NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Plaça d'Eivissa (Horta)

La Plaça d'Eivissa és al barri d'Horta de Barcelona. De traçat irregular, té una àrea de 924 m² i forma part del nucli antic del barri d'Horta. Història Va ser projectada el 1889, amb el nom de plaça del Progrés, a l'espai obert davant d'edificis existents (un d'ells del 1777). Hi donaven els carrers de Pere Pau, baixada del Mercat, de la Dona i Dolça (actual carrer de Fulton). La plaça no tenia inicialment comunicació directa amb el carrer Major (actual carrer d'Horta). Entre els carrers de Pere Pau i el desaparegut de la Dona, hi havia una masia també desapareguda. Des de la dècada de 1950 hi ha pisos i una galeria comercial. A finals del segle xix s'hi van construir 28 barraques perimetrals del mercat d'abastos, passant a nomenar-se durant uns pocs anys la plaça del Mercat. La iniciativa era privada, i 20 anys després va revertir en l'Ajuntament, que hi va construir més parades a la zona central. Amb la inauguració el 1901 del tramvia elèctric que venia des de Barcelona, augmentà el tràfic de la plaça: persones, carros, mercat, etc. El 1907, després de l'agregació d'Horta a Barcelona (1904), se li va donar el nom de plaça d'Eivissa. El 1921 es va aprovar un projecte d'eixamplament per fer-la més gran i menys irregular. El 19 de març del 1965, l'alcalde Josep Maria de Porcioles hi inaugurà l'escultura Eivissenca, que representa una dona d'Eivissa amb el vestit típic, obra de Joan Centelles i Roig, mort pocs mesos abans. El 1967 fou inaugurada l'estació d'Horta del metro, amb sortides a la mateixa plaça i als carrers del Tajo i Lisboa. Actualment és una zona residencial on es pot trobar en determinades ocasions, com per exemple per Sant Jordi o altres celebracions i festes, petits comerços ambulants. Des del 1927, en una cantonada de la plaça (abans carrer de Fulton) hi ha el bar Quimet, establiment catalogat com a emblemàtic. Referències Bibliografia Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.
Plaza de Ibiza

La plaza de Ibiza (en catalán: plaça d'Eivissa) está situada en el barrio de Horta, Barcelona. Tiene un área de 924 m² y forma parte del núcleo antiguo del barrio de Horta. La plaza fue conocida como plaza del Mercado hasta que en 1907, unos años después de la agregación de Horta en Barcelona, el ayuntamiento le cambió el nombre por el actual de plaza de Ibiza. En 1921 se aprobó un proyecto de ensanchamiento para hacerla más grande y menos irregular. Desde 1967 llega el metro, con una salida de la L5, comunicada también con la calle Tajo. Actualmente es una zona residencial en la que se pueden encontrar en determinadas ocasiones, como por ejemplo en el día de San Jorge u otras celebraciones y fiestas, pequeños comercios ambulantes. Bibliografía Bou Roura, Lluís (2002). Ayuntamiento de Barcelona, ed. Itineraris Horta-Guinardó (en catalán). ISBN 84-7609-991-6. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de Ibiza.
Poblat ibèric del Cogulló

El Cogulló és un poblat ibèric que es troba a Sallent (Bages), declarat Bé cultural d'interès local en la categoria de Zona arqueològica. El turó del Cogulló, és el lloc d'assentament d'un poblat d'època ibèrica que constitueix el jaciment preromà més important d'entre els coneguts fins ara a la comarca del Bages. La seva situació al marge dret del Llobregat, al centre de la vall mitjana d'aquest riu, que era la via natural de penetració vers el Prepirineu, i la seva altitud (474 metres sobre el nivell de la mar), que li dona un ampli domini visual sobre bona part de la comarca, conferien al poblat un indubtable valor estratègic i, segurament, una posició dominant, de capitalitat, sobre els altres nuclis de població de la zona. El poblat ocupa el cim del turó i queda delimitat a l'est i al sud per un penya-segat, i al nord i a l'oest per la seva pròpia muralla, que engloba una extensió d'uns cinc mil metres quadrats. El jaciment ha estat objecte de diverses campanyes d'excavació que han permès documentar les restes de dos carrers i de diverses cases, totes de planta quadrangular i de mides variades que oscil·len entre els vuit metres quadrats i els setze metres quadrats; són mostra d'una organització urbana molt regular, adaptada a la topografia de la muntanya. La vida del poblat abasta una cronologia que va des del segle vi aC fins al segle i aC, i s'hi distingeixen tres fases constructives que es corresponen amb tres nivells de pavimentació i amb tres etapes de reestructuració de la muralla. La fase més antiga se situa en els segles VI i V aC, quan s'hauria construït el primer mur que tancava el poblat. La fase II es data al segle iv aC, i correspondria a la construcció de la muralla pròpiament dita. La fase III va del segle iii aC fins a l'I aC, i és l'etapa de màxima extensió del poblat, que s'anava ampliant cap al sud. El jaciment ha proporcionat nombrosos materials representatius d'aquesta llarga seqüència cronològica, entre els quals destaquen les ceràmiques d'importació: ceràmica jònica, àtica («de Sant Valentí» i de figures roges), precampaniana, protocampaniana i campaniana amb les seves varietats. Referències «Declaració de bé cultural d'interès nacional, en la categoria de zona arqueològica, del jaciment del Cogulló, a Sallent». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2146, 22-12-1995 [Consulta: 1 gener 2013]. Contingut exempt de propietat intel·lectual.
Poblado íbero de Cogulló

La colina del Cogulló, en el término municipal de Sallent de Llobregat (provincia de Barcelona, España), es el lugar de asentamiento de un poblado de época ibérica que constituye el yacimiento prerromano más importante de entre los conocidos hasta hoy en la comarca del Bages. Su situación en el margen derecho del Llobregat, en el centro del valle medio de este río, que era la vía natural de penetración hacia el Prepirineo, y su altura (474 metros sobre el nivel del mar), que le da un amplio dominio visual sobre buena parte de la comarca, conferían al poblado un indudable valor estratégico y, seguramente, una posición dominante, de capitalidad, sobre los otros núcleos de población de la zona. El poblado ocupa la cima de la colina y queda delimitado al este y al sur por un riscal, y al norte y al oeste por su propia muralla, que engloba una extensión de unos 5000 metros cuadrados. El yacimiento ha sido objeto de varias campañas de excavación que han permitido documentar los restos de dos calles y de diferentes casas, todas de planta cuadrangular y de medidas variadas que oscilan entre los 8 metros cuadrados y los 16 metros cuadrados; son muestra de una organización urbana muy regular, adaptada a la topografía de la montaña. La vida del poblado abarca una cronología que va desde el siglo VI a. C. hasta el siglo I a. C., distinguiéndose tres fases constructivas que se corresponden con tres niveles de pavimentación y con tres etapas de reestructuración de la muralla. La fase más antigua se sitúa en los siglo VI a. C. y siglo V a. C., cuando se debió construir el primer muro que cerraba el poblado. La fase II se data en el siglo IV a. C., y correspondería a la construcción de la muralla propiamente dicha. La fase III abarca del siglo III a. C. hasta el siglo I a. C., siendo la etapa de máxima extensión del poblado, que se amplió hacia el sur. El yacimiento ha proporcionado numerosos materiales representativos de esta larga secuencia cronológica, entre los que destacan las cerámicas de importación: Cerámica jónica, ática («de San Valentín» y de figuras rojas), precampana, protocampana y campana con sus variedades. Véase también Anexo:Poblados íberos de Cataluña Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el BOE n.º 5 el 5 de enero de 1996 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española.
Plaça d'Islàndia

La plaça d'Islàndia és un espai de forma triangular, delimitat pels carrers dels Bofarull, d'Espronceda i de Palència, al barri de Navas de Barcelona. Història i descripció Va ser inaugurada l'11 d'abril del 1995 amb la presència de la presidenta d'Islàndia, Vigdís Finnbogadóttir; l'alcalde de Barcelona, Pasqual Maragall, i el regidor Antoni Santiburcio. L'obra va ser subvencionada per dues empreses islandeses importadores de bacallà i la línia aèria Islandair, i el dia de la col·locació de la primera pedra s'hi van posar a més els diaris de Barcelona, un exemplar del diari de Reykjavík Morgunbladid i la bandera islandesa. El projecte va ser obra dels arquitectes Andreu Arriola Madorell i Carme Fiol i Costa (Arriola & Fiol Arquitectes), que hi van col·locar una font, de la que emergeix un guèiser, en referència a Islàndia, i amb fileres d'arbres que segueixen el curs del Rec Comtal, que passa per sota del carrer dels Bofarull i que durant segles va proveir d'aigua aquesta zona de la ciutat. Una línia doble de lloses de ferro i formigó ressegueix les dels arbres, de manera que una suporta els escocells i l'altra les columnes de l'enllumenat. La resta del paviment, fet de llambordes de terracota, es disposa de manera perpendicular a aquelles. Referències Bibliografia Favà i Compta, Maria. Petits paisatges de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2003, p. 120-121. ISBN 84-7306-860-2.
Sala Muncunill

La Sala Muncunill és una sala d'exposicions de Terrassa, situada a la plaça de Didó núm. 3, vora el carrer de la Rasa. Es tracta de la quadra o sala de tints de l'antic Vapor Amat, també conegut com a Ca l'Izard, un complex fabril de l'últim terç del segle xix, remodelat el 1921 per l'arquitecte modernista Lluís Muncunill i Parellada, que en va construir la nau que es conserva actualment i en honor del qual fou batejat el nou espai expositiu inaugurat per l'Ajuntament el 1982, un cop enderrocada la fàbrica. El vapor, destinat principalment a l'acabat de tints en el sector tèxtil, fou promogut per l'industrial terrassenc Ignasi Amat i Galí (1817-1891), alcalde de la ciutat (1863-1864) i fundador del Reial Col·legi Terrassenc, l'Institut Industrial i la Caixa d'Estalvis de Terrassa. Després de la guerra civil, el 1940, va ser objecte de remodelació per part de Joan Baca i Reixach, que en reformà sobretot les llanternes de ventilació. La darrera reforma és del 1982, de Francesc Bacardit i Segués, que va rehabilitar la nau per convertir-la en sala d'exposicions municipal, annexa a les noves dependències de l'Ajuntament de la plaça Didó. La part moderna de la fàbrica l'ocupa actualment el centre territorial terrassenc de l'Institut del Teatre. Edifici La quadra del Vapor Amat que allotja la sala d'exposicions municipal és una construcció de planta rectangular, feta de totxo massís, dividida a l'interior en dues parts longitudinals, separades entre elles per pilars de ferro colat que sostenen setze voltes de maó pla. Muncunill hi va experimentar l'obertura de llanternes damunt les voltes, amb què assajava un sistema d'il·luminació alternatiu a la tradicional coberta de dents de serra. Aquestes llanternes sobreposades, d'arc de quatre punts, tenien com a objectiu la ventilació de la nau, i actualment, a diferència d'abans, es troben tancades per vidres. A l'espai que ocupava l'antic vapor, el 1993 s'hi va arranjar la plaça dedicada al titellaire terrassenc Ezequiel Vigués, conegut amb el sobrenom de Didó. Només se'n van conservar la quadra dels tints, ara Sala Muncunill, que tanca la plaça per dalt, i l'antiga xemeneia, que era anterior a l'edifici modernista de Lluís Muncunill; de fet, fou construïda l'any 1900, quan l'originari Vapor Amat l'ocupava en règim de lloguer la fàbrica Sala Hermanos, que més endavant fou substituïda per la Manufactura Tèxtil, coneguda popularment com a Ca l'Izard. La xemeneia, al bell mig de la plaça, és de base quadrada i fust troncocònic, de 10 metres d'alçada; l'any 1987 fou retallada. Com a curiositat, cal fer notar la senyalització metàl·lica al paviment de la plaça Didó, que indica la silueta de l'ombra que fa la xemeneia a les nou del matí del solstici d'estiu. Enllaços externs Sala Muncunill, dins la web de l'Ajuntament de Terrassa Sala Muncunill (Vapor Amat), dins Pobles de Catalunya Masia Freixa, Sala Muncunill: Estudi històric, anàlisi i comparatiu, d'Olga Marín García i Cristina Limiñana Fernández, UPC Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Sala Muncunill

La Sala Muncunill es una sala de exposiciones de Tarrasa, España, situada en la plaza de Didó núm. 3, esquina calle de la Rasa. Se trata de la sala de tintes del antiguo Vapor Amat, también conocido como Ca l'Izard, una construcción de 1921 del arquitecto modernista Lluís Muncunill i Parellada, en honor del cual fue bautizado el nuevo espacio expositivo inaugurado por el Ayuntamiento en 1982. El vapor, destinado principalmente al acabado de tintes en el sector textil, fue promovido por Josep Amat, accionista también de la fábrica Aymerich, Amat y Jover (actual sede del Museo de la Ciencia y de la Técnica de Cataluña), igualmente obra de Muncunill de 1907. Después de la guerra civil, en 1940, fue objeto de remodelación por parte de Joan Baca i Reixach, que reformó sobre todo las claraboyas de ventilación. La última reforma es de 1982, de Francesc Bacardit i Segués, que rehabilitó la nave para convertirla en sala de exposiciones municipal, aneja a las nuevas dependencias del Ayuntamiento de la plaza Didó. El edificio Se trata de una construcción de planta rectangular, dividida en el interior en dos partes longitudinales, separadas entre sí por pilares de hierro colado que sostienen dieciséis bóvedas de estilo catalán. Muncunill experimentó la apertura de claraboyas encima las bóvedas, con lo que ensayaba un sistema de iluminación alternativo a la tradicional cubierta de dientes de sierra. Estas claraboyas sobrepuestas, de arco de cuatro puntos, tenían como objetivo la ventilación de la nave, y actualmente, a diferencia de antes, se encuentran cerradas por cristales. En el espacio que ocupaba el antiguo vapor, en 1993 se construyó la plaza dedicada al titiritero de Tarrasa, Ezequiel Vigués, conocido con el apodo de Didó. Sólo se conservaron la sala de los tintes, ahora Sala Muncunill, que cierra la plaza por arriba, y la antigua chimenea, que era anterior al vapor Amat; de hecho, fue construida en el año 1900 para la fábrica Sala Hermanos. La chimenea es de base cuadrada, de 10 metros de altura. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Sala Muncunill.
Teatre Metropol (Tarragona)

El Teatre Metropol és un teatre cobert de la ciutat de Tarragona, en l'actualitat ubicat al número 46 de la Rambla Nova. Es tracta d'una obra modernista de 1908, de l'arquitecte Josep Maria Jujol. Es tracta d'una obra de joventut amb clares influències de Gaudí, amb qui Jujol tot just havia col·laborat a la casa Batlló. Jujol configura la sala com "un vaixell que conduïa els espectadors cap al mar de la salvació". Limitat per un espai que no li donava llibertat arquitectònica, Jujol es concentra en els detalls decoratius que giren al voltant de la idea de la nau. A la guerra civil, una bomba va caure sobre la galeria vidrada que dona al pati interior i va ser reconstruïda de forma diferent. Anys després, va patir unes modificacions quan el teatre Metropol va esdevenir una sala de cinema. Les modificacions varen suposar obrir una entrada per la Rambla Nova. A finals dels anys 80, el Metropol es va clausurar, a causa de les deficients condicions de seguretat. El 1991 va ser adquirit per l'Ajuntament i s'inicià un procés d'acurada rehabilitació, dirigida per l'arquitecte Josep Llinàs. Segons ell mateix, "s'ha construït un nou teatre respectant la màgia original que Jujol va saber imprimir a l'estructura, però adaptant-la als temps actuals, en què la gent demana comoditats". L'obra de restauració fou guardonada amb el premi FAD d'Arquitectura 1996. El teatre, amb capacitat per a 525 espectadors, ocupa una superfície de 3.000 metres quadrats. La caixa escènica, millorada i ampliada, té una boca de 7,80m, una altura de 6m i un fons que arriba als 8,95m. Inaugurat el 10 de març de 1995, actualment alberga la programació d'espectacles professionals, amateurs, infantils, escolars, de música clàssica, etc. Al desembre de 2025 es va anunciar que l'Ajuntament adquiriria una finca al carrer del costat. Referències
Teatro Metropol

El teatro Metropol es la principal sala de teatro cubierta de la ciudad de Tarragona (España) en la actualidad, ubicado en el número 46 de la Rambla Nova. Se trata de una obra modernista de 1908, del arquitecto Josep Maria Jujol: obra de juventud con claras influencias de Gaudí, con quien Jujol apenas había colaborado en la casa Batlló. Jujol configura la sala como "un barco que conducía a los espectadores hacia el mar de la salvación". Limitado por un espacio que no le daba libertad arquitectónica, Jujol se concentró en los detalles decorativos que giran en torno a la idea de la nave.​ En la guerra civil, una bomba cayó sobre la galería acristalada que da al patio interior y fue reconstruida de forma diferente. Años después, sufrió unas modificaciones cuando se convirtió en una sala de cine. Las modificaciones supusieron abrir una entrada por la Rambla Nova. A finales de la década de 1980, el Metropol se clausuró, debido a las deficientes condiciones de seguridad. En 1991 fue adquirido por el Ayuntamiento y se inició un proceso de cuidada rehabilitación, dirigida por el arquitecto Josep Llinàs. Según él, "se ha construido un nuevo teatro respetando la magia original que Jujol supo imprimir a la estructura, pero adaptándola a los tiempos actuales, en que la gente pide comodidades".​ La obra de restauración fue galardonada con el Premio de Fomento de las Artes y el Diseño en 1996.​ El teatro, con capacidad para 525 espectadores, ocupa una superficie de 3.000 metros cuadrados. La caja escénica, mejorada y ampliada, tiene una boca de 7,80 m, una altura de 6 m y un fondo que alcanza los 8,95 m. Inaugurado el 10 de marzo de 1995, actualmente alberga la programación de espectáculos profesionales, amateurs, infantiles, escolares, de música clásica y otros.​ Referencias Enlaces externos Plano del Teatro Metropol en la Eeb del Ayuntamiento de Tarragona (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).. Plano descriptivo del Teatro Metropol.
Torre Begura

La Torre Begura, o Torre Bagura, és un mas fortificat a la plana entre la vila de Torroella de Montgrí i l'Estartit (Baix Empordà), al vessant sud del Montgrí, en un petit turó, abans anomenat Puig Padrell. S'hi pot arribar a partir del trencant cap al sud en el km 2 de la carretera Gi-641. L'edifici fou construït sobre una antiga vila romana a uns 6 msnm proper al Camp de la Gruta i en la plana d'inundació natural del Ter. Perduda la funció defensiva que tenia en el seu origen, ha quedat integrada a la masia. El 1949 rebé la protecció com a Bé Cultural d'Interès Nacional per decret del Govern d'Espanya. Arquitectura La torre Bagura és un element de planta quadrada, amb base lleugerament atalussada. Hi ha escasses obertures, allindanades en general. Es conserven quatre matacans, un a cada una de les cares, diverses espitlleres i, als angles de la part superior, 4 gàrgoles. Té una alçària de 22 metres, i presenta carreus ben escairats als angles, mentre que la resta és de paredat. A l'interior hi ha quatre pisos de diferents alçàries, amb petits forats per a fer-hi passa escales de mà. Avui dia, perduda la utilitat defensiva de la torre, l'accés a la torre es fa des de l'interior de la masia, a la qual es troba annexa. Al nivell del primer pis hi ha el portal d'entrada, d'arc de mig punt, amb la inscripció "Catherina Bagura me fecit. 1561" a la dovella central. Història El 1466 Matheu Bagur, un pagès de Fontclara, va comprar a Ramon Serra el mas d'en Serra i diverses peces de terra. Els seus hereus van anar comprant més terrenys de la zona. El 1515, en una talla de la Universitat (municipi) de Torroella de Montgrí, apareix citada com el mas de Miquel Bagur. La torre de defensa va ser construïda el 1561 per Caterina Bagura, nascuda a Ullà, el seu nom de soltera era Caterina Padrola i en casar-se el 1516 amb Antoni Bagur, va prendre el cognom del seu marit, feminitzat Bagura, que va donar nom a la masia. La torre, de base quadrada, va ser construïda per defensar-se dels atacs dels pirates otomans i berberiscos. Un estudi dut a terme constata que la producció agrícola de la finca era centrada, a la segona meitat del segle xviii, en el blat i especialment l'arròs que predomina en aquesta explotació en nombre de quarteres conreades pel que cada cinc anys els camps eren inundats per a dur-hi a terme aquest conreu. Pel que fa a la producció agrícola destinada a alimentar bestiar era testimonial i desplaçada, quan convenia, per l'arròs, cosa que segons l'autor, constata la inexistència de bestiar estabulat, tanmateix no descarta l'ús de les planes no cultivades per a la pastura d'animals (cavalls i vaques) A finals del segle xviii i durant el segle XIX, les terres del mas tenien una extensió de 200 vessanes (unes 44 hectàrees). El 1894 Joaquim de Carles i Mendoza la va vendre al seu gendre Robert Robert i Surís, marquès de Robert, que a inicis del segle xx va construir masos nous (Mas les Heures, Mas Noguers, Mas Llimoners, entre d'altres), amb menor superfície de terra, que van ser treballats per masovers. Referències
Torre Begura

La Torre Begura es una masía fortificada en la llanura entre la villa de Torroella de Montgrí y Estartit (Bajo Ampurdán). Se puede llegar a partir del desvío hacia el sur en el kilómetro 2 de la carretera Gi-641. El edificio fue construido sobre una antigua villa romana a unos 6 m s. n. m. cercano al Campo de la Gruta y en la llanura de inundación natural del Ter. Parece que la masía es anterior a las décadas de 1560 y 1590 cuando fue construida una torre de defensa de base cuadrada para defenderse de los ataques de los piratas otomanos y berberiscos.​ Un estudio llevado a cabo constata que la producción agrícola de la finca era centrada, en la segunda mitad del siglo XVIII, en el trigo y especialmente el arroz que predomina en esta explotación en número de cuarteras cultivadas por lo que cada cinco años los campos eran inundados para llevar a cabo este cultivo. En cuanto a la producción agrícola destinada a alimentar ganado era testimonial y desplazada, cuando convenía, por el arroz, lo que según el autor, constata la inexistencia de ganado estabulado, sin embargo no descarta el uso de las llanuras no cultivadas por en el pasto de animales (caballos y vacas).​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Bajo Ampurdán Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Referencias Enlaces externos
Torre Ferrana

La Torre Ferrana és un mas fortificat a l'est del poble de Sobrestany, al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà). L'edifici fou bastit a la plana propera a l'antic estany de Bellcaire a uns 5 msnm El nom serveix també per a denominar aquest paratge. Aquest mas és una obra declarada bé cultural d'interès nacional. La Torre Ferrana és al nord del Montgrí i acompanya a una masia construïda anteriorment. La torre és de planta quadrada -segueix la tipologia pròpia dels segles xvi i xvii, moment en què fou construïda- i està separada de la casa. És feta de pedra i als angles presenta carreus ben tallats. A cadascuna de les quatre façanes hi ha un matacà i espitlleres per a arma de foc. És molt semblant a la Torre Begura. Adossat al mas primitiu hi ha una torre de base quadrada construïda als segles XVI o XVII. El 1949 fou protegida com a Bé Cultural d'Interès Nacional per decret del Govern d'Espanya. El seu ús com a finca agrícola fou abandonat l'any 1979 en un pla d'adquirir solars per a urbanitzar la zona duta a terme pels marquesos de Torroella, els de Robert, que no prosperà. Fa pocs anys que allotja una casa de colònies. Referències