NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Magdalena de Vilaprinyó

Santa Magdalena de Vilaprinyó és una església de Castellar de la Ribera (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part nord del terme municipal, aïllada damunt de la carena que es desprèn, cap al sud, del serrat de Santa Magdalena, a la capçalera de la rasa de les Forques, al nord-oest de la masia de Vilaprinyó i a llevant de les Tàpies. S'hi va des de la carretera C-26: al km. 91,7 es trenca en direcció a Montpol, es creua el pont i s'arriba al Molí de Querol (42° 01′ 37″ N, 1° 23′ 56″ E). Es pren la pista que puja cap a l'esquerra, pel marge dret del barranc de Querol, direcció Vilaprinyó (indicada). Recomanable tot terreny o 4X4. Als 600 metres es deixa el trencall que porta a Vilaprinyó i continuarem recte rodejant un extens camp de conreu. Als 1.000 metres, al nord de la masia, la pista gira cap al nord. Se segueix la pista principal agafant sempre la de l'esquerra en els dos encreuaments que es trobaran. Als 2 km. es desemboca a un tros inclinat. La capella es troba al nord d'aquest, emboscada enmig d'alzineres i pins. Es puja a peu pel llom de la costa on es va trobant algun rastre del camí i en cinc minuts s'arriba a la capella. Descripció Església d'una sola nau rectangular i capçada amb un absis semicircular a llevant. La nau té una coberta amb volta apuntada. Una cornisa llisa, a manera de mènsula contínua, ressegueix tot el perímetre de la nau i marca el punt d'arrencada de la volta, que té totes les traces de ser posterior. La porta s'obria al costat de migjorn. Una bona part de la porta i l'angle sud- occidental són enderrocats. Tot el parament interior ha estat bastit amb carreus molt ben treballats. La finestra de l'absis és de doble esqueixada i coberta amb un arc de mig punt adovellat. La filigrana és de pedra que inicia amb dues esqueixades. Aquesta pedra ofereix al centre un encaix, on casa perfectament la dovella-clau, i a banda i banda hi ha uns talls escalonats que reben les altres dovelles, les quals s'allargassen, monolítiques, fins a la sortida de la finestra. Història Sota el castell de Freixe hi ha la capella romànica mig enrunada, que hom anomena de Santa Magdalena, com la de Vilaprinyó, però hi ha notícia del 1061 que hi havia la capella de Santa Eulàlia. Aquesta església estava situada dins l'antic terme del castell de Castellar, a Vilaprinyó, vinculada a la parròquia de Sant Pere de Castellar. L'any 1024 foren venuts uns molins situats al terme de Santa Eulàlia de Castellar. Per tant, no sembla que l'església de Santa Eulàlia fos gaire lluny de Vilaprinyó i cal acceptar la possibilitat d'un canvi d'advocació. Referències
Santa Magdalena del Mas Cerdà

Santa Magdalena del Mas Cerdà és una església del municipi de Bassella (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La capella de Santa Magdalena es troba aïllada i està situada sobre un talús de pedra proper al Mas Cerdà. És una petita construcció d'una nau, coberta amb volta de canó, i absis semicircular orientat a llevant. L'absis presenta una finestra centrada de doble esqueixada de tres arcs en gradació i un parament de carreus ben tallats. La porta és refeta amb una llinda que porta inscrita la data 1743. El campanar d'espadanya d'un sol ull que corona el mur de ponent també és d'època barroca. Referències
Santa Magdalena del Pla

