NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Rosell

El Mas Rosell és una obra del municipi de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta quadrada, amb forma de torre, de dues plantes i golfes i coberta de quatre vessants, adossat a un grup de cases anomenades Can Pujades. Les façanes són arrebossades i pintades de color blanc. La planta baixa consta d'un sòcol d'arrebossat, pintat de color grisós, i de diverses obertures emmarcades de pedra calcària desbastada, d'estil rústic. A la llinda de la porta principal, formada per nou grans blocs, hi ha la llegenda següent: MAS ROSELL, 1933. Les finestres del primer i segon pis presenten alguns elements d'inspiració modernista, com rajoles vidriades de color blau que emmarquen les finestres, que al segon pis són d'arc rebaixat. L'element més rellevant de la casa és l'imponent ràfec emergent, sostingut per bigues de fusta. Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: inventari històric, artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998-2001 TEIXIDOR i PALAU, R.; Brunyola de Castell a Poble i de baronia a municipi., 2006 TARRÚS, J. i COMADIRA, N.; Guia de l'Arquitectura dels s. XIX i XX, 1977
Mas Salló d'Armadans

El mas Salló d'Armadans és una mas del municipi de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat de dues plantes i coberta de doble vessant a façana, situat a prop de l'ermita de Sant Romà (veure la fitxa corresponent a l'Ermita de Sant Romà, Brunyola). La façana està arrebossada, a excepció dels marcs de pedra de la majoria d'obertures. Pel que fa a la façana principal, a la planta baixa consta de dues finestres, tapades per vinyes emparrades descuidades, i un portal de mig punt adovellat de grans blocs de granit. Repartida entre les tres dovelles centrals hi ha gravada la següent llegenda: A O 1 9 1 0 J C A la primera planta hi ha tres finestres, una d'elles balconera i aparentment reformada durant el segle xix. Les altres dues finestres són emmarcades de pedra. Una d'elles té un arc conopial a la llinda i l'altra un arc deprimit còncau. El ràfec és simple, sense fileres de rajola o teula entre la façana i la teulada, al marge d'una canalera metàl·lica. A la façana hi ha restes d'un rellotge de sol rectangular i pintat de color blanc. Al voltant de la casa hi ha altres adossats i magatzems. Hi ha un forn adossat a ponent, una zona de treballa agrícola a llevant, una altra separada i un pou, a migdia. Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: inventari històric, artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998-2001 TEIXIDOR i PALAU, R.; Brunyola de Castell a Poble i de baronia a municipi., 2006
Masia de Ribatallada

Ribatallada és un mas a uns 4 km a l'est del nucli d'Artés (el Bages) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Es tracta d'una masia orientada a llevant, de planta rectangular i coberta a doble vessant. En la façana principal, cara est, hi ha una finestra romànica, avui tapiada, constituïda per una columna de fust llis, amb un petit basament i un capitell que la culmina. Sota la finestra es troba una portalada de mig punt adovellada. Al cantó de migjorn hi ha un altre portal, obrat amb totxo, material també emprat per delimitar la resta d'obertures. El mas està envoltat per un barri, on hi ha alguns coberts. L'aparell de la façana principal és obrat amb carreus un xic irregulars, però ben conservats. La resta de murs presenten força restes d'arrebossat. Història Consta que el 1558 aquest mas fou adquirit per una sastre a l'antic pagès. A partir d'aquesta data el mas anà passant d'unes mans a altres. Va ésser comprat el 1653 a les hereves de Tomàs Oller i Oliva Gurri. Segons el capbreu de 1693, n'era propietari Josep Rodoreda. El 1753 és propietat d'Antoni Sobrevals, paraire d'Artés. El 1894 el propietari era Magí Vintró i Mas i el 1954 consta a nom de Josep Mª Vintró de Barcelona. En aquest mas sempre hi ha hagut masover. El 1875 ho era Magí Trulls Closa. El 1915 ho era Valentí Cases Roca de Calders i el 1960, Sebastià Vilavendrell Morral, pagès d'Artés. Referències
Plaça Major (Artés)

