NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de Santa Madrona (Riba-roja d'Ebre)

La Santa Madrona és una ermita al camí de Faió, prop de la línia ferroviària i el riu Ebre, al terme municipal de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És sobre la base d'un poblament prehistòric, on deien que es va edificar una antiga ermita que va ser substituïda per l'actual. Ermita d'una sola nau de planta rectangular amb l'absis no marcat en planta. A l'interior, la nau està coberta amb arcs diafragmàtics que sostenen l'embigat de fusta sota coberta. Els arcs queden suportats per una cornisa i pilastres, entre les quals hi ha arcs de mig punt a manera de capelles. El presbiteri es troba diferenciat en alçada de la resta, així com per amb una barana forjada. Als peus del temple hi ha un senzill cor d'arc pla delimitat amb baranes de fusta. Queda il·luminada amb petites finestres situades entre els arcs i una rosassa. S'hi accedeix per un portal de mig punt, presidit per dues pilastres esculpides que sostenen un frontó amb una petita fornícula buida al centre. La clau de l'arc presenta una orla amb decoració vegetal i el motiu d'una barca de vela, en honor de la llegenda de la Santa. Des dels extrems del frontó arrenquen dues pilastres que es prolonguen fins al coronament, definit per un capcer sinuós, precedit per una cornisa motllurada que envolta el volum. De la part central en surt un campanar d'espadanya de dos ulls rematat amb incisions decoratives i una creu de ferro. A la part central del capcer hi ha una finestreta d'arc conopial, i l'any "1887" a sota. El parament dels murs és de carreus escairats a la façana i les cantonades, i pedra irregular lligada amb morter a la resta. Notes Enllaços externs «Ermita de Santa Madrona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ermita de Santa Magdalena de Garcia

Santa Magdalena és una ermita al terme municipal de Garcia (Ribera d'Ebre) protegida com a bé cultural d'interès local. El santuari està construït sota una roca que cobreix tota la construcció. L'ermita es troba adossada entre dos cossos de dos nivells d'alçat i coberta plana, que es corresponen amb l'habitatge de l'ermità i l'ajuntament. El primer cos està obert a la planta baixa en arc rebaixat, a l'interior del qual hi ha una font que brolla de la roca i el portal d'accés de la capella, d'arc escarser arrebossat. A l'interior, consta d'una sola nau amb volta de canó dividida per arcs torals que descansen sobre pilastres. L'absis, de menor alçada que la nau, s'obre en arc de mig punt i consta d'un altar-retaule amb espai posterior a manera de deambulatori. En cadascun dels laterals hi ha un altar, un dedicat a Sant Antoni i l'altre a Santa Elena. Als peus del temple hi ha el cor, sostingut amb un arc rebaixat i delimitat amb barana de fusta. La il·luminació de la nau es fa a través de finestres apuntades situades a la façana lateral. A l'exterior, entre les finestres, hi ha grans contraforts, sobre els quals s'obren finestres d'arc rebaixat i rectangulars que ventilen l'espai sota coberta. L'acabat exterior és arrebossat i pintat de color blanc. Història De l'any 1783 s'han localitzat uns escrits que diuen que davant de l'ermita hi havia una font d'on naixia una heura. L'any 1835, quan van incendiar el monestir d'Escala Dei en temps d'Isabel II, també van incendiar aquesta ermita, que va ser refeta posteriorment. Tal com consta inscrit en una pedra lateral, va ser restaurada el 1944. Durant el període de 1987 al 1993 es van dur a terme un seguit de reformes com canviar trespols, la teulada, fer lavabos, barbacoes... Notes Enllaços externs «Ermita de Santa Magdalena de Garcia». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ermita del Pilar

La Mare de Déu del Pilar o ermita del Pilar és la capella del cementiri de la vila de Benissanet (Ribera d'Ebre) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És als afores del nucli urbà de la població de Benissanet, a la banda de tramuntana del terme, al final del carrer del Calvari. Segons el sr. Baldé aquesta capella ja existia abans que el cementiri. Les primeres tombes que s'hi van construir daten de la segona meitat del segle xix i l'ermita sembla anterior. A l'interior hi havia el retaule de Santa Bàrbara, que s'ha traslladat a l'església parroquial de la vila per motius de seguretat. Temple d'una sola nau amb la capçalera carrada no marcada en planta i dues capelles laterals entre contraforts. La nau està coberta per una volta de canó decorada amb llunetes i separada en quatre tramades per arcs torals, sostinguts per una cornisa motllurada que recorre els murs laterals de la nau i el presbiteri. Aquest està cobert per una volta d'aresta i es correspon amb l'última tramada de la volta de canó. Des del nivell de la cornisa, unes pilastres adossades als murs recullen els arcs torals d'aquesta volta. Les capelles laterals estan cobertes per voltes de canó amb llunetes i s'obren a la nau mitjançant dos arcs de mig punt amb les impostes motllurades. Als peus hi ha el cor, sostingut per una volta rebaixada amb llunetes. La il·luminació es fa mitjançant finestres rectangulars obertes a l'interior de les llunetes. La façana principal presenta un gran portal de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb carreus ben desbastats. Al seu damunt hi ha un rosetó i està emmarcada per dues altes pilastres, rematades per un triple ràfec i teuladeta. En el coronament hi ha un campanar d'espadanya decorat d'un sol ull, amb una campana i cobert per una coberta ondulada de rajols. Als murs laterals s'observen els contraforts, rematats per teuladetes d'un sol vessant. La façana principal està arrebossada i emblanquinada, mentre que els murs laterals deixen el parament de pedra vist. Exteriorment s'observa que les finestres estan bastides amb maons. Adossats als murs laterals hi ha diversos nínxols i tombes que formen part del cementiri. Notes Enllaços externs «Ermita del Pilar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de Bellver

Santa Maria de Bellver és una església de Font-rubí (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Maria de Bellver forma un petit nucli al costat de la carretera, a prop de guardiola de Font-rubí. Té una sola nau coberta amb volta de canó seguit amb llunetes i capçalera quadrada. Sobre el transsepte hi ha una cúpula semiesfèrica que s'eleva exteriorment per damunt de la teulada de la nau. La façana presenta porta d'arc rebaixat, centrada, una obertura circular i coronament de línies corbes. El campanar, de planta octogonal, s'eleva als peus de l'edifici i acaba amb coberta de pavelló. L'interior de l'església presenta un predomini d'elements neoclàssics. Història La construcció de l'església parroquial de Santa Maria de Bellver data del segle xviii. Referències
Can Casals (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Casals, o Can Plantí, és una masia del municipi de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de tres cossos amb baixos, pis i golfes i un cos adossat amb baixos i pis. L'estructura de teulades és a quatre vessants. A la façana principal hi ha una portalada en arc de mig punt molt rebaixat, de pedra granítica, i un balcó a la part superior. A banda i banda, hi ha finestres allindanades. Al costat del balcó hi ha un rellotge de sol. A la part del darrere és on hi ha la zona més antiga de la casa, que és un celler de dos cossos separats per dues arcades de pedra suportades al mig per una columna de forma octagonal. Aquesta part correspon a una construcció del segle xvi amb teulada a dos vessants. Al segle xix s'hi va afegir una galeria de dues arcades. També en aquesta època es va decorar la façana principal amb esgrafiats de requadres, franges i elements decoratius al centre, d'estil romàntic. Història Aquesta masia és situada molt a prop de Can Tries, de la qual finca i terres havien format part. Can Casals va construir-se al segle xvii, al costat d'un celler del segle xvi. El segle xviii la família Trias la va vendre. Referències
Can Catà de la Vall

Can Catà de la Vall és una masia al terme municipal de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al costat hi ha la masoveria, també inventariada de manera independent. Arquitectura Masia Masia pairal de tres cossos i una torrassa de guaita a la cantonada esquerra. Té planta baixa i dos pisos, amb la coberta a dos vessants. Totes les obertures estan emmarcades amb pedra granítica. A la façana principal hi ha un portal d'entrada en arc de mig punt de tretze peces, a sobre del qual hi ha la data de 1609. La casa és de planta quadrangular; al segon pis hi ha les golfes, que formen un espai unitari. A la part posterior té un celler de grans dimensions, cobert amb dues arcades de pedra encaixada. A l'interior hi ha una escala de pedra granítica amb una columna amb base i capitell gòtic, coronada per una imatge esculpida en pedra calcària. Al costat de la casa hi ha una petita capella, obra del segle xviii, i a l'altre costat unes dependències per als mossos i les corts. Aquesta masia estava emmurallada. De la muralla se'n conserven les dues parets laterals i les dues portalades amb llindes d'arc rebaixat. Masoveria Can Catà de la Vall és una masoveria del selgle XVI inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa de planta quadrada, consta de dos cossos i dues plantes. La façana lateral, convertida en principal, mostra un portal de mig punt fet de maó col·locat en forma de plec de llibre. Al damunt hi ha un finestral gòtic de tipus conopial del segle xvi, així com dos més de posteriors, del segle xvii. La masoveria queda fora del clos emmurallat de la masia gran. Història El primer de maig de 1543, el rei Carles I d'Aragó va signar el privilegi pel qual les parròquies de Sant Andreu i Sant Vicenç de Llavaneres podien constituir universitat pròpia, és a dir, Ajuntament, i escollir batlle per elles mateixes. La família Catà de la Vall és de les més antigues de Llavaneres. El primer batlle que va tenir el poble el 1548 va ser Pere Catà de la Vall i, en èpoques posteriors, diferents documents canònics i escriptures de propietats ens permeten de seguir la trajectòria de la família. Segons consta a la visita pastoral de 1726, deixà el dret de patronatge als hereus i successors de Francesc Catà de la Vall, drets que Pere Catà havia tingut fins a 1713. Després venen Llorenç Catà de la Vall (de 1713 a 1746), Francesc Catà (de 1746 a 1755) i Andreu Catà (de 1755 a 1760). Passen els drets de patronatge a Marià Vieta, de 1790 a 1791, i després a Salvador Vieta i Catà de la Vall. Cap a la meitat del segle xix, aquesta família desapareix de Llavaneres. Notes
Can Julià (Cànoves i Samalús)

Can Julià és una casa de Cànoves i Samalús (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat de planta rectangular, orientat de cara a migdia. Consta de planta baixa i pis, format per tres crugies paral·leles. Al centre de la façana hi ha un portal adovellat de mig punt i al seu damunt una finestra de pedra rectangular, amb un guardapols que té la inscripció en relleu «JAUME JULIA 1578». Està coberta amb teulada a doble vessant. Té un cos afegit que té planta baixa i dos pisos d'alçada; té en una finestra la inscripció gravada de l'any 1592. Història En el fogatge de 1553 està documentat Andreu Julià que consta plegat amb la seva viuda Bosquina. La construcció de la casa cal situar-la dintre d'aquest mateix segle xvi, tal com ho indiquen les dues dates gravades a les llindes. El cos principal està datat l'any 1578 i l'afegit és una mica posterior, del 1592. La casa no ha sofert gaires modificacions. Referències
Castell d'Espinalbet

El castell d'Espinalbet és un edifici de Castellar del Riu (Berguedà) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Només es conserven unes poques restes del castell d'Espinalbet, algunes filades del que fou una edificació de planta quadrada bastida directament sobre la roca. Probablement es tractava d'una torre de defensa que controlava el sector de Castellar del Riu però que no adquirí mai la categoria de castell termenat. No s'hi veuen restes de muralles ni d'altres construccions car segurament la pedra de la torre fou aprofitada per a construccions posteriors, masies veïnes i la rectoria de Sant Vicenç. Es conserven les restes del que fou una escala d'accés que s'enfilen dalt del turó que domina la vall. Història Les notícies del castell es relacionen amb la família vescomtal del Berguedà. El 1187 és esmentat en el testament del trobador Guillem de Berguedà com una de les possessions que cedí al seu germà Berenguer. Referències
Castillo de Espinalbet

El castillo de Espinalbet es un edificio de Castellar del Riu (provincia de Barcelona) declarado Bien Cultural de Interés Nacional. Descripción Únicamente se conservan unos pocos restos del castillo de Espinalbet, algunas hiladas de lo que fue una edificación de planta cuadrada construida directamente sobre la roca. Probablemente se trataba de una torre de defensa que controlaba el sector de Castellar del Riu pero que no adquirió nunca la categoría de castillo fronterizo. No se ven restos de murallas ni otras construcciones ya que, seguramente, la piedra de la torre fue aprovechada para construcciones posteriores, masías vecinas y la rectoría de San Vicente. Se conservan los restos de lo que fue una escalera de acceso que sube arriba de la colina que domina el valle.​ Historia Las noticias del castillo se relacionan con la familia vizcondal del Bergadá. En 1187 es mencionado en el testamento del trovador Guilhem de Berguedan como una de las posesiones que cedió a su hermano Berenguer.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Bergadá Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Castillos de España Referencias
Ermita de Sant Francesc (Sant Climent de Llobregat)

L'Ermita de Sant Francesc, actualment gairebé enderrocada, era la capella particular de la Masia de Can Colomer de les Valls situada a la població de Sant Climent de Llobregat, Baix Llobregat, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Estava dedicada a Sant Francesc d'Assís. Descripció Es tracta d'una construcció de planta rectangular, que està edificada en un pendent, motiu pel qual s'ha fet un petit un muret de contenció davant l'entrada. La porta, actualment no conservada, devia ser rectangular i es pot dir que la façana és idèntica pel que fa a la forma a la capella de Sant Miquel a la Masia de Can Molins. El sostre, de teules, no es conserva. L'interior conserva a les parets restes de pintura vermella, marró i blava. A cada paret lateral i tocant amb el sostre s'obre una petita finestra rectangular. La façana i part de les parets estan esgrafiades. La façana disposa d'una rematada curvilínia i l'arc de la porta és de maó. En lletres neoclàssiques i escrit en dues línies es pot veure: "1798. Ave Maria Purisima sin pecado con...". Falta part de la inscripció perquè ha caigut part de la paret. La façana imita grossos maons i traços curvilinis. Història L'Ermita de Sant Francesc fou edificada l'any 1798, tal com es pot veure a la inscripció que encara es conserva a la seva façana principal a sobre de la porta d'entrada, i està dedicada a Sant Francesc d'Assís. Era l'ermita o capella de la Masia de Can Colomer. A l'Arxiu parroquial de Sant Climent es conserva documentació referida al permís per celebrar missa a la Capella signada el 2 d'agost de 1998. A banda de la imatge de Sant Francesc, posteriorment, en restaurar-lo i fer un nou altar, s'hi afegiren les imatges de Sant Joan i de la Mare de Déu del Roser. Es creu que a mitjans del segle xix se li construí un nou altar. Actualment, la capella resta sola, mig en runes i abandonada. Referències
Església de Sant Bartomeu de la Quadra

Sant Bartomeu de la Quadra és una església del nucli de població del mateix nom, al terme municipal de Molins de Rei (Baix Llobregat), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història i descripció Apareix esmentada al segle xiii, dins el terme del castell d'Olorda. Al segle xix formà part de l'antic municipi de Santa Creu d'Olorda, essent sufràgania de la seva parròquia. Cremada el 1936, fou enderrocada durant la Guerra Civil, va ser reconstruïda el 1947, intentant reproduir la primitiva. Aquesta era d'una sola nau, encapçalada per un absis romà d'Orient primitiu i amb una capella a cada costat de la nau. Al seu interior hi havia un retaule gòtic del segle xv. Referències
Església de Sant Pau de la Guàrdia

Sant Pau és una església parroquial al poble Sant Pau de la Guàrdia (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Aquesta parròquia es construí per substituir l'antiga de Sant Pau del Castell de la Guàrdia de Montserrat i que dona nom al veïnat. Es construí en el mateix emplaçament de l'antiga capella de Sant Abundi, la qual va esser demolida. Les obres van començar el 1740 i s'acabaren el 1743. Església de planta rectangular i capelles als costats. La façana principal s'orienta a llevant i en la banda esquerra s'alça un campanar de planta quadrada. La coberta és a dues aigües amb teula àrab i la paret de maçoneria. Una sola nau. Façana plana sense cap ornament. Església d'estructura molt simple que segueix els cànons del neoclassicisme. Notes
Església de Sant Pere de l'Arç

Sant Pere de l'Arç és una església a l'entrada del poble de Sant Pere de l'Arç, aïllada de qualsevol edifici i integrada dins de l'actual cementiri urbà. Arquitectura Es tracta d'un edifici d'una sola nau, planta rectangular i capçada per un absis semicircular. Té la coberta exterior a doble vessant, amb aiguavessos escopint als murs de tramuntana i migjorn, i presenta un ràfec de llosa. L'edifici s'il·lumina a partir de diferents obertures. A la façana de migdia, on hi ha la porta d'ingrés, hi han dues finestres idèntiques, de doble esqueixada i ambdues coronades per arcs de mig punt adovellats i actualment paredades. També hi ha una finestra de doble esqueixada, coronada per una estreta arquivolta, a l'absis de l'edifici. Finalment, hi ha una obertura d'estructura cruciforme en forma de creu llatina, a la façana de ponent de l'edifici. La porta d'ingrés és a un extrem de la façana de migdia, i es configura per un arc de mig punt motllurat, amb presència d'una cartel·la a la clau d'arc amb la inscripció ANO 1886, incisa a la pedra. L'absis de l'edifici és a la façana de llevant i presenta una decoració amb un fris d'arcuacions cegues extremadament curtes, que ressegueix la seva part superior, sota el ràfec de la teulada. Finalment hi ha un campanar d'espadanya amb dos ulls d'arc rebaixat que corona la façana de ponent de l'edifici. L'obra presenta un parament amb carreus mitjans mal treballats, disposats en filades horitzontals, així com restes d'un fi revestiment, en alguns sectors l'edifici. Història El 1038 fou donada a la canònica de Sant Vicenç de Cardona pel vescomte de Cardona. Amb tot, aquesta dependència no consta fins a l'acte de consagració d'aquesta, l'any 1147. Inicialment, aquesta església esdevingué sufragània de l'església parroquial de Santa Fe de Calonge, però el 1331 fou considerada parroquial, i sufragània d'aquesta, l'antiga església parroquial de Sant Miquel d'Aleny. La primitiva església romànica fou remodelada al segle xviii, en què es refeu la seva antiga coberta per una altra, amb el consegüent abarrocament dels paraments interns. Al seu interior, destaca un retaule barroc de l'any 1642, obra dels escultors Josep Ribera i Gregori Ferrer, ambdós de Cardona. també hi ha dos retaules més dedicats a Sant Sebastià i al Sant Crist, ambdós de l'any 1793. Finalment destaca un tercer retaule dedicat a la Verge del Roser, datat del segle xvi, i probablement restaurat l'any 1793. També es conserva una creu processional d'argent. Notes
Església de Sant Sebastià (Sant Andreu de Llavaneres)

Sant Sebastià és una església de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església de petites dimensions, d'una sola nau amb coberta a dues aigües. L'accés a l'edifici es fa mitjançant una porta amb llinda de pedra. Als dos costats hi ha sengles finestres, també de pedra. Al damunt de la porta hi ha un ull de bou i a sobre d'aquest una fornícula de pedra amb la imatge de Sant Sebastià. A la capçalera hi ha un campanar d'espadanya. A sota mateix de la cornisa de la teulada hi ha la data de 1863, data d'una de les restauracions. Història L'església de Sant Sebastià està situada a la mateixa serralada de l'església vella. Aquesta fou erigida per la pietat popular de les passades generacions, en agraïment per la protecció contra la pesta. Està documentada des del 1508. Ha estat reformada i reconstruïda diverses vegades. S'hi celebrava un reconegut aplec per la festa del sant i existeixen uns goigs de mitjan segle xvii. Referències
Can Bonet (Sant Climent de Llobregat)

Can Bonet és un mas a l'est del nucli de Sant Climent de Llobregat (el Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Es tracta d'una masia del terme de Sant Climent, formada per una planta basilical, el cos central destaca dels dos laterals i presenta el sostre a dues vessants, mentre el sostre dels laterals és d'una vessant. Galeria a la part superior d'arcs rebaixats. Història Amb l'estudi de referències al camí Ral que es relacionen amb topònims de localització desconeguda, l'historiador Josep Capmany relaciona l'anomenat Mas Pasteller amb l'actual can Bonet, que era propietat d'en Vincenç Bonet. I fa menció també a l'esment a un camí públic al nord de les propietats d'en Bertomeu Bardina, topònim que encara es conserva avui i correspon al torrent que passa pel costat de Can Bonet, que està situat justament a la confluència entre el Torrent de Bardina i la Riera de Sant Climent. L'antiga Masia Can Bonet fou enderrocada i en el seu lloc s'hi edificà un nou edifici conservant la fisonomia de l'antiga masia i convertint-se en restaurant i hotel. Actualment, després del canvi de qualificació urbanística sofert, la Masia Can Bonet està cedida al municipi. Està situada una mica allunyada del centre del poble, al costat dels equipaments esportius més importants del municipi, la piscina i el poliesportiu. L'Ajuntament no ha pres cap decisió amb relació a l'ús d'aquest edifici, després d'haver rebut diferents ofertes per a ubicar-hi una residència de gent gran i un centre de dia. Referències Enllaços externs Vista general de Can Bonet el 1929 a MDC (Memòria Digital de Catalunya