, es va traslladar la parròquia a l'església del monestir i el temple de Sant Pere passà a ser secundari. La presència del Monestir condicionà qualsevol intervenció al seu entorn. Per això, l'actuació de l'arquitecte Josep Maria Pericas fou molt discreta en deixar la façana de l'església en segon pla i conservant l'opacitat del mur que tanca la plaça. En 1936 el temple va ser profanat i els seus retaules destruïts. Posteriorment no es va restablir el culte i des d'aleshores s'utilitza amb fins culturals. L'edifici fou remodelat per tal d'allotjar el Museu Etnogràfic de Ripoll, modificant encara més la seva fisonomia externa. És destacable l'escala helicoidal de volta de rajola amb coronament ceràmic amb què s'accedeix a la planta destinada a l'arxiu-museu. Un cop traslladat el museu a l'edifici veí de Can Budallés, el 2013 a Sant Pere es va obrir el Centre d’Interpretació, impulsat pel Consorci Ripollès Desenvolupament en el marc del projecte Terra de Comtes i Abats. Es tracta d'un equipament que té com a missió explicar la història del monestir de Ripoll des de la fundació fins a l'actualitat, amb què es complementa la visita a l'església monàstica i el seu claustre. Està situat a la capella de la Congregació de la Immaculada Concepció, un edifici construït al segle xvii, annex a l'església de Sant Pere, al costat del mateix monestir de Santa Maria. Referències
Sant Pere de Santa Fe de Segarra

Sant Pere de Santa Fe de Segarra és una església romànica al poble de Santa Fe de Segarra dins del municipi de les Oluges. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Història Documentada el 1024, la duplicitat de sants del topònim fa pensar que el primitiu temple d'aquest indret fou dedicat a Santa Fe, cosa queen faria remuntar l'origen a temps més antics. L'any 1391, integrada dins del bisbat d'Urgell, s'esmenta en la relació de la dècima papal recaptada aquell any a la diòcesi dins el deganat de la Vall de Lord. A final del segle xvi s'integrà dins la nova diòcesi de Solsona. Arquitectura Es tracta d'un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó reforçada per un arc toral, i capçada amb un absis de planta semicircular. L'edifici original després ha estat modificata i engrandit amb cossos afegits. Al costat sud de la nau hi ha una absidiola, mentre que al costat nord hi ha una capella de planta rectangular, afegida en època tardana, i contemporània al campanar de torre de quatre obertures. Aquesta capella deu substituir una absidiola que devia completar una capçalera trevolada, la qual presenta coberta independent de dues aigües, més baixa que la de la nau, i està datada en una inscripció epigràfica situada en un dels murs, en la qual es pot llegir l'any 1736, juntament amb la representació d'una palma de màrtir i unes graelles, que podrien fer referència al martiri que va patir sant Llorenç. La porta d'entrada, amb llinda treballada, és posterior al romànic i s'obre al mur nord. Adossat al semicercle absidal hi ha el cos que forma la sagristia, amb coberta d'un sol pendent, que és il·luminat per una petita finestra amb llinda, mentre que l'absis de la mateixa alçada de la nau, té dues finestres, una al centre amb arc de mig punt monolític, i una altra al costat sud. Al mur sud sobresurt exteriorment una absidiola que fa la mateixa alçada de la nau, amb una finestra d'arc de mig punt monolítica, així com una obertura més alta i allargassada que il·lumina l'interior de la nau. Sobresurt el fet que totes les finestres dels absis són de doble esqueixada. Referències
Sant Pere de Tor

Sant Pere de Tor, antigament Santa Maria, és l'església parroquial del poble de Tor, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba a l'extrem sud-oriental del poble. Descripció Església d'una sola nau amb capçalera rectangular coberta amb volta de canó a l'est. La nau presenta una coberta de fusta. Als peus de l'església s'obre la porta amb arc de mig punt format per grosses i ben tallades dovellles emmarcades per una arquivolta exterior que descansa a cada costat en una imposta. A la part superior de la façana, s'obre una petita finestra. Al costat septentrional de la capçalera es troba la torre campanar que, en la base, és del segle x (Xavier Barral pensa que les finestres de la part baixa d'una sola esqueixada no justifiquen una datació tant alta), continua en el XI, en el qual són visibles les finestres geminades actualment encegades. Al segle xvii es construí en el costat septentrional un porxo, i sembla també que fou quan s'encegaren les esmentades finestres i els absis que remataven la nau en els quals s'emmarquen els arcs en el parament de l'actual capçalera. Remata el campanar una graciosa coberta amb diminutes llucanes. Història Tor és ja mencionat l'any 839, en l'Acta de Consagració de la Seu d'Urgell. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Carabassa i Villanueva, Lluïsa; Llaràs i Uson, Celina. «Sant Pere de Tor». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Pere de Tor en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Pere de Vilanova de Bellpuig