La Plaça Major és una obra del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta de la plaça de l'antic nucli històric de la vila d'Artés. Situada a la part més elevada del nucli urbà ocupa un ampli espai rectangular obert al sector de tramuntana per les restes de l'església de Santa Maria i el gran desnivell formant pel primer recinte de muralles de l'antic castell d'Artés existent parcialment en l'interior d'una masia que flanqueja la plaça al sector de migdia. L'actual condicionament ha estat obra de l'ajuntament de la vila i de la Generalitat de Catalunya amb un projecte de l'arquitecte Antoni Cortina i Miquel. A Prunés, arquitectes municipals autors del projecte. Amb aquesta remodelació s'ha dissenyat un passeig exterior de ronda a les muralles i reconstruint plenament aquestes muralles. S'ha reproduït també l'espai que ocupava l'antiga església. Història La plaça Vella o Major d'Artés va mantenir-se inalterable fins que l'any 1914 les autoritats de l'època van manar enderrocar la planta de l'església de Santa Maria, al·legant un dubtós estat de ruïna; uns anys abans de la guerra civil es va construir un depòsit circular d'aigua potable al mig de la plaça i l'any 1972 se'n va construir un altre de rectangular aper tal d'abastir a les creixents necessitats d'aigua de la vila. Amb totes aquestes obres quedà totalment alterada i degradada la unitat històrica i artística de la plaça, recuperada ara gràcies a les creixents restauracions i actuacions. Referències
Can Cadafalch

Can Cadafalch és una masia del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia d'estructura clàssica i planta rectangular. El frontis presenta una solució asimètrica deguda a l'ampliació de la cruixia lateral esquerra. La distribució de les obertures en el mur, també corrobora l'arítmia de la façana. Un portal adovellat i d'arc de mig punt, dona entrada a la casa pel lloc on s'ha practicat l'ampliació. Adossada en el mur del lateral dret, s'hi troba una construcció porxada de secció quadrada i teulada a quatre vessants amb ràfec sobresortint, que forma part del conjunt habitat. El cos afegit, resultat freqüent d'aquests additaments a l'habitacle principal, es causa d'una certa complexitat volumètrica, que allunya Can Cadafalch de la tipologia clàssica i descrita per Josep Danés (grup II). Les construccions annexes, són usades actualment per útils feiners. La teulada és a dos vessants i el carener perpendicular a la façana. Història La finca de la masia és esmentada el 1308 i habitada des de llavors per la família d'aquest cognom. S'hi ha trobat "pedres de llamp", del Neolític i enterraments medievals. Té una capella dedica a Sant Antoni, amb pedres treballades a les parets que porten les dates de 1628 y 1708. Antich de Cadafalch, fou rector de Sant Feliu del Racó del 1417 al 1488. Narcís Cadafalch (de la Parròquia de Savall i del terme civil de Castellar) era síndic de Castellar entre el 1640 i el 1653. El 1859, amb la reorganització parroquial, se segregà de la parròquia de Sant Llorenç per ser afegida a la de Castellar. La mare de l'arquitecte Puig i Cadafalch era nascuda en aquesta masia. Referències
Can Carner

Can Carner és una masia del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia de planta quadrada i teulada a quatre vessants, amb dos cossos adossats, que transcorre al llarg dels murs laterals formant, d'aquesta manera, una teulada més baixa d'un sol aiguavés en cadascun dels cossos. Descripció La proporció de la façana resulta simètrica malgrat els cossos adossats. A tres finestres que hi ha sota el teulat li corresponen tres balcons de la segona planta, marcant una línia de continuïtat en els vanos. Els tres balcons estan flanquejats per dos obertures més, també amb barana de forja i que pertanyen als cossos adossats. L'edifici aconsegueix així una simetria malgrat les ampliacions. Les teulades són poc inclinades i els ràfecs d'escassa sortida. Història Antigament era anomenada Casa Carner del Pla. Guillem de Carner, sacerdot de Castellar del Vallès, hi vivia el 1274. Jaume Carner fou el batlle de Castellar el 1493 i Jaume Descarner, probablement el seu fill, ho va ser també l'any 1530. Referències
Can Quer

Can Quer és una obra del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia de construcció asimètrica i murs de còdols amb morter. Presenta una porta arquitravada amb adovellat als cantons. En el lloc de la llinda s'hi troba una biga substituint la típica pedra massissa que fa de llinda habitualment. Les finestres de la planta baixa són atrompetades i donen fe del gruix del murs. A la segona planta hi ha un rellotge de sol i una finestra de caràcter gòtic que fan pensar en una antiga significació arquitectònica. Els elements ornamentals gòtics de la finestra, i que es troben a l'altura de les pedres de descàrrega, marquen una possible relació artística, o d'influència, amb les peces inscrites en el mur de Can Messeguer, i que eren provinents de l'església romànica de Sant Martí. Possiblement tinguin la mateixa procedència. A l'habitació principal es conserven les restes d'unes pintures murals dels segles xvi-xvii que representen la Mare de Déu amb el Nen, fragments d'una sanefa i una cara de perfil. Història Fou antigament anomenat «Mas Cuiàs». Es troba esmentada des del 1349. Es disposa d'un inventari de tots els béns de la finca que data dels anys 1461-1463. Referències
Església de Sant Feliu del Racó