Santa Magdalena del Pla és una església romànica del municipi del Pont de Vilomara i Rocafort (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció d'una sola nau, amb un absis semicircular a sol ixent. En la base d'aquest hi ha una socolada que sobresurt i interiorment és cobert amb una volta de quart d'esfera. La nau, per altra part, és coberta amb volta de canó, encara que hom creu que si es tragués el parament d'argamassa que la cobreix es descobriria la seva probable forma lleugerament apuntada. La volta està reforçada amb un arc toral que divideix la nau amb dos trams. La porta d'accés es troba al mur de migdia; està formada per un arc de mig punt amb dovelles grosses. Per tal que no caigui tot el pes sobre la clau de volta hi ha una llinda de descàrrega. El campanar és de tipus torre i acaba amb una piràmide truncada. L'aparell és fet amb carreus petits i disposats en filades. Història Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Rocafort, al lloc anomenat Vilomara. Aquest lloc és documentat des del 982 com a Vila Amara. L'església ja estava edificada el 1077, data en què Llop Sanç entrà com a monjo del monestir de Sant Benet de Bages i li feu donació i possessions que tenia a Vilomara. La donació de l'església es veu al monestir es veu confirmada el 1118 i es mantindrà fins a la desamortització de 1835. En la butlla del 1196 el papa Celestí III confirma la donació de l'església de Santa Mª a l'esmenta't monestir. El 1246 l'església apareix citada sota l'advocació de S. M. i després oscil·larà la seva denominació entre Sta. Mª i Santa Magdalena, per quedar aquesta última. El 1685 quan rebé la visita del bisbe Pasqual es demanà que se li concedís la categoria de sufragània. Referències
Santa Margarida de Calbinyà

Santa Margarida de Calbinyà és un església del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. L'edifici religiós està en ruïnes. Encara resta part del campanar de torre, amb planta quadrada, i alguns panys de murs. Descripció De l'església de Santa Margarida de Calbinyà en resta part del campanar de torre de planta quadrada, escapçat, sense teulada, i alguns panys de murs. El campanar presenta una porta, mig colgada, que comunicava amb l'interior de l'església. També hi ha una finestra a doble esqueixada i a la façana meridional hi ha les obertures corresponents a segon pis. Els carreus són petits i rejuntats amb morter de calç. Història Als afores del poble de Calbinyà, que pertany al municipi de les Valls de Valira, es troben les restes de l'antiga església de Santa Margarida. L'indret de Calbinyà apareix esmentat en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. En una visita pastoral el 1758 s'esmenta com, anteriorment, Santa Margarida havia estat l'església parroquial del terme. Referències «Santa Margarida de Calbinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 maig 2012].
Santa Margarida de Vallors

Santa Margarida de Vallors és una església del municipi de Sant Hilari Sacalm (La Selva) situada a l'extrem est del terme. El temple ja existia el 886, es va consagrar el 1183 i es va refer al segle xviii. Pertany a la seva demarcació el santuari del Pedró. La demarcació de l'antiga parròquia incloïa diverses cases que actualment estan despoblades. Està dedicada a Santa Margarida d'Antioquia, verge i màrtir, i té uns Goigs dedicats. Descripció Església situada als afores del nuci urbà de Sant Hilari Sacalm, passat El Montalt, dins de l'antic terme de Vallors. L'edifici, de nau rectangular, està cobert per una teulada a doble vessant, amb els vessants desiguals. A la façana principal, hi ha la porta d'entrada en arc de llinda, d'estil barroc, emmarcada per una estructura els brancals de la qual són pilastres i coronada per unes motllures. Sobre la porta d'entrada hi ha un ull de bou. A dreta i esquerra de la porta, dues finestres, la de la dreta espitllera en arc de mig punt i la de l'esquerra quadrangular. Corona la façana una torre-campanar, amb la teulada vidriada a quatre vessants. A la façana lateral dreta, hi ha una porta en arc de mig punt tapada. Davant per davant de l'església hi ha el cementiri, al que s'hi arriba, igual que a l'església, després de baixar unes escales. Al costat de l'església hi ha l'Hostal. Història L'església apareix esmentada el 922. L'edifici fou renovat i consagrat el 1193. Hi havia tres absis i tres altars dedicats a Santa Margarida, a Santa Maria i Santa Magdalena. Entre el 1680 i el 1743 es va fer diverses reformes, la construcció de la façana actual, la sagristia, un nou presbiteri, un campanar i s'ampliaren les capelles laterals. Fou església parroquial fins que el culte va ser traslladat a la Mare de Déu del Pedró. L'església fou restaurada el 1992. Referències
Santa Margarida de Viladepost