Sant Pere de Vilanova de Bellpuig és un monument del municipi de Vilanova de Bellpuig (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Església de carreus de pedra. Consta de tres naus i les cobertes són: volta de canó amb llunetes a la nau central, volta de canó a la lateral, sent d'aresta la coberta de l'entrada. La nau central està separada de les laterals per arcs de mig punt sense pilastres. Aquesta té quatre trams i tres vitralls a cada costat. El cor és als peus. La portada és quadrada i pel damunt s'obre una rosassa. Sobre les naus laterals hi ha dos contraforts. Història Malgrat l'arxiu parroquial va desaparèixer durant la Guerra Civil, en la fàbrica del temple queden paleses les diferents èpoques constructives o de reforma. La primera construcció seria gòtica, de la qual encara en resta una part (l'arcada del mur nord). Fou reformada i ampliada al s. XVII, reforma a la qual pertany quasi tota l'estructura actual. La penúltima reforma la feu l'arquitecte J. Bonet, el 1949, construint de nou el cimbori i el campanar amb un material constructiu diferent al de la resta de la fàbrica. El 1990 es va reformar la façana dels peus, coronant-la amb una estructura triangular, la qual emmarca un medalló on hi són representades les claus de Sant Pere, patró de l'església. Referències
Sant Pere de Vilopriu

Sant Pere de Vilopriu és un edifici religiós del municipi de Vilopriu (Baix Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Pere es troba a la part més alta de Vilopriu, formant un conjunt amb el castell i la muralla. És un edifici de planta rectangular, amb absis pla amb cantoneres arrodonides i coberta de teula a dues vessants. L'exterior del temple és d'una gran sobrietat. La porta d'accés, precedida per quatre graons, és rectangular i subsisteix una d'anterior, d'arc de mig punt. Al centre de la façana hi ha una obertura circular, i una mica més amunt es troben els dos únics elements decoratius exteriors esculpits: dues gàrgoles situades prop dels dos angles de façana. Aquesta es corona amb un campanar d'espadanya amb quatre obertures d'arc de mig punt. L'interior es cobreix amb volta de creueria. Història L'església de Vilopriu és esmentada ja en els segles xiii i xiv. L'edifici actual, però, tot i conservar part dels murs dels segles XIV-XV, presenta una estructura fonamentalment dels segles xvii-xviii. Referències
Sant Pere del Masnou

Sant Pere del Masnou és l'església parroquial de la vila del Masnou (Maresme). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós de planta rectangular, amb nau central i dues laterals. Exteriorment presenta un cos central amb una teulada a dues vessants i carener perpendicular a la façana, on se situa la porta d'accés d'estil neoclàssic construïda en granit i al seu davant una fornícula amb la imatge de Sant Pere i una petita rosassa. A la dreta es troba la torre campanar amb tres cossos quadrats concèntrics. El desnivell d'alçada entre la nau central i les laterals se solucions exteriorment mitjançant contraforts de forma triangular amb el costat superior corbat. Si bé la façana és arrebossada, la resta de l'església és de pedra sense cap mena de recobriment. Història El temple va ser iniciat l'any 1760 per Miquel Garriga i va ser acabat pel seu fill Pau Garriga Mates el 1817, coincidint amb la segregació de la parròquia, fins aleshores integrada a Teià. Miquel i Pau Garriga són l'avi i el pare de Miquel Garriga i Roca, posterior arquitecte municipal. Anys més tard, Miquel Garriga i Roca duria a terme l'altar major i la capella del Sagrament. L'església va ser cremada i va quedar molt malmesa durant la Guerra Civil Espanyola. Els dos cossos superiors de la torre del campanar foren construïts a la dècada dels seixanta. Originalment a l'esquerra de la façana existia una torre de defensa coronada amb merlets. Referències
Sant Pere del Pla de l'Arca

