NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monument del Lleó

El Monument del Lleó és una escultura del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Té una àmplia base quadrada que acull una sèrie de làpides dedicades als oficials morts durant els setges napoleònics, serveix de suport al monument. Després d'un altre sòcol, més petit i circular, s'aixeca una gran columna estriada amb un estrany capitell. Sobre aquest es troba una plataforma que sosté a un lleó aixecat en actitud majestàtica. Als seus peus un estendard cau recorrent una part de la columna. En el medalló central d'aquest es llegeixen els noms dels comandants dels setges i la dedicatòria global del monument. Està realitzada en pedra. Història La comissió organitzadora dels setges encarregà la construcció d'un monument commemoratiu. El 7 de novembre de 1909 se'n va fer la inauguració oficial, però amb la columna i el lleó provisionals, ja que eren de materials peribles. Els definitius, de pedra, s'instal·laren l'any 1915. Referències
Piscines Municipals Joan Serra

Les Piscines Municipals Joan Serra són un complex esportiu que es troba al sector de Sant Oleguer, al barri del Centre de Sabadell. Es van inaugurar el 24 de juliol de 2003 i deuen el nom al waterpolista sabadellenc Joan Serra i Llobet (1927–2015). Les instal·lacions inclouen una piscina climatitzada de 25 x 16,67 m, una piscina lúdica, sala de fitness, tres pistes de tennis, etc. Referències
Plaça de l'Àngel

La plaça de l'Àngel de Sabadell es troba al centre de la ciutat. Concretament en el punt on s'entrecreuen el passeig de Manresa i la via de Massagué, com també el carrer de la Salut i el carrer de les Valls. Es va formar a les acaballes del segle xix en fusionar-se en una de sola les placetes del Raval i de Manresa. En urbanitzar-se, l'any 1894, s'anomenà de l'Àngel, en record del portal construït el 1569 a la sortida del camí de Caldes que s'obria a la nova plaça. L'any 1934 s'hi va canviar el nom per plaça d'Ignasi Iglésias, però el 1939 el consistori franquista la va anomenar del Ángel i el 1985 el nom es va catalanitzar. L'any 2013 la plaça es va remodelar: s'hi van suprimir les places d'aparcament de cotxes i s'hi va crear una zona de jocs infantils. Les obres formen part de la remodelació del centre de la ciutat, que afecten el passeig de Manresa, el passeig de la Plaça Major i el Racó del Campanar. Referències
Plaça Roja de la Ciutat Meridiana