Santa Margarida de Viladepost és una església romànica del municipi de Castellnou de Bages, a la comarca catalana del Bages. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Pertanyia a l'antiga parròquia de Ferrans, dins la demarcació del castell de Balsareny. Està documentada al segle x i situada a prop del Mas de Viladepost. Descripció Capella rural d'una sola nau coberta amb volta de canó, amb absis semicircular a l'est. Aquest presenta una finestra de doble esqueixada. La coberta és de teula àrab a dues vessants a la nau central. Al mur de migdia hi ha un portal amb la data de 1646, any en què probablement es va construir sobre l'anterior edifici. Al mateix mur trobem una finestra refeta. Al cantó de ponent s'alça un campanar d'espadanya de factura i característiques diferents a les de la resta de la capella. A sota seu s'obre una petita finestra de mig punt. La construcció fou arrebossada exteriorment i enguixada en el seu interior. No destaquen ornamentacions. Notícies històriques Es considera que l'església de Santa Margarida apareix documentada des del 1205. Els anys 1294 i 1295 apareix esmentada Santa Margarida de Villa Porcorum, que es correspondria a la mateixa capella. Les reformes foren poques; només el 1646 es reconstruí el portal del mur de migdia i possiblement s'alçà el campanar d'espadanya, alhora que s'arrebossava l'exterior i s'enguixava l'interior. Referències
Santa Margarida de Vinyoles

Santa Margarida de Vinyoles és una església del municipi de les Llosses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular, molt modificat, d'una nau sobrealçada i coberta amb volta de canó, amb l'interior en disposició abarrocada i amb motllures de guix, i un campanar de torre posterior. Té afegit a una banda la sagristia i l'altra l'antiga casa d'ermitans. De l'edificació que el precedí, d'època romànica tardana, en resta el cos que s'allarga per darrere al santuari actual, amb un portal de dovelles mitjanes i una finestreta d'arc de mig punt. A principis del segle XXI la casa d'ermitans resta abandonada i l'església es troba en estat ruïnós. Història El santuari de Santa Margarita de Vinyoles, situat més amunt del castell de la Guàrdia de Ripoll i documentat des del segle xiii, correspon a l'antiga capella del castell. L'edifici actual fou bastit el 1854 amb motiu d'un vot popular fet durant una epidèmia de còlera. Referències
Santa Margarida del Cairat

