NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Edifici Casa Contreras

Casa Contreras és un habitatge del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins l'antic nucli emmurallat de Castelló, al sector nord, en el barri del puig Salner i formant cantonada amb el carrer Bonaventura Frigola i la Travessera del Consol. Edifici de planta quadrada format per tres crugies perpendiculars a la façana, amb ràfec de dents de serra i coberta de teula àrab amb canaló de ceràmica vidrada verda. Consta de planta baixa i dues més d'alçada. A la crugia central es concentren les sales principals del casal. A la planta baixa, el vestíbul està cobert amb voltes d'aresta sustentades als murs que delimiten l'estança. A banda i banda hi ha dues portes emmarcades amb datació a la llinda: els anys 1681 i 1927. Al fons, pujant el nivell dos graons, hi ha un arc serlià format per quatre columnes decorades amb els capitells amb volutes i el fust llis, agrupades per parelles i col·locades damunt d'un sòcol decorat amb motllures. Cada parella sustenta un entaulament motllurat. Unint els dos grups per la part superior, un frontó horitzontal amb un arc de mig punt al mig. Darrere seu hi ha dos arcs carpanells que es recolzen a les parets laterals i, al mig, en una columna lleugera de ferro amb capitell decorat. A la dreta es localitza l'escala, de dos trams i amb balustrada a manera de barana. Tot el vestíbul està pintat en tons ocres i blaus i decorat amb dos tipus de pintures murals que se superposen: en origen, i formant conjunt amb l'arc serlià, pintures amb imatges d'estil clàssic, tapades per consignes conservadores posteriors a la Guerra Civil: ACCIÓN CATÓLICA ESPAÑOLA, a la zona de l'entaulament de l'arc serlià, i un escut al mig dels dos arcs carpanells. La façana principal està encarada a la plaça Ruiz Amado i té les cantonades acabades amb dentat de pedra. La porta d'accés és d'arc rebaixat, amb els brancals i la llinda de pedra escairada. A l'esquerra, un gran portal també d'arc rebaixat i a la dreta una senzilla obertura rectangular nova. A la primera planta hi ha tres balcons d'obertura rectangular, amb els brancals i les llindes de pedra desbastada. A la segona planta, tres balcons més petits, sense marc de pedra. Història L'actual edifici està ubicat en el mateix solar on antigament hi havia el palau de l'abat de Sant Pere de Rodes. Les dues dates inscrites a les llindes de les dues portes del vestíbul, probablement fan referència a la data de construcció (1681) i a una reforma (1927). El casal fou propietat d'una família de funcionaris castellans. D'aquesta nissaga surten, a principis del segle xx, dos personatges destacables: l'escriptor Lluís Contreras i el pedagog jesuïta Ramon Ruiz Amado, germanastre de l'anterior. Referències
Casa Cortit

Casa Cortit és una masia del poble de Castissent, a l'antic terme de Fígols de Tremp, pertanyent actualment al municipi de Tremp, protegida com a bé cultural d'interès local. Està situada al sud-est del turó on hi ha l'església de Castissent, a llevant de Casa l'Agustí; és una de les masies més properes a l'antic nucli del poble. Descripció La masia inclou l'habitatge i un seguit de corrals i coberts complementaris. L'habitatge és un edifici que està format per la conjunció de diverses naus annexes. La nau central s'aixeca sobre dues plantes i golfes. L'aparell és de pedra del país sense treballar rejuntada amb fang. El parament es mostra sense arrebossar. Les obertures, majoritàriament amb llinda de fusta, estan distribuïdes sense ordre. A la banda est trobem la porta d'accés d'arc de mig punt adovellat. A sobre hi ha un balcó amb barana de ferro. A la façana sud hi ha un balcó amb barana de fusta. La coberta és a doble vessant construïda sobre embigat de fusta i teula ceràmica. A prop -sud-est- de la casa hi ha les restes de l'antiga capella romànica de Sant Miquel. Referències
Casa de la Ciutat (l'Hospitalet de Llobregat)

