Castell de l'Aranyó

El castell de l'Aranyó, situat al poble homònim, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), és un monument històric declarat bé cultural d'interès nacional. Història La seva rodalia fou conquerida als andalusins a la primera meitat del segle xi i fou incorporat al comtat d'Urgell. El lloc està documentat des del 1044 com a ipsa Parada de ipso Aranno a les afrontacions del castell del Llor. A mitjans del segle xii apareix Berenguer de l'Aranyó, un dels repobladors de Lleida entre el 1150 i el 1175. En el fogatge de 1381 consta que el lloc era propietat dels Montsuar de Lleida, i el 1393 fou adquirit per Arnau d'Altarriba. Els Altarriba en van mantenir fins que el 1567, Guerau d'Altarriba el vengué a Francesc d'Assís Agulló, senyor de Bellveí, que dos anys després el va fer reconstruir com a casal residencial. El 1601 va passar a mans de Joan de Folcràs menor, l'escut d'armes del qual es troba a la porta. L'hereu fou el seu nebot Agustí de Folcràs i Llebre (1619-1697), que es va casar en primeres noces amb Estefania Roger de Llúria i de Magarola, amb qui no tingué fills, i en segones noces amb Anna Maria de Cubells i de Vega. D'aquest segon matrimoni naixeria un noi, Francesc, que moriria aviat, i quatre noies: Maria (†1694), que es casaria amb Bru de Cardona, de Tamarit de Llitera; Jerònima, que el 1693 es casaria amb Antoni de Pedrolo i Ratera, de Montblanc; Clemència, que es faria monja, i Engràcia, que es casaria amb el lleidatà Dídac de Pallarès. Després de la mort d'Antoni i la seva filla Maria, el patrimoni familiar seria administrat pel seu gendre Bru de Cardona, tutor de la menor Clemència de Cardona i de Folcràs. Va prendre partit pel bàndol felipista a la Guerra de Successió i es refugià a Roses amb la seva filla malalta, que hi va morir el 1706. El 1714, un cop acabada la guerra, Ciril de Pedrolo i de Folcràs va iniciar les gestions per tal de ser proclamat hereu del patrimoni Folcràs com a successor de la seva mare Jerònima. L'escriptor Manuel de Pedrolo i Sánchez de Molina hi va néixer el 1918. Arquitectura S'hi observen tres fases ben diferenciades: l'element més antic és la torre quadrada de base atalussada amb carreus regulars de grans dimensions, possiblement pensada com a torre de vigilància; i dues ampliacions posteriors, una al llarg del segle xvi i l'altra del 1659, com s'aprecia en el ràfec amb tortugada de pedra sobre la porta d'entrada. El cos principal és de planta poligonal, amb façanes molt massisses. Té tres plantes, amb el mur realitzat en grans carreus de pedra regulars. A la planta baixa s'obre la porta adovellada i un escut d'armes partit entre bandes i àguiles. A continuació, s'alcen dues plantes, on hi ha finestres quadrades amb motllures i la presència de les restes d'un matacà. La planta més alta presenta, en totes les façanes, una galeria d'arcs petits de mig punt i un ràfec-canaló de pedra que rematen l'edifici. La torre presenta finestres rectangulars amb diferens motllures i restes de corsera a la part superior. La resta de façanes són gairebé massisses, i només presenten mínimes obertures de petites dimensions. A la part inferior de la torre es conserva l'entrada al que podria ser la cisterna que subministrava aigua al castell. Referències Vegeu també Casa de l'Aranyó