NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mare de Déu de l'Esperança de Ferreres

La Mare de Déu de l'Esperança de Ferreres és una església de Ferreres, al municipi de Flaçà (Gironès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta rectangular, amb una sola nau i cobertura de teula a dues vessants. Façana principal arrebossada, amb carreus de pedra a les cantonades i rematada amb espadanya. La porta d'entrada està emmarcada amb carreus de pedra, té la llinda horitzontal, amb tres creus en relleu representant un calvari. Sobre aquesta porta hi ha una fornícula, amb un arc de mig punt, actualment buida. La part baixa de la façana d'aquesta ermita és molt semblant a la de Sant Fermí, que es troba al barri de la Colonia, al mateix municipi. Història És una ermita construïda l'any 1567, segons consta a la llinda de la porta principal. És consagrada a la Mare de Déu de l'Esperança. L'any 1790 es va comprar una campana que va tocar fins a l'any 1936. La festa a Ferreres se celebra el 18 de desembre de cada any, amb ofici a l'ermita i altres actes festius. Referències
Mare de Déu de la Pietat d'Erols

Mare de Déu de la Pietat d'Erols és l'església parroquial d'Erols, al municipi de Llambilles (Gironès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita esglesiola d'una sola nau amb finestres quadrades als costats laterals i un ull de bou a la façana principal, coronada per un campanar d'espadanya. Aquest edifici està precedit per un porxo de dimensions considerables. Els materials constructius són bàsicament la pedra, la teula i la fusta. Història L'església i santuari de la Mare de Déu de la Pietat, situada al veïnat d'Erols al nord del terme de Llambilles, té l'origen probablement al segle xii. En el curs de les obres de restauració realitzades al principi dels anys 80 va aparèixer l'ara primitiva, que torna a servir d'altar. Fou beneïda el 9 de setembre de 1979 pel bisbe de Girona i s'entronitzà una nova imatge mariana de l'escultor Modest Fluvià basada en l'antiga. Cada 8 de setembre s'hi celebra un aplec. Té uns Goigs dedicats escrits per mn. Gironès el 1949 i uns altres de més nous escrits per mn. Andreu Soler i musicats per mn. Frederic Pujol. Referències
Mare de Déu de la Soledat de Selvanera

Mare de Déu de la Soledat de Selvanera és una ermita de Selvanera, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Ermita de planta rectangular d'una sola nau sense absis. La façana principal presenta una coberta a dues aigües i un campanar de cadireta d'un sol ull semicircular. S'accedeix a l'interior a través d'una portada d'arc escarser emmarcada per una motllura de pedra força considerable. A l'interior s'observa una volta semicircular amb una cornisa esgraonada que ressegueix tot el perfil interior de l'edifici i un presbiteri lleugerament elevat per un esgraó. L'interior d'aquesta ermita, fins i tot la volta, es troba pintat de color ocre, a excepció d'una franja d'un metre i mig que arrenca des de terra, que està pintada de color salmó. A la part de l'altar hi ha tres fornícules que s'obren al mur, la central, més gran i coronada per una petxina i les dues laterals, que alberguen la figura de dos sants. L'única font de llum que il·luminen l'interior de l'ermita és una petita rosassa que hi ha damunt de la portada d'accés. A l'exterior s'observa el parament dels murs amb filades de carreus irregulars de pedra i dos grans contraforts als murs de ponent i tramuntana. Referències
Mare de Déu de Montnegre

La Mare de Déu de Montnegre és una església de Quart (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó sostinguda per arcs formers i absis semicircular amb finestres amb esplandit. Als peus hi ha el cor. El parament és emblanquinat i pintat representant carreus. El mur exterior és d'aparell irregular. La façana té dues obertures, una de forma de creu grega i l'altra d'arc de mig punt, i un porxo adossat. El campanar és un cos cúbic amb obertures als quatre costats. Història Documentalment la trobem el 1019 com a dotació de la canònica gironina. El 1064 és citada al testament de Ponci, preceptor de l'església de Girona, i el 1372 en una venda feta pel rei Pere III. A principis del segle XX s'incendià i l'any 1928 fou reconstruïda. Referències
Mare de Déu del Pilar de Capellades

La Mare de Déu del Pilar de Capellades és una església de Capellades (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una capella situada entre mitgeres i annexada a l'edifici de Cal Serra. És una construcció de planta rectangular i s'emmarca dins l'estil neoclàssic. La façana és molt plana i simètrica a partir de l'establiment de les obertures en l'eix central. Destaca, sobretot, la portalada, emmarcada amb pilastres i un entaulament molt desenvolupat. Sobre la llinda hi ha una placa de marbre blanc amb la inscripció "HANC SACRATAM AEDEM DEI PARAE VIRGINI DE COLUMNA [DE]DICATAM SUIS EXTRUIT SUMPTIBUS IN GRATI ANIMI MONUMENTUM JOANNES SERRA ET MATHEU.ANNO DOMINI MDCCCI", fent constar que la capella havia estat erigida a la memòria de Jaume Serra i Mateu. A sobre d'aquesta, una petita fornícula oberta que acull una imatge de la Mare de Déu del Pilar. Corona la façana un entaulament recolzat en les pilastres de les mitgeres. Per sobre l'entaulament hi ha un frontó amb una petita obertura d'arc de mig punt que acull una petita campana. Pel que fa al interior, el sostre està cobert amb una volta de creueria. L'altar està presidit per la imatge de la Mare de Déu del Pilar. Les parets laterals presenten pilastres estriades que emmarquen plafons amb imatges de sants en relleu, Sant Jaume i Sant Joan (a l'esquerra) i Sant Antoni de Pàdua i Santa Victòria (a la dreta). A ambdues parets, s'hi obren dues portes que condueixen al cor i a una petita sagristia, respectivament. Història El dia 28 de juliol del 1800, Joan Serra, fabricant de paper, atès que l'església parroquial s'havia quedat petita i amb la voluntat d'enterrament familiar, demana permís al Bisbat per a erigir una capella posada sota l'advocació de la Verge del Pilar, en la seva casa del carrer Llusià (antic carrer del Pilar). Finalment, el 12 d'octubre de 1801 l'església fou beneïda, juntament amb el retaule. Referències
Mare de Déu del Roser d'Aubèrt

Mare de Déu del Roser d'Aubèrt és una església amb elements romànics i renaixentistes del poble d'Aubèrt al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau, originàriament romànica (nau i volta), i que posteriorment, al segle xvi, es va substituir l'absis semicircular per un de planta quadrada que serveix de base per a una torre de campanes, adjunta a la resta de l'edifici. El campanar està adossat a l'extrem de llevant de l'església, de planta baixa quadrada amb dos pisos octogonals al damunt.Disposa d'una porta d'accés mitjançant escala exterior a la cara Nord i consta de vuit obertures (una per cara) al pis superior. En una de les arestes es troba encastada una làpida funerària romana on s'observa un bust femení encerclat dins un arc de mig punt sostingut per columnes amb capitells. A la part inferior d'aquesta làpida hi ha un forat, a la part superior del qual sembla haver una inscripció numèrica (1740) que podria representar l'any de construcció del campanar. La porta d'entrada, d'arc semiesfèric dovellat, és situada al mur de migdia on també hi ha una finestra espitllera romànica. La nau és coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals molts sobresortits que recolzen sobre els ressalts que neixen dels murs laterals. Té un peu d'altar monolític de 80 cm d'alçada, 45 cm d'ample i 25 cm de gruix, molt mal tallat i forma rectangular sense decoració. A la part central hi ha una cavitat a mode de reliquiari. També hi ha una pica beneitera d'1 m d'alçada total. El vas és molt petit, de 20 cm de diàmetre i 15 cm d'alçada. A la part inferior hi ha esculpit en alt relleu un cap humà. La pica està sostinguda per una esvelta columna de 85 cm d'alçada. S'hi troba una estela cinerària romana de marbre, d'un mig metre de llargada. A la part superior, sota un arc de mig punt suportat per columnes amb capitells clàssics, hi ha esculpit un bust femení amb un senzill tocat de cabell, parit i recollit darrere. A la part inferior de l'estela hi ha una profunda concavitat rectangular per les ablucions. Està encastada al campanar. Referències
Mare de Déu del Roser de Granyena

Mare de Déu del Roser de Granyena és una obra de Granyena de les Garrigues (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una moderna ermita de planta triangular amb façana el·líptica, construïda amb obra, arrebossada i pintada de blanc amb parts destacades amb aplacat de pedra (sòcol de la façana, marcs finestres i porta principals). Des de la meitat cap a l'absis, el sostre és més elevat per a poder posar una filera de finestres i tenir més llum natural. La coberta és a dues aigües. A l'extrem final hi ha un campanar metàl·lic de formes corbes semblant a un nínxol. A les portes laterals hi ha petites obertures allargades. El sostre està fet d'obra vista i el paviment també de formigó; les parets estan policromades i l'altar està fet amb pedres de molí. Història El senyor Fortunio va fer el projecte i en la construcció hi participà tot el poble. El campanar de ferro fou fet a cal Calderó de Lleida. Va ser consagrada el 6 d'octubre de 1990. Referències
Mare de Déu dels Arcs de Claravalls

Mare de Déu dels Arcs de Claravalls és una ermita de Claravalls, al municipi de Tàrrega (Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Ermita d'una sola nau amb tres trams amb una estructura de coberta de dos vessants i uns murs disposats en fileres regulars. Al centre de la façana s'hi aixeca un campanar d'espadanya d'un forat amb una campana al centre. Just a sota s'obre un petit rosetó molt simple i en un nivell inferior s'obre la porta d'accés de mig punt rebaixat fet amb dovelles. Interiorment l'ermita és coberta amb volta de canó i en el presbiteri hi ha un contracor elevat on es venera la Verge dels Arcs, una talla de pedra del segle xiv, restaurada en diverses ocasions. És una estança coberta amb volta de creueria. Referències
Mare de Déu dels Desamparats de Montcorbau

Mare de Déu dels Desamparats de Montcorbau és una capella de Montcorbau, al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella de planta rectangular amb la portalada d'accés a la banda de llevant i una sola finestra a Sud; al damunt de l'entrada hi ha un òcul vidriat. la capella està atirantada per dins i la volta és un empostissat de taula de fusta. Els murs són arrebossats i pintats de blanc. Referències
Mas de la Vila (les Cases de la Serra)

Mas de la Vila és una masia de les Cases de la Serra, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de quatre façanes i quatre plantes. Té diversos edificis annexos. Edifici és construït amb pedra i fusta. Disposició de petits carreus horitzontals. La façana principal(sud-est) es troba tancada per murs i edificis annexos. Té una gran entrada amb arc adovellat de mig punt. A la planta següent hi ha tres finestres amb llinda de pedra, la del centre amb motllura. A la darrera planta hi ha dues finestres i al centre una tribuna. A la façana sud-oest, a la planta baixa, hi ha una espitllera. A la planta següent, a la dreta, hi ha un balcó, l'entrada al balcó té llinda de pedra amb motllura. A l'esquerra hi ha una finestra amb llinda de pedra i ampit. A la planta següent hi ha una finestra a l'esquerra. A la darrera planta hi ha dues finestres, la de la dreta amb llinda de pedra i ampit. A la façana nord-oest, hi ha una entrada amb llinda de pedra. A la seva dreta hi ha dues espitlleres. A la planta següent, a l'esquerra, hi ha un petit balcó interior. A la seva dreta hi ha una finestra amb llinda de pedra, més a la dreta hi ha una finestra on a la llinda de pedra hi ha la data de 1623 i un creu. A la planta següent hi ha tres finestres, a la darrera dues. A la façana nord-est, hi ha un edifici adjunt que cobreix part de la façana. Hi ha diverses finestres a la resta de la façana. La coberta és de dos vessants (nord-oest, sud-est) acabats amb teules. Adjunt a la façana nord-est, hi ha un edifici de tres plantes i tres façanes. A la façana principal, hi ha una entrada. A la planta següent, hi ha dues finestres i a la darrera una altra. A la façana esquerra, hi ha una obertura a la segona planta. La coberta és d'un vessant acabat amb teules. A prop de la façana sud-oest, hi ha una petita capella amb una gran entrada d'arc de mig punt adovellat, on a la dovella central hi ha la data de 1687. Té un petit campanar de cadireta. Davant de la façana principal hi ha un mur que dona a un petit pati tancant on hi ha diversos edificis annexos que tenien funció ramadera. Els camps de conreu caracteritzen l'entorn més immediat. Referències
L'Hostal del Fum

L'Hostal del Fum és una masia de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) envoltada d'un parc de 30 hectàrees d'una gran riquesa natural. És inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta baixa i un pis. La façana principal té una forma simètrica; al centre es troba la porta d'entrada amb arc escarser i una finestra rectangular per banda amb una reixa; a sobre de la porta hi ha un balcó i una finestres allindada per banda. Les parets estan arrebossades i pintades de blanc excepte un petit sòcol de pedra que recorre tot l'edifici. Es pot observar l'agulla d'un antic rellotge de sol. Té un pati intern. Història Era un antic hostal per allotjar els traginers i viatgers que anaven cap a Barcelona. L'associació Tren de Palau ha construït al parc un carrilet i trenets amb locomotores de vapor i diesel que reprodueixen a escala models de diferents èpoques. Referències
Molí d'en Sorolla

També anomenat o referenciat com molí d'en Xoroia. Es tracta d'un edifici fet de pedra i teula àrab d'estil popular. Amb dos cossos diferenciats. Tenen finestres petites i la coberta a dues vessants. L'edifici s'adapta al desnivell del terreny. Estat de conservació: reformat i bo per a viure-hi. Situat als peus del castell de Rocabruna, aprofita les aigües del Clot de la Capellera o Riera de Beget. Pel seu costat hi passa el sender de Gran Recorregut GR-11 entre Beget i Molló. No gaire lluny, una mica més amunt (42°19'53.6"N 2°26'55.0"E o 42.331569, 2.448596) i al costat del camí que travessa el clot de la Capellera i porta fins a Rocabruna passant per Ca l'Arneta i Can Bota, hi ha les restes del que, amagat entre la vegetació, sembla també un antic molí o farga que aprofita les aigües del torrent de la verneda de la Vila. Referències
Castillo de Rocafort

El castillo de Rocafort fue una fortificación en el pueblo de Rocafort, en el Bages (Cataluña, España), del que es su origen. En estado ruinoso, sus restos están situadas en una pequeña colina, a mano izquierda de la carretera, poco antes de llegar al pueblo subiendo del Pont de Vilumara. Según el Decreto de 22 de abril de 1949, sobre protección de los castillos españoles,​ y la Ley 16/1985, de 25 de junio, del Patrimonio Histórico Español,​ es Bien de Interés Cultural con categoría de Monumento.​ Historia Rocafort es mencionado por primera vez el 909 en una escritura de venta, otorgada por los condes Sunyer y Riquilda, de un alodio situado en el valle de Néspola (de Nísperos) en el lugar llamado Palacio de Vesa, del condado de Manresa. Este sería su nombre primitivo. La primera referencia con el nombre actual sería en otro documento, del 1023, donde ya es llamado «Rokaforte» (castillo fuerte). En el documento se especifica que [...] el castillo de Néspolo que dicen Rocafort [...]. Si bien la parroquia se denominó de Palacio de Vesa hasta principios del siglo XII. Pero el topónimo Rocafort prevalecerá como definitivo en la denominación del castillo, la parroquia, el linaje y la señoría feudal del término. La familia Rocafort lo mantendrá hasta que el año 1281, Humberto de Rocafort lo vende a Pedro Sitjar, ciudadano de Barcelona, en todo su dominio. Fue un nieto de este, también llamado Pedro Sitjar, el último señor laico de Rocafort, cuyos restos reposan en el sarcófago que se conserva en la iglesia de Rocafort. En 1377, su viuda, Guillerma Nerell, deja todo el señorío de Rocafort en el monasterio de Sant Benet, con el que la casa de Rocafort mantenía relaciones desde siglos antes. El monasterio tendrá la jurisdicción señorial del término de Rocafort hasta la desaparición de los derechos señoriales y de las órdenes religiosas en 1835. El castillo de Rocafort, abandonado por los monjes, fue destruido durante la guerra de los catalanes contra Juan II, la guerra civil catalana. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Castillos de España Referencias Enlaces externos
Ermita de Sant Ramon

Ermita de Sant Ramon és un equipament del municipi de Sant Boi de Llobregat, Viladecans i Sant Climent de Llobregat (Baix Llobregat), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una ermita d'inspiració neoromànica amb tres ambient diferenciats, una zona de culte, un centre d'interpretació del paisatge i un petit bar-restaurant. És un equipament gestionat per l'Associació de Voluntaris de Medi Ambient i Entorn Natural. Història Va ser construïda entre els anys 1885 i 1887 al cim del Montbaig, o muntanya de Sant Ramon, al límit dels municipis de Sant Boi de Llobregat, Sant Climent de Llobregat i Viladecans pel mestre d'obres Santboià Aleix Parés i Valls per encàrrec de l'empresari i banquer Josep Estruch i Comella en memòria dels seus pares, Eulàlia Comella i Ramon Estruch i Ferrer. L'ermita s'aixeca damunt la muntanya de Sant Ramon, que és el límit històric de Sant Boi, Sant Climent i Viladecans. Durant els segle x i xi era coneguda com a Montbaig i com a La Fita, ja que al punt més alt hi havia el partió dels tres termes municipals, que actualment es troben a la masia de Can Xixol. L'ermita va ser cremada a la primeria de la Guerra Civil espanyola. L'any 2015, el mossèn Mario Pardo de la parròquia de Sant Cristòfol va iniciar els tràmits per tornar a col·locar-hi una imatge de Santa Eulàlia dins l'ermita. Ençà de la construcció, a les acaballes del segle xix, la celebració d'aplecs, romeries i excursions ha estat un costum habitual per part de la població de Sant Boi de Llobregat, Viladecans i Sant Climent de Llobregat. Des del 1936, als voltants del 31 d'agost (onomàstica del sant), s'hi celebra l'Aplec de Sant Ramon, que congrega centenars de persones que pugen caminant fins al cim i assisteixen a l'ofici religiós. També s'hi fan altres activats com, una cursa atlètica, gegants i sardanes. Al costat de l'ermita hi ha una petita plaça, a 289 metres d'altitud, des d'on s'albira tot el delta del Llobregat i, en dies clars, l'illa de Mallorca. Referències Vegeu també Montbaig Bibliografia Pedro Pascual, Mireia. Sant Boi de Llobregat desaparegut. El Papiol, Baix Llobregat: Efadós, 2014. ISBN 978-84-15232-78-0. Femàndez i Soley, Mercè; Lisbona i Monzón, Albert; Turón García, Sònia. Patrimoni contemporani. Descobrir Sant Boi de Llobregat. Barcelona: Mancomunitat de Municipis de l'Àrea Metropolitana de Barcelona i Columna, 1992.
Ermita de San Ramón (Montbaig)

La ermita de Sant Ramon se encuentra en la cima de la montaña de Sant Ramon (también conocida como Montbaig), en el término municipal de San Baudilio de Llobregat, Viladecans y San Clemente de Llobregat. En la cima hay un pequeño bar que abre de martes a domingo y un Centro de Interpretación del Paisaje que abre los fines de semana. En la cima, además de la ermita, hay una pequeña plaza (a 289 metros de altura) desde la cual se ve todo el delta del Llobregat. La ermita se construyó entre el 1885 y el 1887. Antes de su construcción, la montaña era conocida por La Fita, ya que la cima es la división de los tres municipios limítrofes (San Baudilio de Llobregat, San Clemente de Llobregat y Viladecans). El estilo de la ermita es de inspiración neocarabántica, fue construida por Josep Estruch y Comella en memoria de sus padres, Eulalia Comella y Ramon Estruch y Ferrer, patronos de la capilla.​​ Consta de tres cuerpos, de los cuales sólo el central es propiamente la iglesia. El interior de la iglesia fue destruido en 1936 al inicio de la Guerra Civil. La advocación de la ermita es la de San Ramón Nonato, el patrón de los recién nacidos; de hecho, aún es costumbre por parte de algunas personas el llevar exvotos subiendo a la ermita y poner una vela a San Ramón. El último fin de semana de agosto, y para celebrar el día de San Ramón Nonato, se organiza un encuentro de los tres municipios (San Baudilio-San Clemente-Viladecans). Referencias
John XXIII School, Bellvitge

John XXIII School, Bellvitge District of the city of L'Hospitalet de Llobregat is in Catalonia, Spain. It is coeducational, from kindergarten through secondary school, including professional and trades courses, and has been administered by the Society of Jesus since its founding in 1968. In 1968, the Centre of Studies Joan XXIII began with 15 kindergarten children and a draftsman with 12 students. In 2016 the distribution of students was: infant 154, primary 313, secondary 443, baccalaureate 168, vocational certification programs 391, vocational non-certification programs 229 students. The government assists by paying teachers' salaries. John XXIII has addressed the practical needs of the surrounding area, and its awards include the Spanish Government Education Prize in 2006 and the Economy Circle Prize in 2010 for achieving a 20% higher graduation rate than the Catalan average. Academics The Baccalaureate is offered both in Science and Technology and in Humanities and Social Sciences. See also List of Jesuit sites References