NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fàbrica del Riu

La Fàbrica del Riu és una fàbrica del municipi de Navarcles (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una fàbrica amb dues parts ben diferenciades: un primer edifici constituït per una nau de tres pisos. Petites finestres li donen llum. Posteriorment, s'hi va afegir una llarga nau amb obertures més grans i altres dependències (porteria i pisos antigament utilitzats per treballadors i quadres mitjans). Originàriament aprofitava el salt d'aigua originat pel rec i la resclosa d'un antic molí. Història És la primera fàbrica construïda al poble i fou fundada per Manuel Comellas, fill d'un pagès navarclí, juntament amb dos socis més. El 1816 es compren els terrenys per 500 lliures i el 1818 comença la construcció de la fabrica, que va entrar en funcionament l'any següent, el 1819. La fàbrica es va partir en diverses seccions que funcionaven independentment fins que el 1841 Joaquim Batlles va comprar diverses parts, obtenint-ne el control de la major part. No se sap fins quan Comelles, Batlles, Santmartí i Cia van fer funcionar la fàbrica de forma directa, però tenim notícia que el 1867 i anys posteriors la fàbrica era explotada per altres empresaris. L'any 1869 s'amplia el canal i la fàbrica donant-li la fesomia actual. Al llarg dels anys van anar fent diverses compravendes fins que el 1910 diversos socis venien la fàbrica a Isidre Puig i Cia que era l'amo de la fàbrica de Sant Benet. Als anys 80 va ser tancada definitivament i venuda en subhasta el 1983, una part a l'empresa Hidrogant S.A. el gerent de la qual era el navarclí Jaume Matamala i les altres parts a Dolors Cura Garcia, Agustí Cots Alsina i Josep Claret Tarrés. Els nous amos tenien especial interès en el salt d'aigua que van començar a explotar immediatament, mentre que la fàbrica la llogaren a diverses empreses. La fàbrica sempre va estar dedicada a la filatura. Referències
Phare de Tossa

Le phare de Tossa est un phare situé dans la station balnéaire de Tossa de Mar, à l'extrémité sud de la Costa Brava , dans la Province de Gérone (Catalogne) en Espagne. Il est classé Bien d'intérêt culturel à l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Il est géré par l'autorité portuaire du Port de Barcelone. Histoire Ce projet de phare a été approuvé en 1904 de par la nécessité de construire un nouveau phare entre Calella et Palamós. Il a été définitivement approuvé le 6 août 1915 dans le cadre de la construction d'une route d'accès au site. Les travaux ont été achevés mi 1916, mais le système optique construit en Angleterre par Chance Brothers (en) a pris du retard à cause de la première guerre mondiale et n'a été livré qu'en 1917. Le phare a été mis en service le 29 août 1917. En 1922, la lumière a été alimentée à l'acétylène et, en 1929 le phare a été relié au réseau électrique. Durant la guerre d'Espagne le phare est resté sous autorité militaire d'octobre 1936 à juin 1939. Puis il a subi quelques améliorations dans sa construction et dans son appareillage. Il est situé sur le point culminant du cap de Tossa, au-dessus des remparts médiévaux de la ville. Le phare est une tour carrée de 4 m de haut, avec galerie terrasse et lanterne cylindrique, au centre d'un bâtiment quadrangulaire d'un seul étage de 15 mètres de large, peint en blanc avec des décors gris. Le bâtiment se trouve à l'intérieur du Centre d'interprétation des phares de la Méditerranée. Identifiant : ARLHS : SPA051 ; ES-30910 - Amirauté : E0453 - NGA : 5896. Notes et références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Far de Tossa » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Lien connexe Liste des phares d'Espagne Liens externes (en) Lighthouses of Spain: Catalonia (es) Libro de Faros y Senales de Niebla (Espagne-côte est) (es) - Site de l'autorité portuaire en Espagne (es) Faro de Tossa - Site Agence publique de ports d'Espagne Faro de Tossa de Mar Portail des phares Portail de la Catalogne Portail de la mer Méditerranée
Institut Pere Vives i Vich

L'Institut Pere Vives i Vich és un centre educatiu del municipi d'Igualada (l'Anoia). L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici Es tracta d'un edifici de planta moderna format per diferents cubs que es superposen un als altres constituint una activa composició funcional que respon al caràcter pràctic de l'edifici. L'element més emprat en la construcció és el ciment armat que configura la totalitat de les parets i suports. L'edifici consta de 28 aules, tres despatxos i instal·lacions esportives. L'edifici fou construït en uns terrenys que pertanyien a la família Vives, descendents del General Vives, igualadí que va impulsar l'aviació espanyola; d'aquí el nom de l'Institut. Estudis L'institut ofereix estudis públics d'Educació Secundària Obligatòria i de Batxillerat, en les branques de Ciència, Tecnologia, Ciències socials i Humanitats. Referències
Sant Jaume de Peà

Sant Jaume de Peà o Sant Jaume de Pià és l'església parroquial del nucli de Peà que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Situació Peà i la seva església es troben al sector central ponentí del terme municipal, enmig d'un pla a la carena de la serra que baixa de Guilanyà, al marge esquerre del Cardener, entre aquest i la rasa de Peà. L'indret és molt solitari i aïllat. Els edificis que componen el nucli, en estat ruïnós, encara es conserven dempeus i deixen entreveure pretèrits temps millors. La ruta per anar-hi parteix de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E). Aquí cal prendre la carretera a Besora i Busa. Carretera asfaltada i ben senyalitzada que se segueix fins que: Als 7,2 km. (42° 03′ 20″ N, 1° 36′ 33″ E), en l'indret anomenat la Creu Roja, es deixa l'asfalt i es pren el trencall de l'esquerra. A partir d'aquí la pista és bastant deficient i es recomanable circular-hi en 4x4. Seguir sempre la pista principal, bastant evident. Es creua la rasa de Ventolrà i Als 10,6 km. (42° 03′ 43″ N, 1° 35′ 52″ E) s'arriba a un coll del serrat dels Sarrions on hi ha un encreuament. Prendre la pista de la dreta que segueix en lleugera baixada i, després de creuar el torrent de Merlí, arriba a Peà. Descripció Església romànica d'una nau orientada est-sud-est i l'absis rodó. Les seves mides són de 6x11,90 metres. La nau coberta amb volta de canó sobre repeu, té un arc presbiteral de mig punt. Porta al frontis de llinda no romànica, i contemporània de l'ull de bou monolític que té al damunt. Finestra al mig de l'absis, però tan sols en resta el bloc rectangular on hi ha l'arc monolític capalçat, a la sortida interior. El parament és de carreus en fileres. Revestiment exterior de l'absis derruït en part. Cornisa de pedres trapezoïdals amb bisell a l'absis. El mur de la nau, a l'exterior, ha estat lligat més tard per ambdós caps amb grans carreus en coixí. Aquests blocs són contemporanis de la porta de llinda. A l'interior, damunt el repeu de la nau, hi ha una motllura de pedres trapezoïdals amb bisell. L'any 2015 es va reconstruir el revestiment exterior de l'absis. Notícies històriques Església no esmentada a l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. Aquesta església era sufragània dels Torrents. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Les Casetes de l'Àngel

Les Casetes de l'Àngel és un conjunt de dos edificis rectangulars de Lloret de Mar (Selva). Són de petites dimensions, d'una sola planta i coberta de doble vessant a laterals situats un a cada costat del camí que porta a Sant Pere del Bosc, passat el turó de Ses Pedres Lluïdores. Són dos edificis que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Pel que fa a la caseta de la dreta del camí, pujant a Sant Pere, consta d'un sòcol emergent d'un metre d'alçada. Aquesta part presenta dues franges de frisos de ceràmica pintada, a la part baixa i a la part alta, amb motius vegetals i d'àguiles. A la façana nord hi ha un antic accés a la llinda del qual hi ha la data de 1901 i les inicials de Nicolau Font relligades com si fossin motius vegetals. A les cantonades i a la façana principal hi ha unes pilastres poc emergents que ressalten els volums. Aquesta façana principal està formada per una porta d'arc apuntat amb decoració floral, dues espitlleres i una finestra d'òcul. Les façanes es divideixen en dues parts, la d'habitació i la de teulada. Estan pintades de colors diferents. La part baixa és arrebossada i pintada de color rosat a imitació de grans blocs de pedra a baix i morat i llis a dalt. Les finestres i obertures, una per banda, estan tapades per evitar l'accés públic destructiu. A les zones dels capitells de les pilastres hi ha esgrafiats amb decoració vegetal. Al part de la teulada, molt apuntada, destaca sobretot per les mènsules i l'emergència del sostre, que és l'element més visible de l'edifici. Entre cadascuna de les 40 mènsules de ferro forjat hi ha plafons quadrats amb decoració vegetal. La teulada, de teula vidriada, és de peces planes i petites de colors blau i grana. A la cresta de la teulada hi ha una filera metàl·lica de decoració vegetal (fulles). La teulada també inclou una prima xemeneia. Quant a la caseta de l'esquerra del camí, pujant a Sant Pere, està més malmès que l'anterior. També té la coberta de doble vessant a laterals, però té un adossat a la part posterior amb coberta d'un vessant. La façana principal destaca per les motllures en forma de dos arcs de mig punt, tres pilastres i timpà superior amb òcul i per les mènsules de ferro del teulat emergent. Les teules són de rajola plana. Història Aquests edificis, construïts al tombant de segle XX (1901), estan relacionats amb la posterior construcció del monument de l'Àngel, situat a pocs metres d'aquí. Funcionaven com a refugis per a peregrins (casetes de sopluig i repòs dels caminants) i com a estances pels caps dels treballadors de les obres del monument de l'Àngel. A la llinda d'una antiga porta lateral hi ha les inicials N.F. (Nicolau Font) i data de 1901. Referències
Magatzem Corcoy

El Magatzem Corcoy és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat a la plaça de Mossèn Jacint Verdaguer, protegit com a bé cultural d'interès local. Aquest antic magatzem tèxtil de venda a l'engròs és un edifici entre mitgeres de planta baixa i cos central més elevat, que dona lloc a un altre pis. Els elements de la façana presenten una distribució simètrica, amb la porta d'entrada al bell mig i una finestra vertical a cada costat. Damunt la porta s'obre una altra finestra que dona accés al pis superior, tancat mitjançant una testera de línies corbes. Dins la senzillesa de l'edifici, l'element decoratiu que el caracteritza ve donat per les formes de les finestres en arcs de ferradura, els remats modernistes i l'acurat acabament amb cornises i baranes. El seu mal estat de conservació va fer que s'hi iniciessin obres de reforma l'any 2014. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Magatzems Torras

Magatzem Torras, també conegut com a Cal Sastre d'Olesa, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al capdamunt del carrer de Sant Pere, protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici situat a l'entroncament de dos carrers (el de Sant Pere i el de la Rasa) i amb mitgera. De planta quasi triangular, consta de planta baixa i pis, la primera de les quals s'utilitza per a fins comercials i la superior com a habitatge dels propietaris. L'edifici, resolt en cantonada, presenta dos cossos horitzontals diferenciats per la gran balconada del primer pis que recorre tota la façana, i deixa la planta baixa i l'entresolat a manera de sòcol com a suport de la resta. Les obertures de la planta baixa han estat reformades, encara que amb molta cura d'integració, mantenint la sanefa de trencadís que separa els aparadors de l'entresolat. Les obertures del primer pis conserven tota la decoració original, amb guardapols i relleus als muntants. L'edifici és acabat amb gran èmfasi a la cantonada, amb un gablet motllurat on apareix un gran relleu floral amb el símbol d'Hermes o Mercuri, el déu del comerç, i l'any d'execució de l'obra, i flanquejat per dos pinacles. La resta de la decoració de l'edifici segueix el mateix tractament. La façana és feta d'estuc dibuixat amb línies de carreus. Història L'edifici és conegut popularment pel nom de Cal Sastre d'Olesa, ja que Pere Torras i Obiols, nascut a Castellar del Vallès, va treballar a Olesa de Montserrat com a teixidor d'una fàbrica de cotó. Amb seva esposa Cecília Vilata, sastressa de professió, es van traslladar a Terrassa a principis del segle xx, on obriren una botiga de roba, ubicada on més tard seria Cal Farràs, al carrer de Gavatxons. Pere Torras va fer enderrocar tres cases del carrer de Sant Pere per construir-hi aquest magatzem industrial, projectat per l'arquitecte municipal Melcior Viñals el 1914. Era l'únic magatzem tèxtil terrassenc que també feia venda al detall. L'edifici compta amb unes grans obertures a la planta baixa i està molt bén situat estratègicament, això ha fet perdurar la seva funció comercial de forma bastant continuada. Referències Enllaços externs «Cal Sastre d'Olesa (Magatzem Torras)». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans. Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Mare de Déu de les Fonts

Mare de Déu de les Fonts és una capella del poble de Salitja, en el municipi de Vilobí d'Onyar (Selva), situada en un bonic paratge prop del volcà de la Crosa de Sant Dalmai, al costat de Can Joher i can Bora (o Borra). És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La capella és un temple de factura senzilla de tipus orientada a llevant. És de planta rectangular d'una sola nau amb volta de creueria i absis semicircular ben diferenciat a l'interior. Al mur de migdia té adossada una petita sagristia de planta quadrada. La façana presenta un portal adovellat amb dues finestres quadrangulars, a banda i banda, emmarcades amb pedra i un òcul al capdamunt. Per accedir a l'entrada cal salvar uns esglaons que menen una petita terrassa voltada per un petit mur. Corona l'edifici un campanar de cadireta rematat amb boles de pedra. El parament està format per reble compost per pedra del país i en els angles trobem carreus escairats de pedra calcària. En un dels murs hi ha un escut de 40 cm amb un relleu que mostra unes tisores i un martell, del qual no en coneixem el significat. També hi ha una fornícula protegida per un vidre amb la imatge de la Verge al mur de la sagristia, que ha estat col·locada fa pocs anys. Està dedicada a la Mare de Déu de les Fonts, advocació lligada a la deu que brolla al costat de la capella, les aigües de la qual es recullen en una bassa que antigament servia de safareig. L'any 1995 es va fer una intervenció arquitectònica que consisteix en un mur de rajol vist que envolta la bassa amb unes escales, amb barana de ferro, d'accés a la petita bassa. Hi ha una placa commemorativa amb la llegenda extreta dels Goigs de la Mare de Déu de les Fonts:" Puig ompliu de vostres dons, al devot que en vos confia, ampareu-nos mare pia, VERGE SANTA DE LES FONTS. Salitja, 3 de setembre de 1995". Història Abans de 1936, l'ermita tenia dues imatges, la més petita de les quals era d'alabastre, i era la que, segons la llegenda, un bou va trobar a la font, motiu pel qual es va erigir la capella. La imatge actual data dels anys cinquanta i va ser una ofrena d'una família de la contrada. En una restauració recent, que respon al gust per la pedra vista però de poc rigor històric, el parament ha estat repicat i s'ha eliminat l'arrebossat original. Referències
Santa Margarida de Navès

Santa Margarida de Navès és l'església parroquial del nucli de Navès que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Descripció Església edificada juntament amb la rectoria damunt d'un cementiri preromànic i sobre unes sitges, que hom suposa ibèriques. S'han aprofitat murs de la primitiva església romànica. A l'interior de la rectoria, al corredor de comunicació d'aquesta amb l'església, encara es poden veure alguns arcs i finestres romàniques tapiades. L'actual església fou construïda al segle xvii, d'estil neoclàssic rural. Té planta rectangular, coberta a dos vessants i és d'una sola nau. A l'interior, es poden veure restes dels antics murs. La façana és senzilla, amb llinda de pedra a la porta i un petit rosetó al damunt. Té un esvelt campanar de tres cossos, rematat per una barana de pedra. El parament és de pedres irregulars amb morter, excepte a les cantonades que són de pedra picada i escairats. Història L'origen de la primitiva església és molt antic i consta en documents que l'any 1103 ja fou cedida, juntament amb el castell i l'església de Sant Andreu, a la canònica de Solsona, per Ramon Miró. Referències
Mas Bossom