La Casa de la Ciutat és la seu de l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció arquitectònica Edifici de grans dimensions de planta baixa i dos pisos, amb façana simètrica. Té un cos central que sobresurt una mica dels dos laterals. A la planta baixa s'obre la porta d'entrada al centre amb una finestra a banda i banda i dues obertures més als laterals. La porta està emmarcada per lloses de marbre. En el cos central del primer pis hi ha un balcó corregut amb balustrada; a aquest balcó donen tres portes, les laterals tenen la llinda decorada i la central està flanquejada per dobles pilastres corínties que aguanten un rètol que diu "Casa de la vila" i a la llinda hi ha l'escut de la vila. En els cossos endarrerits hi ha una porta amb un petit balcó sense voladís i, per sobre, hi ha una cornisa motllurada sostinguda per mènsules. A l'últim pis hi ha finestres quadrangulars i les del cos central estan emmarcades per pilastres. Remata la façana una gran cornisa amb mènsules i per sobre hi ha el mur de tancament del terrat. En el cos central aquest mur es converteix en una balustrada i al centre hi ha un cos semicircular amb la inscripció "1895". Història La primera pedra de la nova Casa de la Vila es posà el 1894, coincidint amb la gran època de reorganització urbanística de l'Hospitalet: el 1852 es construeix el nou cementiri; el 1882 s'inaugurà l'enllumenat públic amb gas; el 1888 arribà l'aigua corrent, etc. L'edifici s'aixecà sobre uns terrenys donats per Rossend Arús i que, antigament, havien estat propietat de la parròquia. Va ser projectat per l'arquitecte municipal Francesc Mariné. Dins de l'edifici també hi havia l'escola i més endavant, en el mateix espai, es va instal·lar el quarter de la Guàrdia Civil. L'any 1975, es va afegir un cos posterior per les noves dependències municipals. Referències «Casa de la Ciutat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Torre de Cal Torrell

La Torre de Cal Torell és una torre de defensa adossada a la Casa de la Vila de Vinyols i els Arcs (Baix Camp), protegida com a bé cultural d'interès nacional. Descripció Torre de defensa de planta rectangular que fa 6 x 6,40 metres, i uns 12 metres d'alçada. Força ben conservada, té murs de maçoneria, arrebossats, cantonades i matacans -un a cada cara- de pedra picada. Pisos amb voltes de maons, probablement construïts més tard, quan es va construir l'actual ajuntament -abans Casa Torrell-, adossat a la torre, que té arcs i voltes de factura similar. L'origen de la torre és possiblement d'origen tardomedieval, tot i que l'edifici és dels segles XVI-XVII. Notícies històriques Torre que va fer construir per Francesc Torrell i Pradell l'any 1560. Seguí el mateix camí que l'actual casa de la Vila, i pertangué a les famílies Folc i Nicolau, abans de passar a ser propietat municipal. Durant la guerra de 1936-39 feu les funcions de presó. Fa pocs anys s'hi descobriren uns pergamins i llibres guardats allí, probablement a causa de la guerra. Referències
Casa de les Altures

La casa de les Altures és un edifici d'estil neomudèjar situat al costat del Parc de les Aigües de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment, és la seu del districte d'Horta-Guinardó. Història Va ser projectat el 1890 pel mestre d'obres Enric Figueres com a residència de l'enginyer director de la Societat General d'Aigües de Barcelona, Nicolau Recúlez Chevalier. El nom li ve dels motors que es trobaven al costat, que elevaven l'aigua fins al dipòsit situat més amunt. Tanmateix, es va utilitzar poc com a habitatge particular, i servia com a lloc de trobada per a actes de protocol de la societat. Durant la Guerra Civil, la societat va utilitzar l'indret com a lloc de colònies per als fills dels treballadors de l'empresa, i més endavant, la casa serví de seu de l'Institut d'Investigació Hidrològica, amb vivers de diferents tipus de plantes i d'arbres, sobretot fruiters. A principis dels anys 1970, l'estat de conservació del conjunt (casa i jardins) era deficient i l'Associació de Veïns Joan Maragall emprengué accions reivindicatives per tal d'aconseguir convertir-lo en parc públic. Gràcies a aquestes pressions, la propietat va ser adquirida per l'Ajuntament de Barcelona, i el 1978 el parc de les Aigües va obrir les portes després dels treballs d'adequació duts a terme per l'arquitecte J.M. Casamor. El 1984, l'Ajuntament adquirí també el palauet, que fou rehabilitat per l'arquitecte Víctor Argentí, va obrir les portes com a seu del districte d'Horta-Guinardó a inicis del 1989. El 1990 va ser distingit amb el premi FAD a la millor rehabilitació. Descripció Es tracta d'un palauet on s'han situat alguns serveis del districte. Al soterrani del casal hi ha instal·lada la sala d'actes i a la part forana hi ha plantat alguna filera de palmeres. El portal d'accés està cobert per una galeria porxada, i, a la part alta hi corre una altra galeria. Ambdues peces són un clar exponent de l'estil arabesc molt ben treballat. La part posterior té sortida a un pati que s'ha volgut conservar. Referències Bibliografia Bou i Roura, Lluís. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 84-7609-991-6. Macià, Teresa; Argentí, Victor. Rehabilitación. Casa d'Altures. Parc de les Aigües. Barcelona: Dragados y Construcciones, S.A., 1991. DL: M. 21.188-1991. Enllaços externs «La Casa de les Altures». Arquitectura Orientalista a Barcelona (blog), 02-10-2013.
Casa de las Alturas