L'Església de Sant Feliu del Racó és una església del poble de Sant Feliu del Racó, al municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental). És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església parroquial amb testimoni preromànic consistent en un pòrtic o atri simètric al campanar actual, sota el qual hi quedava una gran portalada d'arcs de ferradura, difícil de comprovar donat l'estat en què es va trobar. A cada costat de la porta hi havia dos arcs de pedra tosca i corresponien a les obertures d'un atri que era extern al temple. De la primitiva església romànica queda solament el campanar, situat a la façana de ponent. És d'estil romànic llombard amb planta quadrada i dos nivells de finestres geminades. La decoració presenta arcuacions. A l'intradós de les finestres de la paret nord del campanar i sota el ràfec de la teulada que el cobreix, s'hi troben unes pintures, probablement coetànies, que simulen carreus irregulars. Aquest campanar romànic es troba en desús. L'església fou reformada el segle xviii, canviant-li l'orientació. L'església actual és del segle xix (1819) d'estil romà d'Orient, amb una sola nau, campanar esvelt i octogonal. L'ara d'altar és paleocristiana, realitzada en marbre i amb nombroses grafies incises i escampades per tota la superfície i la motllura. Les seves mides són: 94,5 x 54,5 x 6 cm. Les seves mides la relacionen amb altres lapidaris romans trobats. Les grafies s'han erosionat molt degut a l'emplaçament anterior de l'ara, en un safareig o bassa. La troballa d'aquesta ara fa suposar un origen més remot al segle x de l'església. Història En els segles x i xi Sant Feliu del Racó era conegut com a Sant Feliu de Valrà. L'any 920 l'església de Sant Feliu constava com a propietat del Monestir de Sant Cugat. A inicis de l'any 936, un precepte del rei Lutari confirma els béns de Sant Cugat del Vallès on hi figura l'església de Sant Feliu. Anys més tard, en el desembre de 1002, en la butlla de Silvestre II i en la de Joan XVIII, de novembre de l'any 1007, es torna a confirmar Sant Feliu del Racó com a béns de Sant Cugat. A partir del 1052 ja no es troba, en el cartulari de Sant Cugat, el nom de Valrà, sinó el de Sant Feliu de Castellar, figurant en una venda de l'any 1064, en que l'abat Andreu fa tractes amb Ramon Sans i la seva esposa, venent l'església de Sant Feliu de Castellar, amb les seves cases, terres, etc. a priori, pagant cada any una moneda d'or al monestir. La parròquia actual és del segle xviii (1712) i celebra dues grans festes, la del patró Sant Feliu Africà, el quart diumenge d'agost i la de la copatrona Santa Quiteria, el 23 de maig quan s'hi celebra una benedicció de pans. Referències
Mare de Déu de les Arenes

La Mare de Déu de les Arenes és una església del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici romànic d'una sola nau amb absis semicircular sense decoració externa. Presenta grans contraforts a la façana de migdia, on es troba l'antic accés del temple, una porta amb arc de mig punt actualment tapiada. Adossada a la paret nord hi ha la casa dels ermitans, de construcció molt posterior i amb coberta d'una inclinació, vers l'església, trencant l'harmonia estètica. L'actual façana, a ponent, està arrebossada, i el campanar és d'espadanya. Aquests dos elements són de construcció moderna. Fins a l'any 1936 hi havia un retaule del segle xvii i una imatge de la Verge, romànica del segle xi, ambdós foren destruïts. L'actual imatge és una reproducció feta l'any 1941. Història La Capella de la Mare de Déu de les Arenes està situada al peu de la muntanya de Sant Llorenç de Munt, a la part oriental, i a la banda dreta del riu Ripoll. El lloc de Les Arenes es troba ja citat en documents del segle x i formava part, per tant, de la parròquia de Sant Feliu del Racó. Malgrat no disposar de gaires notícies del període medieval de la zona de Les Arenes, es creu que la presència de l'Església de Santa Maria sembla obeir les necessitats de culte religiós d'un nucli de pagès. La documentació de l'església data del segle xii. L'any 1126 es troba com a obra dels Monjos de Sant Llorenç de Munt. L'any 1141 és documentada com una capella construïda per un tal Guillem d'Horta. La capella està situada en una cruïlla que uneix els nuclis poblats de la conca del Ripoll i era molt sovint visitada pels vianants. Després, a causa de la forta davallada demogràfica del país durant la Baixa Edat Mitjana, que repercutí molt en tot el massís de Sant Llorenç, la capella perd el seu caràcter inicial i adopta funcions d'ermita. Tot i així, la Capella de les Arenes ha estat un lloc molt freqüentat pels habitants de la comarca. Els ermitans tenien el tractament de frare i vestien hàbit. Eren designats pel rector de Sant Feliu del Racó i podien residir a la casa annexa a l'església, conrear les terres de l'ermita i realitzar certes funcions religioses i de culte. En el període de 1718-1751 hi havia cinc ermitans. Actualment, casa i capella resten tancades. Referències
Plaça Major (Castellar del Vallès)

La Plaça Major és una plaça pública del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La Plaça Major presenta tres accessos amb grans escalinates. La primera dona al carrer Major i la segona està formada per dues escalinates al mig de les quals es troba una font. La Plaça està vorejada per un mur amb grans carreus de pedra estrets de la pedrera local de cal Comes i treballada per picapedrers del poble. Ornamenten el mur grans gerros de terrissa. L'espai que conforma la font és de forma trapezoïdal. Un banc de pedra recorre el mur i al mig es troba la font. Aquesta està sustentada per una gran basa, amb un plint circular sobre el que es recolza la pica, sortint del seu centre s'aixeca un pilar format per un prisma octogonal. De quatre de les cares del pilar surten dos peixos i dos corns de l'abundància. El pilar està coronat per un fanal fet de ferro forjat. Història La construcció de la Plaça Major es portà a terme entre els anys 1931-1934 fent servir material de la pedrera de cal Comas, situada al Puig de la Creu i prop del poble. Aquesta pedrera s'obrí l'any 1852 amb motiu de la construcció de la nova església parroquial. El cost total de la pedra ascendí a 13.334 ptes. Referències
Sant Hilari Vell

Sant Hilari Vell és una masia del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció Civil, una masia de planta basilical, gairebé quadrada, coberta a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana principal, orientada a llevant. Aquesta façana principal està tancada per un cos edificat modernament construït perpendicularment a l'eix de la masia; la façana de llevant i aquest nou agregat són arrebossats. La resta de la masia conserva la pedra vista. Un cos de galeria d'arcs de mig punt adovellats i sostinguts per columnes poligonals ocupa tot el perímetre de les façanes de llevant i de tramuntana. Història La Masia de Sant Hilari vell és una de les més antigues del terme municipal d'Artés; en el Fogatge de l'any 1553 s'esmenta ja a "Salvedor St. Eulari" com un dels habitants del terme parroquial de Sta. Maria d'Artés i del Sector d'Horta, dominis del bisbe de Vic. Referències
Sant Joan i Sant Cerní de Tolosa

Sant Joan i Sant Cerní de Tolosa és una església del municipi de Canejan (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'entrada és al mur de migdia i és d'estil neoclàssic, realitzada en forma d'arc del triomf a base de pedra escairada. La capçalera presenta un absis de planta quadrada i coberta a tres vessants. Consta de tres grans obertures al sud. (amb dos contraforts) i una sagristia adossada al sud est. La planta és d'una nau amb coberta a dues vessants i volta de canó seguit. El presbiteri està format per tres arcs de mig sobre pilars quadrangulars. El campanar romà adjunt a l'extrem W i sembla de construcció força moderna també, amb les cantonades de totxo massís vist. És de planta quadrada i té coberta piramidal. Sota un rellotge de sol (a la paret Sud) hi ha encastada una pedra on hi ha representada una còfia de bisbe i un bàcul on s'indica l'any 1723. Conserva una pica benitera de marbre del segle xvi. Història El primer cop que trobem documentat el lloc és el 1278 amb el nom de Caneia L'església de Sant Sernith o Serni de tolosa és la parroquial. Tot i que el seu origen és medieval, ha estat molt reformada al segle xix (1818), segons figura actualment a la dovella central de la portada i de la construcció primitiva pràcticament no ens en queden restes arqueològiques. Referències
Карфур

