NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Feliu de Boada

Sant Feliu és l'església parroquial al nucli de Sant Feliu de Boada, al municipi de Palau-sator (Baix Empordà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Feliu de Boada apareix documentada des del segle xi com a possessió del monestir de Sant Esteve de Banyoles. L'edifici actual data del segle xvi, i va ser bastit en estil gòtic tardà. Conservava alguns elements de l'antiga església romànica dels segles x i xi a la part baixa de l'absis. La sagristia va ser construïda en els segles xvii-xviii. Es troba elevada respecte del nivell del carrer. És un edifici d'una nau amb capelles laterals al mur nord o absis poligonal de tres costats. La porta d'accés és allindada, amb un timpà superior d'arc ogival amb motllures; hi són remarcables les dues impostes, amb relleus que representen animals alats, tot i que l'esquerra és l'única ben conservada. A la part superior hi ha un òcul atrompetat i el conjunt es corona amb un campanar de paret amb quatre obertures d'arc de mig punt; a la part inferior d'una de les obertures es conserva un matacà. A la banda dreta de la façana hi ha una torre de base quadrada i obertures rectangulars. El temple conserva restes de la fortificació. Referències
Església de Sant Fructuós (Pals)

Església de Sant Fructuós és un temple del veïnat dels Masos de Pals, al municipi de Pals (Baix Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Fruitós, que centra el nucli d'aquest nom, és un edifici de grans dimensions, d'una nau amb capçalera poligonal i coberta de teula a dues vessants. La nau es cobreix amb voltes de canó. L'absis té volta de llunetes. La façana principal, orientada a ponent, té la porta d'accés d'arc escarser, amb emmarcament motllurat de pedra. A la dovella central hi ha una inscripció amb la data del 1791. La fornícula superior d'arc escarser -que es troba actualment buida- i un òcul complementen el conjunt. El campanar, de base quadrada, obertures d'arc de mig punt i coberta de pavelló, està situat a l'esquerra. El material emprat en la construcció és la pedra, ben tallada a les motllures de les obertures i als angles de l'edifici i irregular a la resta. Història El temple parroquial de Sant Fruitós (sufragani de Sant Pere de Pals) data dels segles XVIII-XIX, segons consta a dues inscripcions que apareixen a la façana principal, amb les dates del 1791 i el 1850. Tanmateix, el temple no fou acabat fins al segle xx. Antigament hi havia hagut una altra església dedicada a Sant Fruitós -actualment arruïnada-, les escasses restes de la qual encara són visibles en l'actualitat en un emplaçament molt proper al temple actual. Sembla que l'edifici de l'església vella de Sant Fruitós va ser bastit aproximadament els segles XVI-XVII. Referències
Església de Sant Llorenç de la Muga

Església de Sant Llorenç de la Muga és un temple del municipi de Sant Llorenç de la Muga (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici situat al centre del poble. És un temple amb estructures romàniques de diverses èpoques i nombrosos afegits posteriors, per aquesta raó presenta una planta ben poc usual: dues naus, creuer i tres absis. La coberta és de volta de canó, de perfil semicircular i rematada per un transsepte on s'obren tres absis semicirculars allargassats. El braç nord del transsepte fou substituït al segle xii, pel campanar. El campanar de planta quadrada i uns 15 metres d'alçada fou engrandit amb dos cossos en el segle xviii. A la part baixa del campanar es va construir una nova absidiola i es va reconstruir el braç nord del transsepte. A part del campanar de torre, al mur de ponent, on hi ha la porta de l'església, se situa un petit campanar d'espadanya. A la banda sud la façana resta amagada per una casa que s'hi adossa. A la part visible, hi ha porta d'arc rebaixat i finestra, datable en els segles xvii-xviii. Sobre la façana hi havia un campanar de cadireta, els seus arcs foren tapiats formant part de la fortificació que recorre tota l'església. L'aparell és de carreus poc escairats. Història Apareix en els documents el segle xii, tot i que el nom del poble apareix l'any 972, quan ja devia existir. En els Rationes Decimarum del 1279 i 1280 és citada amb el nom de: ecclesia sancti Laurencii i ecclesia sancti Laurentii de Samuga. El segle xiv apareix com l'Ecclesia parrochialis sancti Laurentii de Samuga. A finals del segle xviii, durant la guerra gran, el temple fou saquejat i cremat. També va sofrir desperfectes en la darrera guerra civil. Referències
Església de Santa Pel·laia

Església de Santa Pel·laia és un temple del municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós.- Església d'una nau capçalera poligonal; la seva orientació ha estat capgirada: l'absis actual és a l'extrem de ponent i el frontis a llevant. L'interior ha estat enterament cobert d'arrebossat, igualment que bona part del parament extern. A l'extrem de llevant de la nau hi resta un tram del temple romànic: dues crugies amb volta de canó sobre dos arcs torals de mig punt amb pilars adossats que han estat arranats a bona altura. En aquest tram s'hi afegí un cor. El sector occidental de la nau, d'època molt posterior a l'esmentat, és de més amplada i s'hi obren deus capelles laterals; les coltes són de llunetes. La façana actual té una porta rectangular amb llinda i un petit rosetó. Al NE de l'edifici s'hi dreça el cloquer, torre quadrangular amb arcs de mig punt i coberta prominent. Només és visible en alguns espais el parament de la part menys antiga, de grans rebles lligats amb morter. La seva festa és el dia 8 d'octubre i és esmentada en els santorals com Santa Pelagia. Té uns Goigs dedicats que canten: "Puix que sou tan venerada, en eixa terra mortal, oh gentil Santa Pellaia, deslliureu-nos de tot mal". Història L'església de Santa Pellaia, parroquial de la població d'aquest nom, de masies escampades per Les Gavarres, és emplaçada en un replà d'una alta carena d'aquesta serralada, en un punt albirador d'amplis panorames sobre l'Empordà i el Gironès i la Selva. El lloc de Sanctae Pelagiae surt esmentat l'any 1064 en el testament de Ponç, preceptor de la Seu de Girona. A les Rationes Decimarum dels anys 1279 i 1280 hi figura l'ecclesia de sancta Pelagia, la qual consta com a parroquial als nomenclàtors diocesans del segle xiv i posteriors. L'any 1400 se signà una concòrdia entre els Jurats de la ciutat de Girona i el rei Martí sobre la jurisdicció d'aquesta parròquia. En el fogatjament de l'any 1359, diamant de les Corts de Cervera, hi consta «Santa Pelaya» amb 17 focs, com a possessió de Gilabert de Cruïlles. En un altre del 1365-70 consta també sota el mateix domini la «Parròquia de sancta Palaya» amb 20 focs. Va ser una parròquia amb certa importància, amb una pagesia escampada i nombrosa. L'abandó de les masies ha fet que perdés la població per la qual cosa avui està sota la jurisdicció de la parròquia de Cassà de la Selva. La població de Cassà, potser per haver estat la receptora d'aquesta pagesia, hi té una certa tirada i manté la seva devoció, com es pot demostrar el dia de la seva Festa Major, el dia de la Santa i en la Festa del Roser, el dilluns de Pasqua. Referències
Església parroquial de Sant Martí de Tous

L'Església parroquial de Sant Martí de Tous és un edifici religiós del municipi de Sant Martí de Tous (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Àmplia construcció de la fi del segle xix d'una sola nau, beneïda el 1894 pel bisbe Morgades i bastida damunt d'una església gòtica, de la qual només resten vestigis i que al seu torn fou construïda sobre d'una capella romànica. El temple conserva un sarcòfag de pedra del segle xiv, amb una notable estàtua jacent que P. Català suposa que correspon a Bernat de Tous, mort l'any 1355. Davant de la plaça trobem una creu de terme gòtica. El temple és de pedra, revestida. La façana és molt senzilla i tot ella bastant geomètrica. Té un rosetó decorat amb un vitrall d'aquest segle. Campanar de torre quadrada, té una finestra a cada costat i està coronat per una barana. Es conserven restes de l'antiga església gòtica, construïda al seu torn damunt d'una capella romànica. Destaca dintre dels elements de l'església una finestra doble, polilobulada que actualment es troba tapiada dins d'un mur de l'església que alhora serveix de mur de la rectoria. Alguns murs de la façana i a ponent de l'actual església, són reaprofitats de l'antiga construcció gòtica. Sarcòfag De dos metres de llargada i uns tres pams d'alçada. La part inferior està compartimentada amb capelletes d'arc ogival, amb una figura cadascuna, no identificables. A la part superior hi ha l'estàtua jacent del senyor de Tous, amb indumentària de guerrer i un lleó als peus, vestit amb una cota de malla i un sabre a les mans. Hi ha divergències d'opinió sobre el personatge jacent. Podria ser el comte Martí Miró o, més probablement, Bernat de Tous, senyor del castell que morí l'any 1355, fou col·locat a l'antiga església parroquial i després traslladat a l'actual el 1895. Al costat del sarcòfag es conserven interessants elements rescatats de la comarca, com esteles sepulcrals de la Roqueta, pica baptismal de Fiol, etc. Història És una construcció de la fi del segle xix, beneïda el 1894 pel bisbe Morgades i bastida damunt l'antiga església gòtica de la qual només resten vestigis. Aquesta fou enderrocada l'any 1893 i erigida el 1334. Fou construïda a càrrec dels feligresos i sota la vigilància del senyor Bernat de Tous. La primitiva parròquia és esmentada des de l'any 978, en una butlla del papa Benet al bisbe Fruià; la dependència parroquial passà del bisbat de Vic als jerònims des del 1539 -per butlla de Pau III- fins al 1835. Referències
Església parroquial de Santa Margarida de Montbui

Església parroquial de Santa Margarida de Montbui és un temple del municipi de Santa Margarida de Montbui (Anoia) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Santa Margarida de Montbui durant el primer terç del segle xvii fou construïda sobre la primitiva de Santa Coloma de Montbui, i té l'estructura típica del moment. Està construïda amb pedra i morter i la coberta és a base de teula àrab. Cal destacar la torre del campanar construïda a base de pedra de "turo" o "tosca", amb el pis superior poligonal, coronat amb una barana i arcs i construït l'any 1731 o 1732. El rellotge data del 1820. En el presbiteri hi ha una tomba amb una làpida sepulcral interessant que data del segle xvii i pertanyia als comtes de Plasència. Segons el Rectorologi de Santa Maria d'Igualada la primera pedra fou col·locada el dia 15/03/1600. Talla gòtica De fusta policromada, representa la Mare de Déu de Gràcia. És una representació molt ben proporcionada de la Verge asseguda en un cadiral. Vesteix túnica i mantell, amb el cap cobert amb capellina que li davalla fins a les espatlles i corona. Fa uns 90 cm. Té l'Infant assegut damunt el genoll esquerre i a la mà dreta porta una poma. El nen va vestit amb una túnica, la mà dreta en actitud de benedicció i l'esquerra aguantant un llibre tancat. Tot el conjunt està sobre una tarima treballada de vuit cm d'alçada. Es pot datar de finals del segle xiv o principis del XV. Possiblement substituí a una primitiva imatge romànica. Coberta amb vestidures postisses durant molt de temps, fou traslladada l'any 1954 als tallers dels srs. Puntí a Vic, on fou restaurada sota la direcció del Dr. Junyent i fou reinstal·lada al seu setial. Història Fou construïda el 1614 sobre l'antiga església de Santa Coloma de Montbui. Inicialment fou sufragània de la de Santa Maria de La Tossa, però en el segle xix fou ja parròquia. Segons inscripció a la clau de la volta de la porta d'entrada: "En 1606 CE FEU LA IGLESIA CE MUDA LO PORTAL EN 1818". Referències
Església Nova (la Ràpita)

L'església Nova és un edifici de la Ràpita (Montsià) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció L'edifici, inacabat, només es construí fins al nivell de les cobertes, que ja no es van fer. La planta és de creu grega, inscrita en un quadrat de 23,75 m de costat, amb un espai central sobre el qual probablement hom pensava aixecar una cúpula. Al voltant d'aquest espai, i obertes a ell, es distribueixen simètricament estances amb tribunes i balcons. Passadissos i cambres perimetrals conformen el quadrat exterior. Tot l'edifici es va construir amb murs de maçoneria i amb els marcs de les obertures, els sòcols i les cantonades de pedra. La façana és netament classicista. Dividida en dos pisos per una cornisa horitzontal, la centra una porta flanquejada per dues columnes jòniques d'ordre gegant, sobre basament, per banda. Alguns elements recorden la porta d'Alcalà de Sabatini. Història L'edifici forma part de la ciutat neoclàssica que Carles III pretenia aixecar al costat del port dels Alfacs, dins un projecte que responia a les idees fisiocràtiques imperants a l'època. La fundació de la reial població data del 6 de novembre de 1780. El projecte original, que no s'arribà a complir, hauria donat lloc a un important conjunt momumental. Malauradament, la mort del rei, la pèrdua de protagonisme de Floridablanca i els desordres econòmics i administratius van fer que tot quedés en uns quants sectors a mig edificar. De l'anomenada Església Nova, situada a l'extrem sud de la ciutat, no hi ha cap document que indiqui que fou construïda com a temple. La seva estructura més aviat s'identifica amb la dels edificis contemporanis dedicats a funcions administratives. Tampoc no se sap qui la va projectar o en qui en dirigí les obres. Només se'n coneix un croquis (c. 1780) signat per Manuel Antonio Santiesteban. El 1991 es dugueren a terme obres de consolidació de l'edifici. Referències Enllaços externs «Església Nova». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Estació del Carrilet (Anglès)

L'estació d'Anglès és l'antiga parada del desaparegut carrilet de Girona a Olot, línia de via estreta que unia Olot amb Girona. Després de l'electricitat, el tren d'Olot va ser la innovació tecnològica més important que varen veure les comarques del Gironès, la Selva i la Garrotxa a principis del segle xx. La posada en marxa d'aquell negoci ferroviari suposava la modernització del transport, que oferia molta més rapidesa i capacitat de càrrega que no pas el tradicional sistema de les tartanes i els carros. La inauguració del recorregut total que feia el nou transport ferroviari entre Girona i Olot va tenir lloc el 14 de desembre de 1911, encara que el tram d'Amer a Salt el 1895 ja funcionava. Pel que fa a la seva ubicació, malgrat les queixes de la població, es va situar davant les indústries Burés per conveniències particulars. L'estació, des de 1969, quan la línia deixà de funcionar, restà en estat d'abandonament i desús fins a l'arranjament pràcticament actual dels voltants com zona de passeig i de la recuperació de l'edifici. Actualment, l'antiga estació del carrilet fa dues funcions, de seu de la Policia local i de magatzem municipal. L'entorn s'ha enjardinat i, com molts dels trams del carrilet, està habilitat com a carril bici (la Via verda del Carrilet I). Història És un edifici aïllat amb dues parts superposades, una de dues plantes i coberta de dues aigües a laterals i l'altra de planta baixa i coberta de doble vessant cap a façana. Adossat a aquesta construcció hi ha un petit edifici de planta baixa i coberta de doble vessant que fa la funció de lavabos públics. Totes les obertures són rectangulars i pintades de color verd. La façana està pintada de color entre ocre i groc. Els dos cossos de l'estació estan separats per bandes verticals que recorren les quatre façanes. Així mateix, el primer del segon pis està separat per una mena de cornisa correguda que volta l'edifici a l'alçada de les llindes de les portes i finestres de la planta baixa. La planta baixa té un sòcol pintat i tres obertures a la façana principal, quatre obertures a la façana posterior i una a cada lateral, en total, nou. Els emmarcaments motllurats de les obertures remarquen les finestres i portes elevant-se als contorns. Tota la planta baixa té una decoració parietal de cinc línies horitzontals inscrites entre el sòcol i les llindes motllurades de les finestres. La part que té primer pis està conformada per quatre finestres, dues per façana. Aquestes tenen un ampit emergent i motllurat fet d'obra, llindes remarcades amb forma triangular i impostes senzilles de forma rectangular. A la part superior de cadascuna de les façanes, prop de l'angle de la teulada, hi ha un òcul de petites dimensions. Tot el primer pis està cobert de decoració rectangular simulant grans blocs. La teulada, prou pronunciada, emergeix uns decímetres i està suportada per caps de biga, així com la part que només té planta baixa. Referències Enllaços externs «Estació del Carrilet». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Estació del Carrilet d'Olot

L'estació d'Olot és l'estació terminal de l'antiga carrilet de Girona a Olot, que ha estat protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici de planta rectangular amb teulat a quatre aigües. Disposa de baixos, primer pis i golfes. L'ordenació de la façana és amb sentit totalment funcional i d'estructura simètrica. Els baixos estan fets amb un sòcol de pedra volcànica fins a una alçada d'un metre i té cinc portes emmarcades amb estuc imitant la pedra, que donen accés a l'edifici. Una sanefa de rajols i pedra del país separen els baixos del pis superior, on hi ha cinc finestres amb la mateixa decoració que les obertures dels baixos. La cornisa està decorada amb una sanefa d'estuc amb motius vegetals estilitzats i cinc finestretes, igualment decorades amb estuc, que donen ventilació a les golfes. Història L'any 1882 es va donar la concessió del "ferrocarril econòmic" d'Olot a Girona a l'empresa Domènec Puig-Oriol. L'any 1884, després de ser traspassada la concessió a diverses empreses, hi havia tres quilòmetres de línia mig construïts. Hom comptava que el ferrocarril seria fet abans d'acabar-se l'any 1889, però, el tren s'inauguraria el 14 de novembre de 1911. De principis del segle XX és l'edifici de l'estació i va funcionar fins als anys seixanta, moment en què es va decidir que el carrilet no era rendible. Referències
Ferrera (Calaf)

Ferrera és una masia fortificada de Calaf (Anoia) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És una casa fortificada amb elements gòtics situada al sud-oest del terme de Calaf a 759 m d'altitud. Darrerament era una masia. És un casal rectangular amb façana a llevant amb un gran portal rectangular, i inicialment hi havia espitlleres però més tard s'obriren dues finestres petites. Aquesta era la part destinada a bestiar i a graner, i en el seu origen a la defensa. El pis té quatre finestres quadrades amb marcs de pedra, alguns espoliats tardanament. A la part baixa hi ha arcs de mig punt per sostenir els trespols. Als angles i costats té contraforts atalussats que tenien funció defensiva i sustentant. Envolten el casal murs que formen una lliça, a la qual s'adossaren corts i altres dependències rurals. En l'edifici de pedra, es distingeix la part medieval i la remodelació feta entorn 1630 a la part superior. S'hi va des de la carretera BV-1001 km 1,9. Història El lloc és citat el 1015 quan el bisbe Borrell de Vic va confiar el levita Guillem de Mediona, el territori de Calaf perquè el repoblés amb els seus tres puigs o llocs fortificats de Calaf, Calafell i Farrera. Més tard estigué sota domini de la casa vescomtal de Cardona, que va donar part del seu territori a la canònica de Sant Vicenç de Cardona. Consta com a puig i lloc fortificat fins a finals del s. XV. Del s. XVI en davant fou habitat per una família cognominada Sala o els Sala de Ferrera. Darrerament ha esdevingut una masia. Mig segle d'abandonament i espoliació han contribuït a l'estat deplorable de conservació en què es troba, amb murs caiguts, si bé es manté el seu volum inicial. Referències
Fonda Magí (Manlleu)

La Fonda Magí és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una de les poquíssimes obres modernistes de Manlleu. Per la forna de les llindes sembla obra d'en Josep Illa (s'assembla a Can Grau i el bar Vista Alegre). En Nasi Paleta (Ignasi Mas) va demanar permís per obrir el portal i potser va realitzar la reforma de la façana. És un edifici de planta baixa i dues plantes pis. La planta baixa ha estat reformada, en la planta primera hi trobem dos balconeres amb la barana en el pla de façana i una finestra a cada banda (d'una reforma posterior) i en la segona dos balcons. Les llindes de les balconeres estan decorades. En l'última reforma que s'hi ha realitzat es van obrir les dues finestres de la planta primera. També es va refer l'esgrafiat, tot i que es van eliminar els esgrafiats de les figures que hi havia a cada costat dels balcons (tres esgrafiats a cada planta pis). L'ampliació del portal és de l'any 1924, obra d'Ignasi Mas. Referències
Font de Gospí

La Font de Gospí és una font del poble de Gospí, al municipi de Sant Ramon (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Font situada a la vall que envolta el turó de Gospí. Actualment es conserva la font realitzada al segle xviii, concretament el 1772, fruit de la transformació d'una ja existent. La font original es va cobrir amb una volta formada per un arc de mig punt i es va tancar amb una porta metàl·lica sobre la qual hi ha una inscripció mig esborrada en la qual apareix el nom del promotor de l'obra, el qual degut al seu mal estat de conservació no es pot llegir correctament, i una segona inscripció que fa referència aquesta transformació: "En loa per lo comu, 1772". La font està formada per dos brocs de coure en forma de cap d'animal, possiblement un lleó, d'on raja l'aigua que es recull en un canal, fet amb pedra saulonenca, que la porta fins al safareig, una construcció rectangular de pedra on s'hi accedeix mitjançanat unes escales, i que el 1951 es va reformar perquè es pogués rentar de peu. Del safareig en surt un canal que condueix l'aigua cap als horts per aprofitar l'aigüa per regar. Al costat de la font trobem tres piques de pedra, de les quals una servia per netejar la verdura i l'altra s'utilitzava com abeurador. Història La font actual, anteriorment ja n'hi devia haver alguna altra, i el safareig es varen construir a finals del S. XVIII gràcies a la família Rubí. Un membre d'aquesta, va "fer les amèriques" i va tornar ric. El 1772, tal com mostra la inscripció el Sr. Rub'i va pagar la font i el safareig. A la segona meitat del S. XVIII Catalunya s'anava recuperant de la Guerra de Successió. Fou en aquest moment que les ciutats i els pobles van fer millores urbanístiques. Es van crear espais per passejar i afavorir la vida social. La font i el safareig, que tenen una gran importància en la vida quotidiana, és fan més pràctics i s'embelleixen per fer més agradable el punt de trobada de la gent que va a rentar, a buscar aigua, etc. Aquests elements que formen part de l'arquitectura popular s'han perdut en alguns pobles. És convenient preservar-los, ja que són un testimoni etnogràfic i mostren com es vivia no fa tant de temps. Referències