Santa Margarida del Cairat és una església d'Esparreguera del segle IX-X i d'estil medieval pre-romànic, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està ubicada a la carretera B-113 a 500 metres de Can Paloma i al peu de l'antic camí de Monistrol. Descripció La capella amb un absis rectangular, té l'eix de la nau desviat vers migdia, mentre que el de l'absis ho és al nord, segurament a causa de l'aprofitament del penyal a l'extrem del qual es dreça. Dues finestres d'esqueixada senzilla i forma de pany de clau al sud i a l'est la il·luminen. S'hi destrien dues fases, en la primera de les quals la capella tenia només l'absis cobert amb volta i la nau, coberta amb embigats, tenia la porta a migdia. En la segona meitat del segle x hom construí uns pilars adossats als murs de la nau i hom bastí unes arcades al damunt, així es reforçaven els murs perquè poguessin suportar les forces d'una volta. L'aparell de totes dues etapes és similar, de lloses de licorella sense tallar disposades planes enmig d'un morter abundant amb fragments d'opus spicatum. També és similar la irregularitat del traçat d'arcs i voltes, entre la falsa ferradura i el mig punt, per la qual cosa hom sospitaria que és una obra homogènia si no fos que el pilar central del migdia i l'arcada sud-occidental recauen just al lloc on hi havia l'antiga porta, que hagué d'ésser tapiada, això prova que la volta de la nau és una reforma posterior. De l'exterior a l'interior de la nau, es baixen tres graons. Història Per la seva arquitectura i tipologia es dedueix que és un edifici construït durant la segona meitat del segle ix, quan el Comte Guifré el Pilós va repoblar la zona dels voltants de Montserrat i del Bages. El 985 Guillem d'Esparreguera donà a la seu de Vic els castells de les Espases i d'Esparreguera amb les seves parròquies. El 993, quan el bisbe Arnulf commutà aquest alou amb Sendred de Gurb pel de Sant Boi de Lluçanès, esmenta que dona els castells de les Espases i d'Esparreguera amb les seves esglésies. És possible que entre aquestes hi hagués la de Santa Margarida, encara que la capella no és esmentada explícitament fins al 1205, quan Ramon de Guàrdia, feudatari dels Cardona i senyor d'Esparreguera, feu un llegat de deu sous a l'església de Santa Margarida del terme del castell d'Esparreguera. El 1367 Ramon Rovirola i la seva muller s'oferiren com a deodats a "la capella de Santa Margarida de Çaplancha". El 1391 el deodat era Albert Roca. El 1965 fou restaurada pels seus propietaris del mas veí de Can Paloma. Referències
Santa Margarida del Mujal

Santa Margarida del Mujal és una ermita romànica del municipi de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. És situada al sud-est de la ciutat, al polígon industrial de Can Parellada. L'ermita ha donat nom al polígon industrial de Santa Margarida, que s'estén al nord, a l'altra banda de l'autopista C-58. L'edifici és una capella d'una nau amb absis definit per un arc triomfant apuntat, amb volta de canó seguit restaurada. Està feta amb paredat comú fins al suport de la volta. La volta és de maó, feta a plec de llibre. El portal d'accés és en arc de mig punt adovellat, a la façana de ponent, amb finestral superior i campanars d'espadanya de factura posterior. Presenta importants contraforts al mur de migdia i una petita finestreta de doble esqueixada. El mur nord és mitger amb l'antiga casa de l'ermita. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Kaple svaté Markéty (Terrassa)

Kaple svaté Markéty, katalánsky Santa Margarida del Mujal, je románská kaple v katalánském městě Tarrasa, která je chráněna jako kulturní památka lokálního významu. Nachází se jihovýchodně od města, v průmyslové zóně Can Parellada. Kaple dala jméno průmyslové zóně Santa Margarita, která se rozkládá na sever přes silnici C-58. Budova je jednolodní s apsidou a s valenou klenbou. Zvonice je postavena z cihel (byla přestavěna během 18. století). Jižní stěna je vyztužena třemi opěrnými pilíři. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Santa Margarida del Mujal na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kaple svaté Markéty na Wikimedia Commons
Santa Maria (la Jonquera)

Santa Maria de la Jonquera és una església del municipi de la Jonquera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau amb capelles laterals, absis semicircular i creuer, marcat en planta i alçat, amb cúpula. La façana (s.XV) és la part més antiga del temple i ha estat realitzada amb grans carreus de pedra ben escairats. La coberta és a base de teules àrabs. La portalada està composta per quatre grans arcs de mig punt en degradació, un timpà llis on s'inclou l'escut dels Rocabertí, i una llinda amb inscripció, emmarcada per dos representacions en relleu d'animals, que al·ludeix a la data de 1414. Per emmarcar el timpà i les arcuacions s'ha optat per una pronunciada línia d'impostes i un guardapols que, al seu punt d'unió es presenten decorats amb les representacions d'un cap i un gerro. A sobre de la portalada hi ha un gran rosetó en gradació. A la banda sud-oest de l'edifici s'aixeca el campanar compost per dos cossos: la base de planta quadrada i el campanar de planta octogonal amb arcs de mig punt. La resta del temple (nau, creuer i absis) és del segle xviii. El parament és de pedruscall i argamassa, i a l'interior les voltes són de llunetes. Respecte a la façana, tot i que la portalada reprodueix una tipologia força freqüent en el romànic català s'ha de tenir en compte que es tracta d'un romànic de caràcter retardatari o d'inèrcia que es perllongà en segles posteriors, sobretot a l'arquitectura popular. Història A la llinda de la porta trobem una inscripció en la que es diu que la pedra fou col·locada el dia 18 de maig de 1414 per Bernat Gonbau Parer i la seva esposa. Al timpà llis trobem com a únic motiu ornamental l'escut dels Rocabertí. Posseïm un document de 1413 que fa referència a la restauració de l'església. Això fa suposar que el temple ja existia anteriorment i que va començar a restaurar- se el 1414 com a sufragània de Sta. Maria d'Agullana. El 1569 fou parròquia independent. Referències
Santa Maria d'Amposta

Santa Maria o l'Assumpció és una església d'Amposta protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura Té planta rectangular, una sola nau amb capelles laterals entre els contraforts i absis semicircular. A l'exterior, els laterals longitudinals manifesten el paredat amb barreja de pedres de tota classe i mides. No hi ha cap element ornamental excepte a la façana principal, on destaquen els dos cossos prismàtics que la flanquegen, probables orígens de torres, tal com ho demostra la torre campanar de la dreta, de planta quadrangular o octogonal, de maó. Els acabaments d'aquests prismes estan decorats a manera de capitells, amb ornamentacions de motius florals i geomètrics. L'interior de la nau està dividida per cinc trams coberts amb volta de canó, els dos últims més petits que els tres primers. L'absis té volta de quart d'esfera i les capelles laterals són de planta rectangular amb voltes d'aresta i es comuniquen per grans obertures d'arc de mig punt als contraforts. A l'últim tram de la nau es troba una gran tribuna. La prolongació dels arcs de mig punt a la cara perpendicular dels contraforts està realçada per pilastres de secció rectangular amb grans capitells compostos. La gran alçada de les capelles dificulta la il·luminació. Història Construïda en substitució de l'antiga església, l'obra d'aquesta s'inicià el 1773 per l'empenta tant dels veïns com de les autoritats. Al maig de 1776 s'atorgà l'escriptura de construcció en favor dels arquitectes tortosins Francesc Melet i Andreu Moreno, però les dificultats econòmiques retardaren l'obra i la realització d'un nou projecte, per a estalviar diners, a càrrec de l'arquitecte valencià Manuel Blasco. Tot i això, els problemes per als pagaments de les obres continuaren i l'edificació es paralitzà definitivament l'any 1826. Durant la segona guerra carlina fou utilitzada com a caserna per les tropes reials, sofrint bastants desperfectes. Cap al 1850 i gràcies a una forta donació de la reina Isabel II s'inicien novament les obres i s'acaben prop del 1875, encara que la façana quedés inacabada. Durant la guerra del 1936-39 fou convertida en mercat de la Col·lectivitat General. El 1990 fou arrebossada la façana. Referències Enllaços externs «Santa Maria d'Amposta». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria d'Argelaguer

Santa Maria d'Argelaguer és un monument del municipi d'Argelaguer protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Santa Maria d'Argelaguer és d'origen romànic malgrat les nombroses reformes portades a terme durant els segles XVI, XVII i XVIII. Conserva, amagada per les construccions posteriors, bona part de l'estructura romànica del segle xi. Pujant al campanar, podem veure l'absis, amb restes dels arcs llombards originals, i la paret del migdia de la nau que presenta una bonica cornisa decorada amb dents de serra. A l'exterior de l'absis, al costat de llevant, conserva, a la seva base, restes de les columnes que sostenien arcs llombards. En el decurs dels segles XVI-XVII i XVIII es portaren a terme nombroses obres d'ampliació que amagaren la factura romànica. El 1571 s'acabà la sagristia afegida a migjorn, segons es desprèn de la llinda de la porta. La porta principal va ser acabada l'any 1573. a l'extrem sud de la façana oest hi ha dues pedres cantoneres amb la data de 1643, any en què degué quedar enllestida l'ampliació de l'edifici per aquesta banda. El campanar és al costat de migdia i té dues pedres cantoneres on consta la data de 24 de març de 1759. La nau que amplià el temple pel costat nord és de principis de segle xx. Porta Situada a ponent. Disposa d'arcs en degradació sostinguts per columnes de base llisa, fust cilíndric, i capitells ornats amb fulles d'acant. Tot queda protegit per una cornisa semicircular. Al timpà fou esculpida una curculla oberta i la llinda presenta la data de 1573 Cor En el decurs de les ampliacions realitzades a Santa Maria es va construir el cor de l'església sostingut per un gran arc rebaixat amb volta nervada; quatre de les claus de volta presenten elements florals estilitzades i la cinquena una estrella de cinc puntes. Les capelles del costat dret de la nau presenten voltes nervades amb una clau cada una; una d'elles està decorada amb una figura en alt relleu d'un bisbe i l'altra, presentava una altra imatge, avui desapareguda. Pica de batejar situada a l'interior de l'església, col·locada damunt d'una base molt més moderna. Està ubicada al costat esquerre de la nau principal, en una capella de construcció molt més tardana que els murs romànic conservats en el temple. Disposa de vuit cares i està ornada amb fullatges estilitzats; porta la data: 1 6 2 5. Amida 74cm de diàmetre; 115cm d'alçada total i sense la base 55cm. Història Trobem citada per primera vegada aquesta església a un judici, celebrat l'any 1004 al castell de Besalú, en el qual el Bisbe de Girona, Odó, reclama el temple d'"Argelagario" al Comte Bernat Tallaferro. A conseqüència d'aquest judici, l'església d'Argelaguer fou restituïda a la canònica gironina. Figura com "ecclesia de Argilagario" a les "Rationes Decimarum Hispaniae" (Diòcesi de Girona) dels anys 1279 i 1280; i se cita també als nomenclàtors de les darreries del segle xiv, als quals surt anomenada com "Ecclesia parrochialis sancte Marie de Argilagueriis". Referències
Santa Maria d'Avellanos

Santa Maria d'Avellanos és l'església parroquial romànica del poble d'Avellanos, pertanyent a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça i a l'actual de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. L'església es troba a la part més alta del poble. No es tenen notícies d'aquesta església abans del segle xiv. Apareix en un capbreu llevador de Susterris. En aquella època era dins de la baronia d'Erill. Tot i ser una obra clarament d'origen romànic, les transformacions posteriors l'han deformada notablement. Hi foren afegides capelles laterals, al nord i al sud, un porxo a ponent, semblant al de Sant Corneli de Buira, poble proper, i un campanar quadrat al sud-est, que té la característica d'estar al biaix respecte de la nau. L'obra original, que encara es pot reconèixer, és la més característica del romànic: nau única coberta amb volta de canó, amb absis semicircular a llevant que s'obre a la nau a través d'un arc triomfal. Una finestra de doble biaix s'obre en el centre de l'absis, i una altra finestra semblant apareix en la capella meridional, que és posterior, la qual cosa vol dir que es va reaprofitar de l'emplaçament original. Per dintre, està totalment emblanquinada. A l'exterior, els fragments de mur originals permeten veure uns carreus petits, allargassats i irregulars, disposats en filades horitzontals, però poc uniformes. Tot plegat porta a veure-hi una obra del segle xii, però rústega. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Corneli de Buira", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya