NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de Sant Roc de Mont-roig

L'Ermita de Sant Roc de Mont-roig és una capella de Mont-roig, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una ermita situada al costat del cementiri de Mont-Roig, realitzada amb carreus regulars, en part arrebossada i amb coberta a dues aigües. Com a única obertura trobem la porta d'accés amb arc de mig punt arrebossat posteriorment, on s'accedeix mitjançant una graonada. Presenta la planta d'una sola nau rectangular amb absis recte el qual també està arrebossat. A banda i banda de la porta hi ha uns seients de pedra que són els mateixos de quan aquest sector era el pòrtic de l'ermita, ja que l'edifici estava dividit en dos sectors gairebé iguals: la capella pròpiament dita i un pòrtic obert i limitat per tres arcs. Referències
Santa Anna de Montcortès

Santa Anna de Montcortès és l'església parroquial de Montcortès, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada a la part més alta del nucli, davant del castell. Es tracta d'un edifici d'una sola nau amb dues capelles laterals, i coberta a dues aigües, destacant la capella situada a l'esquerra que es va ampliar posteriorment, tal com es pot observar per la part posterior. La façana presenta la porta d'accés, allindada amb un mínim treball decoratiu als brancals i llinda, destacant únicament el campanar d'espadanya de dos ulls situat al capdamunt. Les capelles laterals presenten petites obertures en forma d'òcul i amb una mínima decoració. Història És un edifici del segle xvi però és probable que tingui orígens altmedievals, ja que una església apareix citada al contracte d'obra del castell, que data del 1493. Depèn eclesiàsticament de la parròquia de Sedó. Referències
Sant Pere de Muller

Sant Pere de Muller és una església de Muller, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella situada a l'entrada del poble, d'una sola nau, amb coberta a dues aigües i realitzada amb carreus de considerables dimensions, ben escairats però irregulars, i disposats en filades amb tendència a la uniformitat. A la façana principal, orientada a ponent i reformada tardanament, apareix la porta d'entrada formada per un arc rebaixat i adovellat, amb la dovella central decorada per una gran voluta. Per sobre de la porta principal trobem una petita rosassa tancada per una creu de ferro forjat. Al capdamunt apareix un campanar d'espadanya de dos ulls i coronat per petits pinacles. A la resta de les façanes no hi ha cap més finestra, tret d'una petita obertura quadrangular que il·lumina la sagristia el cantó sud. Història Aquesta església fou una sufragània de la parròquia de Sant Bartomeu d'Hostafrancs. Referències
Piscina Sant Jordi

La Piscina Sant Jordi és un edifici situat al barri de La Nova Esquerra de l'Eixample de Barcelona. Es va construir l'any 1966 i forma part del Recinte de l'Escola Industrial. Fou històric perquè esdevingué la primera piscina de 50 metres construïda al territori espanyol. Fou remodelada l'any 1990 per acollir part de les competicions dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992. Actualment, la Piscina Sant Jordi està gestionada per la Federació Catalana de Natació. Història La piscina Sant Jordi es construí als anys seixanta durant el Pla de Piscines, que fou iniciat per la Diputació de Barcelona i inspirat per Joan Antoni Samaranch. Els terrenys de l'Escola Industrial, on ja hi havia la construcció d'una piscina descoberta de 50 metres, van ser el lloc d'emplaçament de la piscina Sant Jordi. El 9 de setembre de 1990, es va efectuar una profunda remodelació de la piscina amb motiu de l'elecció de Barcelona com la seu per a la celebració dels Jocs Olímpics de 1992. La piscina es va ampliar amb noves instal·lacions dependents del mateix centre esportiu i llavors es creà el Club Sant Jordi, un nou programa esportiu que se li oferia al ciutadà amb diferents classes orientades al món del fitness. Aquesta remodelació es va efectuar durant la presidència de David Moner i Codina al capdavant de la Federació Catalana de Natació, entitat que gestiona la piscina Sant Jordi i els serveis que aquesta ofereix. Referències
Santa Maria de Malgrat

Santa Maria de Malgrat és l'església de Malgrat, al municipi de Cervera (Segarra), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya Es troba a la riba dreta del Sió i a l'esquerra del barranc de Malgrat. És església sufragània de la parròquia de Sant Miquel de la Prenyanosa. Història El lloc i el castell de Malgrat són documentats l'any 1078 i és molt probable que en aquest moment ja existís també l'església de Santa Maria, dins del bisbat d'Urgell. L'any 1102, Arnau Berenguer de Malgrat donà a la canònica de Santa Maria de Solsona el castell de Malgrat que tenia en alou i segurament també l'església del terme, donació que confirmà l'any 1104 Vidià Pere, oncle d'Arnau Berenguer fent constar que el llegat incloïa l'església de Santa Maria. El 1139 n'era capellà Arnau, que signà com a testimoni en una escriptura del cavaller Arnau de Bubiol, senyor de la Cardosa. En la butlla que el papa Eugeni III concedí a favor de la canònica de Solsona l'any 1151 s'hi fa menció de l'església de «Malgrad» com a propietat seva, ratificada en la tercera consagració de l'església solsonina l'any 1163. A la darreria del segle xiv (1391), en la relació d'esglésies que pagaren la dècima papal, consta que el capellà de Malgrat satisfeu 20 sous. Santa Maria de Malgrat havia estat sufragània de l'església parroquial de Tudela; a l'inici del segle xvi, passà a dependre de Sant Miquel de la Prenyanosa. Arquitectura Edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil semicircular i capçada a llevant per un absis semicircular precedit d'un estret arc presbiteral. La porta és barroca i s'obre a la façana oest on també hi ha un ull de bou ovalat, situat al lloc on hi havia un finestral de grans dimensions. Al centre de l'absis s'obre una finestra central de doble esqueixada amb arquivoltes rectes a l'interior i a l'exterior amb una imposta bisellada. A la façana sud hi ha una altra finestra de doble esqueixada més petita, resolta amb llinda. En aquesta banda hi ha adossat un atalussament i un potent contrafort, proves dels problemes d'estabilitat soferts per l'edifici ja des de molt enrere. Tant l'absis com la nau presenten forats de bastida i cornisa de pla i cavet. Primitivament la teulada devia ser a dos vessants i posteriorment es va aixecar el campanar de cadireta de dos cossos. El parament, llis i només trencat per un ràfec bisellat, és fet de pedres treballades a cops de maceta, en filades. Els carreus són polits, quadrats o col·locats de través. El tipus de parament, juntament amb la composició de la finestra absidal són propis de les formes constructives de l'inici del segle xii. Referències Enllaços externs Fotografies a Fitxes Romànic
Can Guarino

Can Guarino (anomenat també de vegades Can Gorino) és una casa del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. És una gran residència d'estiueig de tipus classicista francès projectada per Enric Sagnier l'any 1906. La casa també es va anomenar Torre Villamar. Descripció Edifici neoclàssic de clares influències franceses. Està format, bàsicament, per dos cossos perpendiculars coronats per mansardes recobertes amb pissarra. Consta d'una planta baixa, dos pisos i un soterrani. Interiorment, totes les habitacions es troben comunicades entre si, de manera que com a mínim hi ha dues portes d'accés. A tota la planta baixa s'utilitza l'arc per a sostenir porxos, i al segon i tercer pis, les balustrades. L'acabament superficial dels paraments és un estucat llis a excepció de relleus en franges horitzontals en certs trams concrets com cantonades, torre i planta baixa. A l'interior destaca el menjador i la capella. El conjunt està envoltat per un gran jardí, una terrassa semicircular amb barana de balustres, una bassa ornamental, l'entrada i la casa dels masovers. Història L'any 1900, Ricard Guarino i Ubiñana havia comprat ja la totalitat del terreny que ocuparia l'edifici, construït possiblement l'any 1906, i que ocuparia 60.188,85 m². Ricard Guarino es va casar el 1895 amb Camila Mulleras i Pons. Tingueren dos fills: Camila i Ricard. Ricard Guarino i Mulleras es va casar amb Rita Garcia i Estaper (de Can Sors). Com que no van tenir fills, l'hereu va ser el seu nebot Josep Garcia Sensat. Referències
Ca l'Indià

Ca l'Indià és una casa del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Casa entre mitgeres de planta trapezoïdal amb pati davanter que consta de planta baixa i dos pisos i acabada amb coberta plana a mode de terrat. Només la de ponent comparteix mitgera amb la casa del costat. El primer pis és la planta principal i s'hi accedeix per una escala amb barana de ferro. L'element més original de la façana és el conjunt de l'escala i la porta d'accés al pis principal, en un reclau de la cantonera que es recolza sobre una gruixuda columna de fust llis. La planta baixa actua de soterrani de l'habitatge i, per la façana de llevant, hi ha un garatge. En l'eix central de la façana de migdia hi ha una tribuna que fa de balcó de la planta superior. Totes les obertures estan decorades amb esgrafiats a les llindes. L'acabat del parament és un estucat amb relleu a mode de carreus en els laterals i cantonades de l'edifici, mentre que a la resta és llis. Història L'edifici original va ser construït cap a la fi del segle xix per la família del mariner Gaietà Bertran Pagès, propietari del bergantí Maria Rosa. Posteriorment, l'any 1920, els seus hereus va enderrocar l'antiga casa i es va construir l'edifici actual, obra de Bonaventura Bassegoda i Amigó. La plaça on està situada la casa (plaça de Jaume Bertran) pren el nom de Jaume Bertran i Estapé, capità de vaixell i cronista local que vivia al costat de ca l'Indià. Va ser l'any 1954 que es decidí posar el nom del cronista a la plaça fins aleshores anomenada "plaça de Can Ramon". Referències
Molí del Castell (les Pallargues)

El Molí del Castell és un edifici de les Pallargues, al municipi dels Plans de Sió (Segarra) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un molí actualment en ruïnes de planta quadrada, situat al costat dret del riu. La part baixa, la més antiga, presenta els murs realitzats amb carreus regulars de grans dimensions, mentre que la part superior, fruit d'una reforma posterior, està realitzada amb tàpia. A la part del darrere del molí es conserva el cacau del molí, davant del que antigament era la bassa, realitzat també amb grans carreus de pedra treballats. Referències
Sant Antoni (Ribes de Freser)

Sant Antoni és una ermita dedicada a Sant Antoni de Pàdua al terme municipal de Ribes de Freser, a la comarca del Ripollès, sobre un turó a 1.271 metres d'altitud. Es va construir el segle xvii amb motiu d'una promesa feta per un rector a un fidel. Darrere la capella hi ha l'antiga casa dels ermitans; tingué una època daurada al llarg del segle xviii, però decaigué amb les guerres carlines del XIX, es construí un nou edifici el 1916 que fou cremat durant la Guerra Civil es va refer l'any 1944, des de llavors no s'ha canviat res més. Tant la capella, les dependències dels ermitans com l'altre edifici, guarden el mateix estil confonent-se les parets d'uns i altres. Destaca a un costat de la construcció, en el mur que podia ser l'absis pla, una torre campanar quadrada amb finestres al quatre costats, es conserva un retaule abarrocat en bon estat de conservació. Davant l'entrada es pot contemplar el pou, en molt bon estat. En un vessant del punt més alt hi ha un monument, una pedra amb la cara d'en Félix Rodríguez de la Fuente. Uns metres per dessota de l'ermita hi ha una petita construcció envoltada d'antenes que fan de repetidor de senyals de televisió i radio a la Vall de Ribes. També hi ha un mirador que ens ofereix una magnífica panoràmica on es poden veure els pobles de: Pardines, Bruguera, Ventolà, Dòrria i Ribes de Freser, també es poden contemplar les muntanyes de Núria, el Taga, i el pic més alt d'aquestes contrades el Puigmal. Sobre aquest mirador hi ha un búnquer de la guerra civil, que es va construir un cop acabada la guerra per a poder vigilar la Vall de Ribes. La seva edificació es deu a una actuació immobiliària provocada per un bé moble, un fuster de Ribes anomenat Magí, havia adquirit un quadre de Sant Antoni de Pàdua a un pintor francès i no sabia què fer-ne. el rector de Dòrria Mossén Jaume Bonada, el 1661 va fer la prometença de bastir-li una capella si curava Teresa de Solanell, membre d'una notable família de Ribes. El resultat va ser que el 1665 es donava per construïda la capella amb l'impuls del mossèn i l'ajut de la víctima restablerta. Referències
Eisenbahnmuseum von Katalonien

Das Eisenbahnmuseum von Katalonien (katalanisch Museu del Ferrocarril de Catalunya) in der Nähe des Bahnhofes Vilanova i la Geltrú (Katalonien, Spanien) beherbergt in einem alten Ringlokschuppen und dessen Umgebung eine große Sammlung historischer Lokomotiven und Wagen. Das Museum wurde 1990 in einem ehemaligen Bahnbetriebswerk eröffnet, in dem bis zu 900 Mitarbeiter beschäftigt waren. Ausstellung Die Kollektion umfasst mehr als 60 Fahrzeuge. Dazu zählen 28 bemerkenswerte Dampflokomotiven, gebaut zwischen der Mitte des 19. und des 20. Jahrhunderts und ein Nachbau der ersten Dampflokomotive, die 1848 auf der iberischen Halbinsel eingesetzt wurde. Dieser Nachbau wird jeweils am ersten Sonntag des Monats angeheizt und auf dem Gelände gefahren. Außerdem gibt es Diesel- und elektrische Lokomotiven, Wagen, Drehgestelle, eine Signalbrücke und ein elektromechanisches Stellwerk mit Fahrschautafel vom Bahnhof Barcelona-França. Das Hauptgebäude präsentiert eine Sammlung von Eisenbahneruniformen, Kleinteilen und Maschinen. In einem Auditorium wird täglich ein Film über die Eisenbahnen in Katalonien gezeigt. In der Rezeption steht der ehemalige Fahrkartenschalter aus dem Dorf La Granada, das knapp 25 km nördlich von Vilanova liegt. Die Museumsbibliothek umfasst mehr als 6100 Bände, von denen zahlreiche Originale aus den 1950er Jahren stammen. Insgesamt sind 5000 Gegenstände katalogisiert sowie 400 Videobänder und 10 000 Fotografien. Geschichte Der Verband der Modelleisenbahner und Eisenbahnfreunde Europas MOROP veranstaltete 1972 auf Einladung der Sociació d'Amics del Ferrocarril de Barcelona seinen 19. Kongress im Bahnbetriebswerk. Zum hundertjährigen Jubiläum der Eisenbahnlinie Barcelona-Vilanova kam die Idee auf, dort ein Eisenbahnmuseum einzurichten. Das Projekt wurde von der nationalen spanischen Eisenbahngesellschaft RENFE und der autonomen Regierungsbehörde Generalitat de Catalunya initiiert und später auch von der Stadtverwaltung von Vilanova unterstützt. Das Museum wurde am 5. August 1990 eröffnet. Im Jahr 1993 übertrug RENFE das Management an eine Stiftung in Madrid. Lokomotiven Abbildungen Siehe auch Liste von Eisenbahnmuseen Weblinks Einzelnachweise
Railway Museum of Catalonia

The Railway Museum of Catalonia (Catalan: Museu del Ferrocarril de Catalunya; Spanish: Museo del Ferrocarril de Cataluña) is a museum in Vilanova i la Geltrú (Catalonia, Spain). The museum has a large collection of historic railway locomotives and other rolling stock in a former station and roundhouse. It is located close to the railway station in Vilanova i la Geltrú, 40 km south of Barcelona. History The museum opened in 1990 and is located in a former engine shed, built at the end of the 19th century. About 900 workers repaired and maintained locomotives there until 1967, when these activities ceased. The main building, attached to the museum, contains a library and a collection of railway items such as caps, miniatures, and machinery. The museum also has an auditorium where a film about the history of the railway in Catalonia is shown daily. The reception where visitors enter is the original ticket office from a railway station in the village of La Granada. In 1972, MOROP, an association that federates national associations of railroad and model railroad enthusiasts, held their nineteenth congress in Barcelona. The antique locomotives displayed at the congress were stored in the facilities that would later house the museum. In 1981, the centenary of the commercial rail line between Barcelona and Vilanova, the creation of a Railway Museum in the old engine shed was proposed. The national Spanish railway operator (RENFE) and the autonomous government of Catalonia initially led the project. Later the town council of Vilanova joined. The museum opened on August 5, 1990. In 1993 RENFE the National Spanish Railways made the Vilanova museum a subsidiary of the main museum in Madrid, the Museo del Ferrocarril de Madrid, and the Fundación de los Ferrocarriles Españoles In 2010 the Universitat Politècnica de Catalunya established a master's program on Railway systems and Electrical Traction in the museum's facilities in Vilanova. The museum's collection comprises more than sixty vehicles from all periods of history, diverse countries of origin and different technologies, including 28 steam locomotives from the late 19th century and a copy of the first steam locomotive used in the Iberian Peninsula, still used in demonstrations on the first Sunday of the month. The collection also includes diesel and electric locomotives, coaches, a Bogie type Harlan, a signal bridge, and an original interlocking lever frame table used in the Barcelona central railway station. The museum's library contains more than 6,100 volumes in its catalog, including works on trains and vehicles, rail traffic documentation, history and legislation, statistics, and infrastructure. The library also houses 400 video recordings and 10,000 photographs. Locomotives Image Gallery See also List of museums in Catalonia References External links Media related to Museu del Ferrocarril de Catalunya at Wikimedia Commons
Katalán vasúti múzeum

A Katalán vasúti múzeum (katalán nyelven: Museu del Ferrocarril de Catalunya) egy vasúti múzeum Katalóniábanban, Spanyolországban, Vilanova i la Geltrúban. A múzeum a város vasútállomásának egykori fűtőházának területén található, nem messze a mai állomástól. Története A múzeum 1990-ben nyílt meg, és egy 19. század végén épült egykori mozdony fűtőházban található. Mintegy 900 munkás javított és karbantartott itt mozdonyokat 1967-ig, amikor is ezek a tevékenységek megszűntek. A múzeumhoz kapcsolódó főépületben könyvtár és vasúti tárgyak, például sapkák, miniatűrök és gépek gyűjteménye található. A múzeumnak van egy előadóterme is, ahol naponta vetítenek egy filmet a katalóniai vasút történetéről. A recepció, ahová a látogatók belépnek, a La Granada faluban található vasútállomás eredeti jegypénztára. 1972-ben a MOROP, a vasút- és modellvasút-rajongók nemzeti egyesületeit tömörítő szövetség Barcelonában tartotta tizenkilencedik kongresszusát. 1972-ben a kongresszuson kiállított antik mozdonyokat a múzeumnak később otthont adó létesítményekben tárolták. 1981-ben, a Barcelona és Vilanova közötti vasútvonal megnyitásának századik évfordulóján javasolták egy állandó vasúti múzeum létrehozását a régi mozdony fűtőházban. A projektet kezdetben a spanyol nemzeti vasúttársaság (RENFE) és Katalónia autonóm kormánya vezette. Később Vilanova város tanácsa is csatlakozott. A múzeum 1990. augusztus 5-én nyílt meg. 1993-ban a RENFE a vilanovai múzeumot a madridi fő múzeum, a Museo del Ferrocarril de Madrid és a Fundación de los Ferrocarriles Españoles leányvállalatává tette. 2010-ben az Universitat Politècnica de Catalunya a vilanovai múzeum helyiségeiben létrehozta a Vasúti rendszerek és villamos vontatás mesterképzést. A múzeum gyűjteménye több mint hatvan járművet tartalmaz a történelem minden korszakából, különböző származási országokból és különböző technológiákból, köztük 28 gőzmozdonyt a 19. század végéről és az Ibériai-félszigeten használt első gőzmozdony másolatát, amelyet a mai napig használnak a hónap első vasárnapján tartott bemutatókon. A gyűjteményben dízel- és villanymozdonyok, kocsik, egy Harlan típusú amerikai személykocsi, egy jelzőhíd és egy eredeti, a barcelonai pályaudvaron használt váltóállító karos keretasztal is megtalálható. A múzeum könyvtárának katalógusában több mint 6100 kötet található, köztük a vonatokról és járművekről, a vasúti közlekedés dokumentációjáról, a történelemről és a jogszabályokról, a statisztikákról és az infrastruktúráról szóló művek. A könyvtárban 400 videófelvétel és 10 000 fénykép is található. Megközelítése Barcelona felől a La Plana-Picamoixons–Barcelona-vasútvonalon a Vilanova i la Geltrú állomásig, majd onnan gyalogosan. Képgaléria Lásd még Museo del Ferrocarril de Madrid Jegyzetek További információk Balogh Zsolt: Museu del Ferrocarril de Catalunya - a katalán vasúti múzeum (magyarul) Railway Museum of Catalonia and its collection (angolul)
Museu del Ferrocarril de Catalunya