La Casa de les Altures, también conocida como Casa de las Alturas, es un edificio de estilo neomudéjar situado en el barrio del Baix Guinardó, en Barcelona, España. Fue proyectado en 1890 por el maestro de obras Enric Figueres como residencia del ingeniero Nicolau Recúlez Chevalier, director de la Sociedad General de Aguas de Barcelona, y como pabellón de representación de la compañía. Actualmente alberga la sede del distrito de Horta-Guinardó.​​ Historia La vivienda se construyó en el marco de las instalaciones hidráulicas del actual Parc de les Aigües, donde se ubicaban los motores que elevaban el agua hasta los depósitos. De ahí deriva el topónimo “Altures”.​ Aunque fue concebida como residencia, se utilizó poco como vivienda particular y más como espacio protocolario de la empresa de aguas.​ Durante la guerra civil española el recinto fue empleado como colonia infantil para los hijos de los trabajadores de la Sociedad General de Aguas. Posteriormente albergó el Institut d’Investigació Hidrològica, con viveros de plantas y árboles, en especial frutales.​ A comienzos de la década de 1970, el estado de conservación del conjunto (casa y jardines) era deficiente. La Asociación de Vecinos Joan Maragall inició una campaña reivindicativa para convertirlo en parque público. En 1978 se inauguró el Parc de les Aigües, con proyecto del arquitecto J.M. Casamor.​ En 1984 el Ayuntamiento de Barcelona adquirió el edificio principal. La rehabilitación fue dirigida por el arquitecto Víctor Argentí, y en 1989 abrió como sede del distrito de Horta-Guinardó. En 1990 recibió el Premio FAD a la mejor rehabilitación.​​ Arquitectura La Casa de les Altures es un palacete de planta rectangular, con organización en torno a un patio central. Presenta galerías superpuestas: un porche en planta baja y una logia superior con arcos de herradura y lobulados, columnas estilizadas y decoración de ladrillo con relieves geométricos inspirados en la arquitectura andalusí.​ En el sótano se habilitó una sala de actos, y en el exterior se plantó una hilera de palmeras. La parte posterior se abre a un patio ajardinado que conserva la conexión con el parque vecino.​ Protección patrimonial El edificio está catalogado como Bé Cultural d’Interès Local (código 08019/2772) en el Catálogo de Patrimonio del Ayuntamiento de Barcelona.​ Asimismo, consta en el Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya con el código 30238.​ Referencias Bibliografía Bou i Roura, Lluís (2002). Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. ISBN 84-7609-991-6. Macià, Teresa; Argentí, Víctor (1991). Rehabilitación. Casa d’Altures. Parc de les Aigües. Dragados y Construcciones S.A. DL: M. 21.188-1991. Enlaces externos Ficha oficial (Barcelona.cat) Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya – Ficha 30238 Arquitectura Catalana – Casa de les Altures Casa de les Altures en Pobles de Catalunya Galería en Wikimedia Commons
Casa de les Altures

La Casa de les Altures (en français, littéralement Maison des Hauteurs) est un bâtiment de style néo-mudéjar construit en 1890 par commande du directeur général des Eaux de Barcelone. Elle s'appelle Maison des Hauteurs car à proximité se trouvaient les moteurs d'élévation d'eau vers les avoirs situés sur la Colline de la Rovira (Barcelone). En 1991 l'édifice a été réhabilité comme siège du district d'Horta-Guinardó. C'est une œuvre protégée comme Bien Culturel d'Intérêt Local. Références Bibliographie (ca) Lluis Bou i Roura, Itineraris Horta-Guinardó, Ajuntament de Barcelona, 2002 (ISBN 84-7609-991-6). (ca) Teresa Macià et Victor Argentin, Rehabilitacion. Casa de Hauteurs.Parc des Aigües, Barcelone, Dragados y Construcciones, 1991. Liens externes (ca) « Casa de les Altures », sur ajuntament.barcelona.cat. (ca) « La Casa de les Altures », sur orientabarcelona.blogspot.com.es. Source de traduction (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Casa de les Altures » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Casa del Marquès del Masnou