La Plaça Roja de la Ciutat Meridiana és el punt més concorregut dels barris Torre Baró, Vallbona i Ciutat Meridiana, que formen el que habitualment es coneix com la Zona Nord del districte de Nou Barris de Barcelona. A la zona s'hi pot arribar amb la línia 11 del metro i, a la mateixa plaça, hi tenen parada les línies dels autobusos 62, 76, 51, 80, 81 i 83. Així mateix, les línies R3, R4 i R7 de rodalia tenen parada a l'estació ferroviària Torre del Baró, a la qual també s'accedeix des de la plaça. Urbanisme Correspon a l'últim tram d'una de les rieres de la Font Muguera, que recollia l'aigua dels barrancs de l'extrem est de Collserola i l'abocaven a la conca del riu Besòs. El clima correspon a un clima mediterrani, una mica més suau a l'estiu i una mica més cru a l'hivern a causa de les brises. L'orientació nord-est i la proximitat del riu Besòs, proporcionen la humitat suficient per garantir un entorn verd, on creixen pins, alzines, roures, arboços, brucs i tota mena d'arbustos típics de la regió. La proximitat del mar, immediatament darrere de l'horitzó cap a l'est, proporciona albes molt acolorides i esplèndids cels blaus. La plaça és àmplia i només té construccions en l'angle Sud, amb un porxo adossat que configura un segon nivell o passeig elevat. El verd de les palmeres californianes, les acàcies comunes, els pollancres, els pins, l'heura enfilant pel rocam que aguanta el mercat i la repicadissa de l'aigua en una de les cantonades, relaxen la primera impressió produïda per les rudes verticalitats que s'intueixen des d'aquest nivell, el més baix del barri. L'ambient humà és molt cosmopolita, podent apreciar-se una gran varietat de cultures, des de les que van aportar els primers veïns, catalans, valencians, extremenys, aragonesos, andalusos… fins a les aportacions més recents de veïns arribats des dels més variats llocs del món, de l'Europa de l'Est, del proper i llunyà Orient, de la ribera sud de la Mediterrània, de l'Àfrica subsahariana, del Carib… Història La plaça es construeix amb els primers blocs d'habitatges del barri durant la segona meitat de la dècada dels anys 1960. El nom de la plaça està molt vinculat a la seva història i als difícils inicis del barri, plens de mancances i incompliments, tant de l'administració com del promotor de les obres. Els veïns, que se sentien estafats, s'ajuntaven a l'esplanada d'entrada al barri per discutir quines solucions buscaven. Al règim polític d'aquella època això no li agradava gens i, de tant en tant, hi enviava la policia. Llavors les reunions solien acabar en veritables escaramusses que van donar als veïns fama de rojos, per aquesta raó els veïns l'anomenaren Plaça Roja. Actualitat En l'actualitat la Plaça Roja és el lloc on els veïns segueixen acudint quan les coses no funcionen, però també on es troben quan surten a passejar o a qualsevol altre menester, on organitzen mercats, concerts, festivals... Val la pena assenyalar que als voltants de la plaça trobarem el centre d'assistència mèdica, el centre cívic, la biblioteca, el principal mercat del barri i, en general, els serveis socials, financers i comercials, típics d'un barri. Referències
Plaza del Vino (Gerona)

La plaza del Vino es una plaza pública de Gerona, en la confluencia de los antiguos caminos de Barcelona y de San Felíu de Guixols. Presenta una forma rectangular con edificios de carácter señorial en su entorno. Son remarcables los porches con arcos de medio punto que rodean la plaza. Las fachadas presentan balcones con barandillas de hierro forjado. Acabados exteriores con enlucidos. El conjunto de la obra forma parte del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña, como también algunos de sus edificios a nivel individual. Historia El nombre de la plaza del Vino parece que ya era conocido desde 1584. En el año 1343 se conocía por plaza de las Albergueries. Tradicionalmente desde el siglo XV había sido lugar de residencia de familias nobles. De los edificios existentes citamos el ayuntamiento, que ha sufrido muchas transformaciones, la casa Carles, el antiguo Palacio de la Generalidad durante los siglos XVI y XVII y la casa Barceló restaurada en 1929.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza del Vino.
Plaça dels Apòstols

La Plaça dels Apòstols és una plaça pública del municipi de Girona, situada a la banda sud de la Catedral de Girona, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Hi havia hagut les cases del clergat del capítol de la Catedral i un cementiri. Al principi del segle xvi s'enderrocaren els habitatges, el que donà lloc a la plaça, damunt una cisterna que a la part baixa mostra una font amb la Mare de Déu de la Pera, del 1785, i un pou arran del campanar. Una de les portes d'accés a la Catedral de Girona condueix a aquesta plaça, on és probable que hi hagués el porxo dels constructors de la catedral gòtica. La porta es va començar a construir el 1370, dirigida per Pere Sacoma, amb treballs d'escultura de Guillem Morell. A les dotze fornícules s'hi posaren figures amb onze apòstols i Sant Pau de terracota, fetes el 1458 pels imatgers Claperós. La major part de les figures foren destruïdes el 1936. El 1975 es varen construir les arquivoltes per tencar la portalada. Referències
Plaça dels Lledoners (Girona)

La Plaça dels Lledoners és una plaça pública del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La plaça, situada al costat sud del Palau Episcopal, és un dels pocs espais públics del nucli històric. Destaca com a element característic la font que l'engalana. Aquesta s'emplaça en un mur de pedra picada, acabat amb un frontó truncat en la part central. Diversos relleus la decoren: en el centre un segell del Capítol de la Catedral de Girona; més avall un escut que mostra un paó en el camp; enmig una inscripció gòtica esmenta que la font fou aixecada amb els donatius del clergat de la Seu l'any 1450. L'aigua brolla per tres caps de lleó i es recull en un bassiol de pedra picada. A la dreta una escultura d'un cap de cavall indica l'abeurador de bèsties. El paviment de la plaça està format per llambordes regulars i ben ajustades, enmig de les quals creixen dues fileres de til·lers. Història Un document de 1528 permet afirmat que ja des de meitat de segle anterior existia una font a la plaça dels Lledoners. Ho confirma plenament el fet de trobar l'escut de Bernat de Pau, bisbe de Girona entre 1436-1457 i sobretot la inscripció del mur (1450). Tot i així, l'any 1515 els problemes per conduir l'aigua fins aquest lloc obligaren a tallar el subministrament. La descoberta d'una deu més propera va fer possible. L'any 1520, una nova alimentació per la fons. Referències
Pont d'en Gómez

El Pont d'en Gómez, també conegut com a pont de la Princesa o pont de la Creu Blanca, és un pont fluvial del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El pont salva el riu Onyar enllaçant la pujada de Sant Feliu, per un pas sota un edifici, la Casa Miquel Gómez, amb el passeig de José Canalejas. Està format per un sol arc i presenta una considerable esveltesa, ja que utilitza al límit les possibilitats del formigó armat. La barana de ferro és molt senzilla, cosa que contribueix a donar un aire de lleugeresa a la construcció. Substitueix el de fusta construït l'any 1852. Fou dissenyat el 1914 per l'arquitecte Lluís Homs i Moncusí i construït per la seva empresa Construcciones y Pavimentos S.A. el 1915. Referències
Pont de Pedra (Girona)

El Pont de Pedra és un pont que travessa l'Onyar al seu pas per la ciutat de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un pont construït amb pedra i sense gaires elements ornamentals. Presenta tres arcs rebaixats, que descansen sobre dos pilars centrals, amb tallamars arrodonits. El conjunt fa aproximadament 65 m de llarg per 10 m d'ample. Les voreres són amb lloses de pedra i la calçada amb llambordins. Les baranes també són massisses de pedra ben tallada. L'actual pont de pedra formava part de la carretera de Madrid a França. Fou costejat per l'Estat Espanyol i se li va posa el nom d'Isabel II. Substituí al pont anterior del segle xiv, que també era de pedra i es coneixia amb el nom de Sant Francesc. El projecte, realitzat el 1849, és de l'enginyer Constantí German. Les obres es van començar el juny de 1850 sota la direcció de l'enginyer Víctor Martí. L'any 1852 les obres es troben paralitzades a l'alçada dels pilars. L'any 1854 es reprenen sota la direcció de Josep Maria Faquinetto. El dia 29 de juny de 1856 fou solemnement inaugurat. Vegeu també Vol Gastronòmic Notes
Pont de les Peixateries Velles

El Pont de les Peixateries Velles o Eiffel és una obra de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Estructura en gelosia de 3,5 m de cantell, composta per perfils reblonats i peces en «L». El paviment és fet amb taulons de fusta per a evitar l'efecte negatiu del rovell en el ferro. El pont presenta una sola llum de 41,5 m, suficient per a salvar l'amplada del riu. L'amplada del paviment és de 2,62 m. Actualment hi ha taulons de fusta al sòl. L'alçada del paviment respecte del llit del riu és d'uns 7 m. Els estreps són de fàbrica de carreus. Història A la subhasta pública celebrada el 6 de gener de 1877, hi acudiren Ignasi Serrallach i Mas i La Maquinista Terrestre i Marítima, tots dos de Barcelona, i la companyia Gustave Eiffel de París, que en aquells temps també construïa altres ponts per a diferents línies ferroviàries de la península. Aquesta darrera fou la guanyadora, amb un pressupost de 22.500 pessetes. Sembla que les obres es retardaren i la companyia Eiffel no acabà fins al juliol de 1877, data en què es feu la prova de càrrega. S'hi instal·laren uns fanals obsequi de la constructora. L'any 1959 s'hi col·locà un paviment d'asfalt sobre el forjat convencional, que en deteriorà l'estructura. Per això l'any 1979 s'hi substituí el paviment per un de roure i es reforçà l'estructura malmesa per la humitat. Referències Enllaços externs «Pont de les Peixateries Velles». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Bassa de la Refoia

La bassa de la Refoia, també anomenada bassa del Coll Roig, és una bassa, d'aigües permanents, d'unes 0,3 ha. Es localitza a l'extrem septentrional del massís dels Ports, al terme municipal de Prat de Comte. Més concretament, s'ubica al paratge de Coll Roig, a uns 916 m d'altitud, i a pocs metres del cim de la Mola Grossa (1044,5 m). Es troba envoltada per prats i joncedes calcícoles, sovint emmatats, d'Aphyllanthes monspeliensis. La bassa presenta joncs al seu perímetre i diversa vegetació submergida. Pel que fa als aspectes faunístics, cal destacar que es tracta d'una bassa que tradicionalment ha servit per a abeurar el ramat. Actualment encara hi ha diversos ramats i espècies que s'apropen per tal de veure. A més, la bassa esdevé un punt singular en aquesta zona del parc natural per a la reproducció d'amfibis i odonats. La bassa es troba en un bon estat de conservació degut, principalment, a que es localitza en una zona bastant aïllada de la presència humana. Únicament trobem que a les proximitats d'aquesta transcorre una pista, poc freqüentada, que mor al Tossal d'Engrilló a poc més d'un quilòmetre de la bassa; i el GR-171, que arriba fins al refugi del Caro. Encara cal destacar alguns ramats ovins que s'apropen a la bassa cercant aigua, no obstant, aquests no produeixen un impacte destacat sobre la zona humida. La bassa de la Refoia es troba inclòs tant al Parc natural dels Ports com dins dels espais del PEIN "Els Ports" i de la Xarxa Natura 2000 ES5140011 "Sistema prelitoral meridional", en aquest últim cas com a espai LIC i ZEPA (Zona d'especial protecció per a les aus). Referències
Refugi Font Ferrera

El refugi Font Ferrera és un refugi guardat de mitja muntanya, situat a l'extrem sud-oest del Massís dels Ports, a 1157 m d'altitud, a la serralada més meridional de Catalunya. El refugi són 40 places (20 en absència de guarda) en lliteres seguides amb matalassos i flassades, llum de plaques solars, vàters i dutxes d'aigua calenta. Hi ha lloc per cuinar, servei de menjars i begudes, estufa de llenya, internet i disposa d'emissora. Es pot pernoctar per fer excursions, passejades i bicicleta de muntanya. El sender de gran recorregut GR-7 passa pel darrere del refugi, i és lloc de pas d'excursionistes que recorren aquesta ruta. És obert tot l'any. Cal demanar reserva per dormir i menjar. Accessos És al terme de La Sénia, ben a prop del Tossal d'en Cervera (1.346 m), encara que l'accés en vehicle es fa des de la població valenciana de Fredes, després de 13 km de pista forestal. És punt de pas del GR 7, formant part de la travessa Estels del Sud, que recorre tot el massís dels Ports. A peu es pot accedir des de Fredes en hora i mitja, des del Pinar Pla en 30 min, seguint el GR 7 des del refugi Caro són 5 h i des del refugi Mas del Frare 2:15 h i des de la Sénia 7 hores. Ascensions i travessies Es tracta d'un refugi amb nombroses opcions per practicar l'excursionisme en família, pels senders GR 7, GR 8 i PR C 16, ascensions i travessies a El Negrell (1.344 m), Tossal d'en Cervera (1.347 m) i Tossal dels Tres Reis (1.350 m). Referències
Sala Trono

La Sala Trono és una sala de teatre de la ciutat de Tarragona. Va obrir les portes l'any 2003 a la plaça de Dames i Vells amb capacitat per a 60 persones. Programava un tipus de teatre de petit format i de caràcter intimista, amb escenografies senzilles. Va tancar portes el 2017 amb l'obra ‘Això és tot’ per la limitació de l'aforament i va continuar com a productora Va tornar a obrir en un nou espa al Metropol, gràcies a un conveni entre l'entitat i l'Ajuntament. El 2011 el teatre es va associar amb tres teatres més (El Teatre de l'Aurora d'Igualada, la Sala La Planeta de Girona i el Teatre de Ponent (actualment Llevant Teatre) de Granollers) formant la Coordinadora de Teatres Independents de Catalunya (CTIC). Referències Enllaços externs Web oficial
Sant Genís de Torrelles de Foix

Sant Genís de Torrelles de Foix és una església del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser bastida el segle xviii en substitució de la parròquia antiga de Santa Maria. Fou reformada a mitjans de segle xix i posteriorment, el 1923. Descripció L'església parroquial de Torrelles de Foix està situada al carrer del Raval, adossada a la rectoria i en una petita plaça. És d'una sola nau, amb absis de planta arrodonida, volta de canó amb llunetes i arcs torals. Hi ha quatre capelles laterals per banda. La façana presenta un portal amb entaulament sostingut per columnes, un ull de bou i el coronament ondulat. A un extrem es troba el campanar, de planta quadrada i cossos vuitavats, cobert amb volta esquifada. Referències
Sant Pere de Monistrol (Gaià)

Sant Pere de Monistrol, també conegut com a Sant Pere de la Roca o Sant Pere de les Cigales són unes runes d'una antiga església barroca, situada al municipi de Gaià (el Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església aterrada d'una sola nau amb un absis semicircular i amb la façana a ponent. Les restes conservades són de la construcció del s.XVIII; es conserva encara l'arc triomfal de mig punt amb unes cornises i motllures a les impostes. Dues capelles laterals a banda i banda de la nau. Història Aquest conjunt arquitectònic tant malmès no és tan important per les restes que conserva de la construcció del s.XVIII, sinó perquè la toponímia "St. Pere de Monistrol"ens indica que en aquest lloc fou probablement establiment d'un antic cenobi possiblement d'època visigòtica. La construcció del s.XVIII aprofità l'antic establiment. Referències
Santa Cília de Sorerols

L'església de Santa Cília de Sorerols, o Santa Cecília, és a l'antic terme de Sorerols, mirant a la vall de Sau, al límit del terme municipal de Tavertet vora el municipi de les Masies de Roda. Conserva sencera la nau, clivellada a la volta, amb l'absis mutilat. Història Era dins l'antic terme del castell de Sorerols i fou sempre una capella rural vinculada a la parròquia de Sant Miquel de Sorerols. Es documenta per primer cop el 1061-1062 en l'acta de consagració de Sant Romà de Sau on se cita «et cum ecclesia Sancte Ceciliae». La dependència de l'església de Santa Cecília de la parroquial de Sant Miquel es feu constar l'any 1091 en l'acta de consagració de Sant Miquel on s'esmenta que el rector de Sant Miquel tenia tots els drets eclesiàstics de Santa Cecília. L'any 1138 s'esmenta «sglésia antiga la qual anomenem sglésia de Sancta Cecília, en la dita parròquia de Sant Miquel». A partir del segle xv, la devoció anà minvant; el 1687, quan la visità el bisbe Pasqual, encara tenia culte i en tenia cura Josep Tresserra, de la parròquia de Sant Bartomeu Sesgorgues, la família del qual fou propietària de l'església fins a temps recents. L'església deixà de tenir culte abans de 1750, quan els Tresserra van construir una nova capella a llur masia amb la mateixa advocació. Arquitectura L'església de Santa Cecília queda adossada a una construcció rural pel cantó de ponent que formava part d'una casa de pagès. És d'una sola nau coberta amb volta de canó seguit, lleugerament apuntada, amb l'absis escapçat però que s'entreveu a la base, malgrat la construcció sobreposada d'un forn de pa de planta també semicircular. Els arcs de degradació emmarquen l'arc triomfal i l'arrencada de l'absis al mur de llevant on hi ha un gran esvoranc. El portal d'entrada és d'arc adovellat i es troba a la façana de migjorn on també hi ha restes d'un altre portal tapiat. No en queden finestres ni cap altre element decoratiu, resta només el ràfec de lloses i el coronament frontal al mur absidal, més aixecat. L'aparell és bastant rústec, fet amb carreus molt allargats però que manté bé les filades, horitzontals i ben travades amb bon morter de calç. Ha desaparegut el material de cobertura i la volta, força esquerdada, es troba desprotegida. L'estructura molt senzilla de l'edifici i la tecnologia de construcció corresponen a les formes característiques del segle xi que a Osona perduraren fins ben entrat el segle xii al medi rural. Referències Bibliografia Pladevall i Font, Antoni; Benet i Clarà, Albert; Anglada i Bayés, Manuel. «Santa Cília de Sorerols». A: Osona II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986, p. 634 (Catalunya romànica, III). ISBN 84-8519-477-2.
Santa Magdalena de Cervera

Santa Magdalena és una església gòtica del segle xiv situada als afores de la ciutat de Cervera, a la comarca de la Segarra. Aquesta està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Avui només resten algunes parets malmeses. Descripció Del conjunt hospitalari avui només resten les ruïnes del temple de Santa Magdalena, edifici que testimonia la reedificació que tingué lloc a la segona meitat del segle xiv. Una donació del 1377 per a la renovació de l'església i la hipotètica intervenció de l'escultor Jordi de Déu, documentat a la vila a les darreries dels anys setanta, aporten més precisió a la cronologia de la construcció. Aquesta és d'una nau de tres trams i un absis poligonal amb contraforts. L'accés s'efectuava per un doble arc apuntat amb timpà que contenia, amb peanya i dosser, la desapareguda imatge de la santa titular, flanquejada a la llinda per dos escuts, amb un cérvol i els pals reials, elements del signe heràldic de Cervera. L'única coberta conservada és la de l'absis, en volta de creueria, del mateix tipus que la que degué tenir la nau. Aquesta, a mitjan segle xviii, fou substituïda per un embigat que recolzava sobre els arcs transversal dels quals només subsisteix un. La mateixa reforma aixecà la part alta del frontis i uns rudimentària espadanya sobre l'entrada del presbiteri. Aquesta remodelació correspon a un intent de recuperar l'edifici, en decadència des del segle xv, encara que, com a institució benèfica, havia mantingut de manera molt irregular les seves funcions, si més no fins a finals del segle xvi. L'únic element escultòric que conservava fins al 1963, en què fou robada, era la imatge de Santa Magdalena, atribuïda força versemblantment a Jordi de Déu per Duran i Sampere, estava decapitada des de les darreries del segle xix, si bé els fragments de la seva testa es conserven encara al Museu i Arxiu Històric de Cervera, el qual és, des del 1935, propietari de les restes de l'església. Història Santa Magdalena de Cervera apareix esmentada com a hospital en diferents documents del segle xiii. L'advocació de la Santa i la seva ubicació extramurs fan pensar que ja aleshores s'hi tenia cura de leprosos, dedicació aquesta que ja és explícita el 1328, data en què l'hospital passà a dependre del municipi. Referències Enllaços externs Història de l'església Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.