Mas Bossom és un edifici aïllat situat als afores del municipi d'Hostalric (Selva). Es troba a la falda del turó del castell, pel costat que mira la Tordera. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici, de planta baixa i pis, està cobert per una teulada a doble vessant, desaiguada a les façanes laterals, que té el ràfec corregut (i a on hi ha una canal metàl·lica que recull l'aigua de la pluja). A la façana trobem, a la planta baixa, la porta d'accés a l'habitatge situada a l'eix central de l'edifici, amb llinda monolítica i brancals de falsos carreus de lloses de pedra. Flanquejant la porta d'entrada, un banc corregut a cada un dels costats, i una finestra a l'esquerra i una porta a la dreta. La finestra, té arc de llinda format per maons disposats en sardinell i brancals fets també de maons de diferents mides, disposats en sardinell. La porta del costat dret, té arc de mig punt format per lloses de pedra disposades a manera de dovelles. Al costat d'aquesta obertura, un contrafort que reforça el mur. Sobre la porta d'entrada i la porta del costat dret, un petit cobert. Al pis, tres finestres. La central està situada just sobre la porta d'entrada, seguint el mateix eix, i les laterals estan en el mateix eix que les obertures dreta i esquerra de la planta baixa. Totes les obertures són iguals: fals dintell (de maons disposats en sardinell) i brancals i ampit fets també de maons. Adossat a l'edifici, a la part posterior, un cos construït posteriorment, lleugerament més alt que el mas, i amb el teulat també a dues vessants, que té un petit cobert adossat. Al costat dret, un petit cobert a una vessant. També hi ha una petita construcció adossada al costat esquerre, i una a la façana (al costat de la finestra esquerra). Pel que fa a construccions annexes, en trobem al costat esquerre de l'edifici i a la part posterior (en el seu moment hauria tingut un ús agrícola-ramader). Les parets del mas són de maçoneria. Les parets de les construccions annexes i adossades en general estan fetes de maons (cal dir que l'edifici adossat a la part posterior, té la façana de maçoneria semi-arrebossada, però que les parets laterals i posterior estan fetes amb maons). Història L'antiga masia està documentada almenys des del segle xvi. Dins la finca hi ha la font que porta el mateix nom i que inspirà el dramaturg Frederic Soler i Hubert, conegut com a "Serafí Pitarra", per escriure el drama Les joies de la Roser. Referències
Mas d'en Grau

El Mas d'en Grau és una masia de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (la Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al sector central del municipi, damunt mateix de la Torre, penjada al marge de la carena del vessant esquerre del Rialb, cent metres per damunt de les aigües del pantà. S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 4,8 km.(41° 58′ 26″ N, 1° 12′ 43″ E), una volta creuat el pantà i superada la pujada de l'altre vessant, després d'una forta corba als plans de la carena, es pren el desviament en baixada de l'esquerra (ben senyalitzat) que porta a la masia. És una casa pairal molt modificada. Edifici principal de planta rectangular i de tres nivells, amb edifici annex formant una L tancada per la porta més antiga i el mur sobre un tallat. Té cellers als baixos i les finestres tenen motllures a les llindes i ampits. Al voltant, pel vessant nord hi ha la resta d'edificis i coberts complementaris. És molt interessant la porta del pati, que correspon a la primera edificació. És una llinda d'un sol bloc de pedra amb les cantonades bisellades i amb dues mènsules als angles. També tenia figures d'àngels a cada extrem, escapçades el 1936. Data a la llinda de la finestra del fons: 1918. Referències
Mas del Vilanova (Reus)

El Mas del Vilanova és un edifici de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat de planta quadrada, planta baixa, pis i golfes situat entre el Passeig de Misericòrdia i el Camí Vell de Riudoms, a la Partida de les Forques Velles. A la façana principal hi ha dues torres quadrangulars amb un pis més d'alçada utilitzat de colomar o mirador, amb teulada de forma piramidal. La composició és simètrica a partir dels buits de la façana, d'arc carpanell, a la planta baixa que passen a ser finestres partides horitzontalment per travessos de pedra, al pis. Quatre escales porten a la porta principal emmarcades per quatre pilastres, dues d'exemptes i dues d'adossades a la paret. La façana és d'obra vista, i a manera d'ornamentació hi ha pedra als muntants i a les llindes de les portes i finestres, a més de totes les arestes, motllures i careners amb cresteria metàl·lica. La teulada és a dos vessants i sense teules. Obra de fusta i reixes a les finestres de la planta baixa. Història Aquest mas senyorial és el centre d'una hisenda tocant ja al nucli de població. Primer va ser una casa d'estiueig, després deshabitada uns anys. Durant un temps, i fins al curs 1985-1986, era una guarderia, «Parvulari Alel·luia». Posteriorment es va realitzar un projecte a tot l'entorn que fa de l'edifici el centre d'una urbanització residencial, que al construir-se ha respectat tant el mas com el caminal d'entrada, amb dues fileres de plàtans centenaris. Actualment acull el Consorci de Normalització Lingüística «Miquel Ventura». L'autoria del mas s'ha atribuït fins ara a Pere Caselles, més per tradició oral de la seva família que per que n'hagi quedat constància documental. Referències