„Карфур“ (на френски: Carrefour, „кръстопът“) е френска верига от магазини за търговия на дребно със седалище в Булон Биянкур. Основана през 1958 година, днес тя има оборот от около 79 милиарда евро (2017) и 384 хиляди служители и е сред най-големите търговски вериги в света с повече от 12 хиляди магазина на самообслужване в различни страни по света. През 1963 година компанията открива първия хипермаркет в Европа, а днес оперира над 1500 такива магазина. „Карфур“ започва работа в България през 2009 година чрез франчайзингова компания, съвместно с гръцката „Маринопулос“, която обаче фалира през 2016 година. През ноември 2023 година е обявено, че марката ще поднови работата си на българския пазар, след като гръцкият франчайзър Retail & More купува варненската верига „Паркмарт“. Бележки
Carrefour

For byen i Haiti med samme navn, se Carrefour (Haiti). Carrefour er en fransk hypermarkedskæde, der indgår i Groupe Carrefour-koncernen. Carrefour findes primært i Europa men også i Sydamerika, Oceanien og i Asien. Ved udgangen af 2009 havde Carrefour-kæden i alt 1.395 varehuse, som var fordelt over hele verden. Flest Carrefour-varehuse er der i Frankrig (218), Kina (184), Spanien (161) og Brasilien (150). Eksterne henvisninger Carrefour Frankrig
Carrefour

Carrefour (транскр. Карфур) француски је ланац супермаркета са седиштем у Масију. До 2024. имао је преко 14.000 продавница у 40 држава. Седми је трговац на мало по укупним приходима. Пословање Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Carrefour

Carrefour är en franskägd livsmedelskedja som ingår i den stora Groupe Carrefour-koncernen. Carrefour finns framför allt i Europa men även i Sydamerika, Stillahavsområdet och i Asien. Carrefour är en av de ledande livsmedelskedjorna i Folkrepubliken Kina. Se även Groupe Carrefour Externa länkar Carrefour Frankrike
El Prat (Gaià)

El Prat o Cal Prat és un mas al nucli de Gaià (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. Edifici orientat al sud-oest. Tipus II de la classificació de J. Danés. Edifici de tres plantes, que originàriament era de dues, ja que la tercera es construí el 1847. Porta adovellada. Material de construcció: pedra i tàpia. A l'arxiu de Cal Prat (que es troba a la casa nova de Cal Prat situada al límit meridional del municipi) hi ha documents que fan referència als tributs que pagava el mas així com les diverses compres d'aquest. Hi ha documents que daten del segle xv. En el fogatge de 1553 hi surt en Joan Prat que fou possiblement un dels primers propietaris. Les inscripcions a les pedres de l'edifici senyalen la data de construcció (1691) i de les següents ampliacions. Notes
El Corral Nou (Castellfollit del Boix)

El Corral Nou és un conjunt d'edificis al voltant d'un pati tancat del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Destaca el cos d'habitatges, en forma de L i cobert a dues vessants. Està format per dos edificis de diferents èpoques. El més antic, de planta baixa i pis, té la façana simètrica amb obertures altes a la plata baixa i de grans dimensions al pis. Destaca el balcó amb barana de balustres de terracota (només en queda una part). L'edifici més modern és de planta, pis i golfes i també té les façanes simètriques amb emmarcat de maó a les obertures, a les cantonades i també té un interessant ràfec. Sembla que el 1905 es va fer una reforma donant als dos edificis un mateix tractament d'estil. Història En un cos annex hi ha la inscripció en una llinda de fusta: Gibert 1767". Segons el propietari s'anomena Corral Nou perquè s'habità quan el castell fou abandonat. Referències
Església de Sant Esteve Sesrovires

L'Església de Sant Esteve Sesrovires és una església del municipi de Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Obra de l'arquitecte Josep Domènech i Estapà. L'església de Sant Esteve, construïda amb maó elaborat al mateix en la seva totalitat, substituí a un edifici anterior del segle xvii. L'obra actual, amb elements neogòtics i neoromànics, és una de les esglésies majors de la comarca. La façana és culminada per cos campanars bessons. L'església de Sant Esteve actual és el resultat de diversos intents per construir una nova església a la població. Tots els projectes anteriors foren descartats per dificultats econòmiques. En aquesta obra que data de l'any 1889 hi va participar la major part de la població, entre ells especialment en Josep Canals i Ribot. La primera pedra de la construcció es va posar diumenge, dia 3 d'octubre de 1886. L'església de Sant Esteve Sesrovires està situada a la Plaça del Doctor Tarrés, que rep aquest nom en honor del Beat Pere Tarrés i Claret, sacerdot i metge, que va ser vicari de la parròquia l'any 1943. Destaquen principalment dos frescos realitzats pel pintor català Pere Falcó Golondrina. El martiri de Sant Esteve a l'absis central, realitzat l'any 1970, i un Sant Sopar, a la capella lateral del santíssim, que data de l'any 1983. Referències