Museu del Ferrocarril de Catalunya, hiszp. Museo del Ferrocarril de Cataluña (Muzeum Kolejnictwa Katalonii) – muzeum kolejnictwa w Vilanova i la Geltrú w Hiszpanii. Zostało otwarte 5 sierpnia 1990 roku po wzmocnieniu dotychczasowego Museu del Ferrocarril de Vilanova i la Geltrú. Linki zewnętrzne Strona muzeum
Железнодорожный музей в Виланова

Железнодорожный музей Vilanova располагает коллекцией исторического подвижного состава: 28 паровозов, тепловозы, электровозы, электропоезда, пассажирские вагоны. Также в музее можно увидеть путевую технику, железнодорожные пути и стрелки, водонапорные башни. Музей расположен в муниципалитете Виланова-и-ла-Жельтру в провинции Барселона (Испания). Создан музей на основе старого паровозного депо веерного типа с поворотным кругом. В коллекции музея два старейших в Испании паровоза выпущенные в 1854 и 1857 гг, паровоз системы Гарратт. В экспозиции — много фотографий, антикварные железнодорожные часы, другие артефакты. Каждое первое воскресенье месяца здесь растапливают паровоз, посетители музея могут осмотреть его и пообщаться с паровозной прислугой. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Железнодорожный музей в Виланова Сайт музея (исп.)
Casa de les Punxes

Casa de les Punxes nebo Casa Terrades je modernistická budova v Barceloně postavená podle návrhu architekta Josepa Puiga v roce 1905. Nachází se na avenida Diagonal. Popis Dům byl postaven v roce 1905 na zakázku sester Terradesových (dcery Bartomea Terradese – Rosa, Pepeta a Agata), které chtěly sjednotit tři své nemovitosti. Puig navrhl budovu středověkého rázu, s prvky připomínající gotické evropské stavby. Pro každou sestru byl určen samostatný vchod. Charakteristickým znakem objektu je jeho šesti věží, korunovaných kuželovými střechami, které daly domu lidový název casa de les punxes (v katalánštině punxes znamená jehly). Na fasádu byly použity červené cihly. Na štítech jsou barevné keramické panely s různými výjevy. Kamenná dekorace s květinovými motivy na galeriích a balkonech je plně modernistická. V roce 1980 proběhla kompletní rekonstrukce budovy. Je v soukromém vlastnictví, interiér domu není možné navštívit. Roku 1976 byl dům prohlášen španělskou kulturní památkou. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Casa de les Punxes na španělské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Casa de les Punxes na Wikimedia Commons