Sant Pere del Pla de l'Arca és una església del municipi de la Jonquera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Sant Pere del Pla de L'Arca sofriria fortes alteracions a l'afegir-hi una construcció en època posterior (XVII - XVIII). És d'una sola nau amb absis en forma de ferradura que s'aprecia en l'interior. L'absis tindria diferents obertures, encara que algunes semblen tapiades, se n'aprecia una en forma d'espitllera. Quant a la porta d'accés a l'església hi ha dues opinions diferenciades: a) Deulofeu és del parer que la porta es trobaria en el frontis i que posteriorment seria tapiada; b) J. Badia és de l'opinió que la porta original estaria situada a migdia tal com encara es conserva tot i que en data posterior serviria per a comunicar les dependències de l'església amb l'afegit casalot. De coberta només en resta a la port del frontis. És volta de canó i s'aixeca sobre unes banquetes por acusades, que estaria cobert per plaques de pissarra tal com queda en algun punt. El frontis té una finestra d'arc de mig punt i actualment no hi ha porta. El parament es redueix a lloses de granit sense treballar, formant filades d'opus spicatum, sobretot, a l'absis i frontis; encara que hi ha filades posteriors. Referències
Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa

Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa és una obra de Masquefa (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici que ha pervingut fins als nostres dies fou edificat a finals de segle xii o començaments del segle xiii. Es tracta d'una construcció d'una sola nau coberta amb volta i acabada amb un absis en forma de semicercle. Aquest absis, tot i que és molt senzill, constitueix l'única part de l'església amb elements decoratius, llevat de l'òcul: un fris de dents de serra i per dessota una sèrie d'arcuacions de les dites llombardes, que semblen sostingudes per petites mènsules amb relleus esculpits d'animals, figures humanes, petxines,...molt dins de la línia de les construccions del segle XII En el mur frontal, a ponent, trobem un òcul de grans dimensions i de decoració vegetal, emmarcat per uns carreus ben tallats i regulars que podem observar al llarg dels murs exteriors de tota l'església. En alguns moments s'hi poden apreciar les marques de picapedrer, característiques de les obres realitzades al segle xiii Pel que fa a l'interior, la part més separada de l'absis és ja clarament gòtica, amb voltes de creueria, que sostenen el cor En el baptisteri, mancat de la pica baptismal, s'observen restes de pintures que representaven el Baptisme de Jesús El campanar ha sofert modificacions en la teulada que antigament era horitzontal i ara apareix a quatre vessants i acabada en punta. Història Citada per primera vegada l'any 936, l'església romànica de Sant Pere i la Santa Creu, està situada en un espadat entre el Torrent del Cementiri i la Riera a uns cinc-centes metres del poble de Masquefa del qual era antigament la parròquia L'edifici que ha pervingut fins als nostres dies fou edificat a finals de segle xii o començaments del segle xiii. Referències
Sant Pere Màrtir d'Olot

Sant Pere Màrtir d'Olot és una església del municipi d'Olot protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada al centre d'una gran plaça porxada. Realitzada amb rajols i pedra aplacada. La façana principal mira a l'oest i té una àmplia porta d'entrada damunt la qual hi ha un balcó cobert i un gran òcul. Disposa d'una sola nau de forma ascendent de manera que l'altar és a la part més elevada. L'edificació és de forma ascendent amb diferents volums prismàtics a l'exterior. A la façana de llevant hi ha el campanar i un gran cap representant el Màrtir, fet per Jaume Lloret Sidera l'any 1955. Cal destacar la coberta de membrana de formigó del campanar, de forma hiperbòlica. Història La urbanització d'aquest puig va ser feta pels arquitectes Joaquim M. Masramon i Ignasi Bosch entre els anys 1951 i 1956. Es va voler fer un eixample pels pobres en contrast amb l'eixample Malagrida. Es bastiren més de 332 habitatges, seguint l'esquema de ciutat-jardí, amb ordenació i dissenys populars, que tenen tant de "revival" noucentista com d'influx dels arquitectes de la Direcció General de Regions Devastades i de l'Institut Nacional de Colonització. Referències
Església de Sant Pere Sallavinera

L'església de Sant Pere Sallavinera és un temple parroquial del municipi homònim (Anoia), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'església és documentada ja l'any 1089, però l'edifici actual és el resultat de diverses reformes i afegitons, com la que hi va promoure el rector Salat cap el 1870. Des del segle xiv, en depenien com a sufragànies les de Sant Jaume de Puigdemàger i Sant Gil de Solanelles. També en depenen les de Sant Jordi de la Llavinera, Santa Margarida del Mas de la Cogullera i la de la Sagrada Família del Molí de Boixadors. Descripció És un temple de planta rectangular i un sol absis a la capçalera. El campanar, construït posteriorment i de planta quadrada, es troba al costat de migdia, així com la porta d'entrada a l'església. Referències
Iglesia de San Pedro Sestronques

La iglesia de San Pedro Sestronques es un templo católico situado en el término municipal de Anglés, La Selva, Gerona, Cataluña, España. El primer dato que se tiene es del siglo IX cuando era sufragánea de la iglesia de San Amanç y más tarde de la de Sant Martí Sapresa. El templo actual, sin embargo, parece más tardío, del siglo X o XI. A finales del siglo XX la iglesia amenazaba ruina e incluso se hundió el techo. La iglesia es de una sola nave, con orientación al este, con cubierta de madera y un ábside con bóveda de cuarto de cañón. Cuenta con dos ventanas, una en el ábside y la otra en el muro norte con una factura muy curiosa y extraña para un templo de estas características, ya que se trata de una gran ventana con arco de herradura, que alguien ha querido ver como de origen prerrománico del templo, lo que puede ser discutible, sobre todo por las dimensiones que tiene. La puerta de entrada está en el centro del muro de poniente, con un arco simple y con dovelas poco trabajadas. Corona este muro una espadaña de un único ojo. Bibliografía Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Pedro Sestronques. Enlaces externos San Pedro Sestronques
Sant Pere Somont

Sant Pere Somont és una església del municipi de les Valls de Valira inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós d'una nau i absis rodó amb dues finestres de doble esqueixada. La portada es troba a la façana S, però la primitiva era al mur N. L'església té uns goigs dedicats a sant Pere, editats el 1982, amb lletra de Josep Espar i música de mn. Albert Vives. Referències
Sant Pol de Sant Joan de les Abadesses

Sant Pol de Sant Joan de les Abadesses és una església romànica del municipi de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional. Les restes de l'antiga església parroquial de Sant Pol estan a prop del monestir de Sant Joan, al centre de la vila. Descripció Actualment de l'edifici només en resta la capçalera i el frontis, ja que ha desaparegut tota la nau que les enllaçava. Es poden veure els tres absis disposats en forma de trèvol, que sostenen la cúpula sobre trompes que sosté la torre campanar del segle xviii. L'absis central, a llevant, presenta com a decoració una simple cornisa sostinguda per petites mènsules. El de migjorn té al ràfec arcuacions llombardes amb ornamentació esculpida als permòdols. El de tramuntana té la part superior destruïda. La portada, situada a la façana de ponent, és d'arcs en degradació, dos dels quals sostinguts per columnes amb capitells i timpà esculpit amb la representació de Crist entronitzat flanquejat per sant Pau i sant Pere i un àngel a cada extrem. Història L'església, bastida a principis del segle xii, fou ampliada el 1728 amb una nau a cada costat, i una façana de coronament ondulat. El 1851 deixà de ser parròquia (funció que passà a l'antiga col·legiata del monestir). El 1936 fou destruïda, i l'abandonament subsegüent menà a la ruïna progressiva de l'edifici. Els anys 1960 se'n consolidà la part subsistent de la construcció romànica. Referències
Sant Ponç del Papiol

Sant Ponç del Papiol és una capella del municipi de l'Arboç protegida com a bé cultural d'interès local. És un edifici d'origen romànic del segle xiii que ha patit moltes reformes. Des del 1070 està documentat el nucli del Papiol com una de les possessions del castell de Castellet. Descripció La capella, d'una sola nau i coberta amb un embigat de dues vessants, presenta una portalada de punt rodó i campanar de cadireta de dos cossos. Damunt la portalada hi ha un escut de pedra, on veiem un corn de banya i un lleó rampant. El mur lateral està sostingut per una sèrie de contraforts. Història El 1304, Sant Ponç de Papiol era l'església parroquial de l'Arboç. El 1343 feu testament Pere Aymerich, senyor del castell del Papiol, pel qual es decretava que ell, la seva muller i els seus dos fills fossin enterrats a l'església de Sant Ponç. Posteriorment (1429) es produïa, per decret episcopal, la unió de l'església de Sant Ponç i la de Banyeres, per raó d'un terratrèmol que enrunà la casa rectoral; malgrat tot, el rector de Banyeres hi havia de celebrar missa el dia de Sant Ponç i cada quinze dies. Referències Enllaços externs «Sant Ponç del Papiol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.