Casa del Marquès del Masnou és una obra del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. Va pertànyer a Romà Fabra i Puig, que rebé el títol de marquès del Masnou l'any 1922. Descripció Edifici civil. Format per una planta baixa i dos pisos, flanquejat a la seva façana per dos torres de planta octogonal coronades amb unes elevades teulades de pissarra, que limiten l'escalinata d'accés. Tots els elements compositius del conjunt arquitectònic, són propis del neoclàssic francès: ordres clàssics, balustrades, teulades de pissarra... L'edifici s'envolta d'un gran jardí amb llacs i glorietes. Glorieta Situada al jardí, tancada amb enreixats de ferro. És de planta octogonal i s'aixeca sobre un conjunt de pedres irregulars col·locades de manera que sembli una estructura natural. El sostre, acabat en punta, només conserva l'estructura portant. S'hi accedeix per una escaleta amb baranes de ferro. Els motius decoratius i reganyols són sinuosos de manera que recorden l'estil modernista. Hi ha una altra glorieta de planta rectangular, de la que només queda l'estructura portant de ferro i part de la fusta que la recobria. A la part central hi ha una coronació de ferro amb reganyols en la que s'inscriu la data de 1905. Història Obra de l'arquitecte Salvador Vinyals i Sabaté, que començà a aixecar-lo l'any 1902 per encàrrec de Romà Fabra i Puig, primer marquès del Masnou. Abans, la finca es deia Can Valencià i pertanyia al municipi d'Alella, fins al 1845 aproximadament, quan el barri d'Alella de Mar es va annexionar al Masnou. Durant la Guerra Civil va ser confiscada a Camil Fabra i de Monteys i s'hi va establir la seu del Laboratori Confederal d'Experimentacions. Durant la guerra va ser bombardejada. A partir de l'any 1968, van començar les gestions per a la cessió gratuïta d'una part de la finca per construir-hi un institut d'ensenyament mitjà (actualment l'IES Mediterrània). Una immobiliària va comprar els terrenys de la finca i va cedir la casa al municipi en una escriptura a favor de l'Ajuntament amb data 21 de desembre de 1989. Referències
Casa del Mig

La casa del Mig és un edifici situat al parc de l'Espanya Industrial de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Actualment, és un equipament municipal del districte de Sants-Montjuïc. Història i descripció Va ser fet construir als anys 1880 per Maties Muntadas i Rovira, gerent de L'Espanya Industrial, just davant de la monumental porta d'accés al recinte d'arc de mig punt. Caracteritzat per la seva senzillesa i austeritat, es tracta d'un xalet que estava envoltat d'un petit jardí, format per un cos central de planta i pis i dues ales laterals de planta baixa. Als baixos hi ha obertures rectangulars, de les quals la central correspon la porta d'accés, i les altres són finestres amb reixes de barrots de ferro colat. El primer pis té cinc balcons, també amb baranes de ferro colat i coronats per guardapolsos. Sobre el terrat hi una miranda. El parament és de pedra a la planta baixa i d'estuc a la resta. Referències Bibliografia Gutiérrez Medina, María Luisa. "La España Industrial", 1847-1853. Un modelo de innovación tecnológica. Universitat de Barcelona. Departament de Història Contemporània (tesi doctoral), 1994. Enllaços externs «L'Espanya Industrial: Portal, Escola i Casa del Mig». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Casa del Servei Forestal (Sant Martí d'Empúries)

La Casa Forestal de Sant Martí d'Empúries és un edifici d'aquest poble situat al municipi de l'Escala inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situada dins del nucli emmurallat de Sant Martí d'Empúries, a l'extrem sud-oest del recinte, a la plaça Major i al costat dret de l'església. És un edifici aïllat de planta rectangular, format per dos cossos adossats, amb jardí pavimentat a la part davantera. Està distribuït en planta baixa i pis, excepte la torre situada a l'extrem est de la façana, que presenta tres plantes. A la part posterior, l'edifici es va construir damunt la muralla de la població, salvant així el desnivell del carrer Miranda. La coberta és plana, amb terrat a la part superior. La torre també presenta la coberta plana. La façana principal té una porta d'accés d'arc de mig punt, bastida amb maons, amb la data de l'any 1910 gravada a la part inferior de la porta de fusta. A la part superior hi ha tres obertures d'arc de mig punt, també amb resseguiment de maó. Està coronada per una cornisa motllurada sostinguda per petites mènsules, amb una barana força alta, bastida amb maons, situada damunt seu. Les obertures de la torre, una per planta, són finestres de mig punt de maons. Al coronament, la torre presenta merlets bastits amb maons. Les cantonades i angles de la construcció estan rematats amb motius decoratius que combinen el maó i la rajola vidrada. Les façanes posteriors, orientades a mar, presenten dues galeries sostingudes per pilars, amb barana d'obra decorada amb plafons de trencadís. Aquest motiu decoratiu es repeteix als sostres de les galeries. La que està situada al segon pis està tancada amb vidrieres. Història Construcció de l'any 1910 del Servei Hidrològic i Forestal, tal com ho testimonia la data gravada a la porta de fusta de l'entrada principal, com a allotjament per al personal tècnic del projecte de fixació i repoblació de les dunes empordaneses. Aquesta va ser bastida sota les ordres del mestre escalenc Miquel Torres i Brugés, sobre les restes de la muralla grega, romana i medieval. Les inicials de Josep Reig, enginyer del Servei Forestal apareixen com a motiu ornamental al sostre de les galeries posteriors. Té una gran semblança, pel que fa a la utilització de materials i textures, amb la Casa Reig de Vilabertran. Va ser utilitzada com a museu, fins que la seva col·lecció es va integrar a la del Museu d'Empúries l'any 1917. Es troba dins de la finca o forest Duna Litoral de propietat de la Generalitat de Catalunya traspassada de l'Estat Espanyol el 1994. L'ús de la casa ha estat cedit a l'Ajuntament, els anys 1997 i 2003. Des del 2010 és la seu del Centre Iberiagraeca, un organisme creat pel Ministeri de Cultura i el Departament de Cultura de la Generalitat per al foment de la recerca i el coneixement del patrimoni arqueològic grec de la Península Ibèrica. Referències
Casa Domingo

La Casa Domingo, també coneguda com la Casa Carreras-Artau, és un casal del municipi de Centelles (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. És un clar exemple del primer Renaixement, si bé conserva característiques gòtiques a l'exterior però amb un ritme encara lent. El casal és fruit de nombroses intervencions i unificacions de diversos edificis antics. Descripció Es tracta d'un casal de planta quasi quadrada, amb una gran quantitat d'obertures i elements. S'hi poden distingir dues façanes, que tenen u n tractament diferent. La façana que dona a la plaça Major, limitada per dues torretes, té dos portals d'idèntiques proporcions i amb motius treballats també iguals. Al primer pis té dos balcons a banda i banda i quatre finestres aparellades discontínuament en el tractament, amb dos angelets les dues del mig i sense motius les altres dues. A la façana del carrer de la Mare de Déu dels Socors –popularment «carrer Socós»– la disposició és més irregular però fent referència a l'anterior. La part superior, amb moltes obertures, és més moderna. Història Aquesta edificació es pot situar al segle xvi i sembla que la seva funció era de residència d'algun noble de la vila. L'edifici actual tingué unes reformes al segle xx, si bé se'n va respectar la tipologia. La casa Domingo és un clar exemple del primer Renaixement que conserva encara característiques gòtiques a l'exterior. La casa fou totalment refeta, aprofitant elements de l'antiga casa de Serafí de Centelles del segle xvi i d'altres elements de la mateixa època. Referències
Casa Fumàs

La Casa Fumàs és una masia del poble de Tercui, a l'antic terme de Sapeira, pertanyent actualment al municipi de Tremp. Està situada en una carena dos quilòmetres i mig a ponent de Claramunt, i a dos de la Vileta, però sense comunicació directa, que sí que existeix amb Claramunt i amb Tercui. Aquesta carena separa les valls del barranc dels Masets, al nord, i del de la Vileta, al sud. Es tracta d'una antiga masia. És un conjunt format per diversos edificis annexos els uns amb els altres. Entre aquests es troba l'habitatge i altres edificacions complementàries (forn, corrals i pallers). L'habitatge és un edifici de planta quadrangular que consta de planta, pis i golfes. Està construït amb pedra del país, a base de carreus irregulars rejuntats amb fang; el parament es troba a pedra vista. Les finestres tenen llinda de fusta i la porta d'accés, de grans dimensions, és d'arc adovellat. A sobre la porta hi ha un balcó, amb barana de ferro, que sobresurt del parament. La coberta és a doble vessant i està construïda a partir de l'embigat de fusta cobert amb llosa. Referències Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya