NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castillo de Cunit

El Castillo de Cunit es un edificio de Cunit, declarado bien cultural de interés nacional.​ Descripción En la actualidad (2021) forma parte de una residencia moderna hecha sobre los muros antiguos, totalmente desfigurada, conocida como «el Castillo».​ El castillo está situado en la parte derecha de la Avenida de la Fuente. Está rodeado por una serie de terrenos dedicados a la agricultura. El edificio está formado por la vivienda de los dueños (el castillo) y el de los masoveros​ (construcciones modernas). El castillo tiene tres plantas: los bajos tienen una portada de arco de medio punto y una ventana rectangular con reja en cada banda. El piso noble presenta un balcón central con una larga base y barandilla de hierro forjado, a cada lado hay una ventana rectangular. Las cubiertas son de dos vertientes. Destaca una torre colocada en el lado derecho, de cubiertas de cuatro vertientes y cuatro pisos de altura. Las tres plantas inferiores tienen ventanas rectangulares. El piso superior consta de tres ventanas de arco de medio punto, la del medio es mayor.​ Historia El primer documento es del 1031.​ Entre el 1131 hasta 1162 Ramon Berenguer IV lo donó a Dalmau de Cunit. En todo el XII, cuando se cree que se construyó el castillo, fue del noble Dalmau, primer señor del castillo. En el siglo XIII la cuadra de Cunit formó parte del término y jurisdicción del Castillo de Cubellas. Berenguer de Cunit poseía cuadros de Cunit y Segur en el 1359. A finales del siglo XIV fue cedido junto con los otros feudos del Castillo de Cubellas a Bernat de Fortià. En el 1461 era señor de Cunit Andreu Bisbal, encargado de la defensa del castillo y murallas de Lérida durante la guerra contra Juan II. Después fue propiedad de Miquel Ferrer (1530) y de Miquel Mollet (1565).​ A principios del siglo XX el castillo era muy dañado. Fue adquirido por Joan Braques y Roger (varón de Cunit), el cual restauró el edificio y lo convirtió en casa de campo. De esta manera y con algunas restauraciones posteriores, el castillo perdió todo tipo de castillo. Posteriormente, y desde la Segunda Guerra Mundial fue propiedad de una familia alemana.​ Referencias Enlaces externos Castell de Cunit
Castell de Dosquers

El Castell de Dosquers és un castell del terme de Dosquers, a l'actual municipi de Maià de Montcal (Garrotxa), declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Perviuen diversos fragments del recinte emmurallat, alguns de fins a vuit metres d'alçada, així com un gran fossat. Resten molt desfigurats els fossats de la banda nord i oest, i molt enrunades les parets del costat de migdia. Únicament fa presència un mur amb espitlleres a la banda nord-est. Fou bastit damunt de roca viva. Història Probablement construït al segle xii, es va aixecar per controlar els camins que comunicaven Dosquers amb les terres empordaneses. La primera notícia que fa referència al castell de Dosquers és de l'any 1245, data en què el bisbe de Girona, Guillem de Cabanelles, fa testament. En ell s'esmenta "Castrum nostrum de Duobus Queris". Sembla que fins aleshores el castell havia estat propietari personal del bisbe. El seu successor a la seu gironina va ser Berenguer de Castellbisbal (bisbe entre els anys 1245-1254). Arnau de Palol tenia drets sobre aquest castell que els reuniria i renunciaria a favor del bisbe esmentat. El 1254 Jaume I va atorgar un privilegi al bisbe de Girona pel qual Dosquers, Crespià i Pedrinyà deixaven d'estar sotmesos a la cúria de Besalú i tindrien jutge propi. Les autoritats de Besalú sentiren que estaven perdent el control de terres properes i en diverses ocasions van ignorar el privilegi durant el segle XIV. Entre 1312 i 1318 el bisbe de Girona, Guillem de Vilamarí encarrega la defensa del castell al noble Guillem de Cabanelles. Aquest fet fa pensar en la continuïtat de la família Cabanelles en el castell. El bisbat de Girona va continuar tenint la possessió d'aquest indret, exercint la jurisdicció civil. A finals de segle xiv la rellevància militar del castell va créixer pels atacs anglesos i francesos. Per això el castell es va reformar el 1368, obligant els veïns a participar en les obres. Cada vegada que arribaven mercenaris la gent es refugiava al castell amb possessions i bestiar, el que va passar cinc anys entre el 1362 i el 1389. La inestabilitat al castell es va mantenir durant el segle xv, quan durant la Guerra Civil Catalana va ser un dels castells que va prendre partit pel bàndol de la diputació del General. Ben entrat el segle xix, sembla que aquest castell va ser comprat pels propietaris de Ca n'Usall, al veïnat d'Usall. Referències
Castell de Ferran (Tarragona)

El castell de Ferran és un castell dins el terme municipal de Tarragona, a la pedania de Ferran, entre Tamarit i Altafulla. El seu origen es remunta al segle xi, quan era només una torre de vigilància dins el terme del castell de Tamarit. Aquesta torre està documentada d'ençà el 1197 fruit d'una donació testamentària en què Guillem de Granada deixa el castell de Ferran (junt amb el de la Granada) al seu nebot Berenguer de Castellet. Fou deixat per Guerau VI de Cervelló a la seva filla Felipa a la seva mort el 1230. Al llarg del segle xiv va estar sota el domini de l'església de Tarragona i va passar a les darreries del segle xvii, a mans del marquès de Tamarit, Francesc de Montserrat i Vives. Actualment el castell és una construcció gòtico-renaixentista molt modificada en època moderna amb esperit historicista i romàntic. Està format per diferents cossos fortificats, entre els quals destaca una torre lateral emmerletada, amb una garita angular. Hi ha diverses finestres coronelles de tradició gòtica i altres de renaixentistes, de tipus mixtilini, amb l'escut dels marquesos de Tamarit, propietaris del lloc a partir del segle xvii. En l'actualitat el castell és una casa residencial de propietat privada i no es permet de visitar-ne l'interior. Descripció Està constituït per una muralla amb torres que tanca un pati i diverses construccions. El casal principal es troba en contacte amb la façana emmurallada que dona a la plaça. D'aquesta sobresurt una torre quadrangular amb algunes finestres. En destaquen una a la façana principal d'arc apuntat sobre la qual hi ha tres espitlleres. Al cap d'amunt a l'angle amb el costat de llevant de la torre, un torricó. A la façana de llevant es conserva un matacà. Coronen tota la torre, els típics merlets. S'adossa a aquesta torre lleugerament reculat, un cos de tres plantes. Presenta finestres rectangulars enreixades de mida molt diferent a la primera planta. Al segon pis, una finestra geminada amb arquets trilobulats i columneta centra gòtica. Al centre un altre cos més avançat de dues plantes amb una porta d'arc de mig punt i una finestra petita a la planta baixa. Al primer pis tres obertures: un balcó amb trencaaigües decorant la llinda amb un medalló central, i dues finestres amb reixa. Els merlets també són presents en el coronament d'aquest tram de façana. A destacar dues gàrgoles zoomorfes. En general els paraments són de maçoneria a excepció de les cantonades que són de carreus. Referències Enllaços externs Lloc web sobre el castell de Ferran Arxivat 2017-03-13 a Wayback Machine.(castellà) Castell de Ferran del blog de CastellsCatalans
Castell de Ferran (Passanant i Belltall)

Castell de Ferran és una torre quadrada de 10 metres d'alçada del municipi de Passanant i Belltall (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La fortalesa està documentada del segle xiv. Va ser restaurada durant la dècada dels 70 del segle xx. Història L'indret de la Pobla de Ferran fou població emmurallada, com ho demostren les restes del portal situat vora el camí de Guimerà. S'originà a l'edat mitjana a l'entorn d'un castell del qual s'ha localitzat fins a l'actualitat una referència documental ja tardana del segle xiv, en concret l'any 1384, el ciutadà barceloní Jaume Galliners permutà amb el monestir de Santes Creus el castell de la Sala de Comalats pel de Ferran, ambdós situats dins la vegueria de Montblanc. Descripció D'aquesta antiga fortalesa en resta avui dia una torre de guaita, de planta quadrada, que es conserva fins a una alçada de 10 m i que fou molt restaurada a la darreria dels anys setanta del segle xx. És d'ús privat. Referències Enllaços externs «Castell de Ferran». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Castell de Ferran (Passanant) a Castells Catalans
Castell de l'Alberg

El Castell de l'Alberg o Can Caramany és un casal fortificat del municipi de Corçà (Baix Empordà). Està declarat com a bé cultural d'interès nacional. Descripció Està situat vora la carretera, a la banda de ponent de la vila. És un edifici de grans dimensions, de planta rectangular amb torres angulars a tramuntana. Consta de planta baixa i dos pisos, amb cobertes de teula. La façana principal, encarada a migdia, davant d'un jardí de gust romàntic, presenta porta d'accés d'arc de mig punt. La resta d'obertures són amb llindes. A la façana posterior i a la lateral hi ha arcades a la planta baixa que serveixen de suport a una terrassa del primer pis. Són remarcables les estances interiors. Història L'edifici és la casa pairal de la família Caramany. Té l'origen en els segles XVI-XVII, encara que en etapes posteriors ha experimentat nombroses modificacions. La capella de Sant Judes, que es troba integrada al conjunt, va ser bastida al segle xvi. Referències «Castell de l'Alberg». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
Castell de la Miana

El Castell de la Miana és un edifici del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) declarada bé cultural d'interès nacional. Situat a poca distància de l'església de Sant Miquel, de la construcció tan sols en resta un munt de pedres entre densa vegetació sobre la parròquia de la Miana. Descripció El nucli del castell és una torre, a partir de la qual es van anar bastint totes les estructures del recinte fortificat. Aquesta torre és l'element més antic del conjunt, datada cap al segle xi, juntament amb un perímetre emmurallat. La torre consta de dues plantes i està coberta per una volta que sustentava una planta superior. El seu parament inferior està format per grans blocs de pedra lligats amb morter de calç disposats en filades regulars. Posteriorment es van fer ampliacions i reformes al castell, construint noves estances i definint la seva fisonomia actual. Història Es tractava d'una fortalesa que consta documentada el 1268, moment en què Galceran de Sales, amb el seu germà Arnau i Arnau de La Miana autoritzen la donació a favor del monestir de Sant Pere de Camprodon d'uns delmes que injustament posseïa Giral Ugó a la parròquia de Sant Cristòfor de Crexenturri. Entre 1175 i 1188 s'esmenta Guillem de la Miana en diverses escriptures de vendes i donacions. Arnau de La Miana, apareix en documents entre el 1188 i el 1206. En aquesta darrera data subscriu un conveni sobre el bosc de Montròs i els masos de La Pinatella i de Mansió amb Pere de Cervera. Raimon de La Miana i la seva esposa Ermesendis fan donació l'any 1228 per la seva capella del castell, dedicada a Sant Miquel i en favor del capellà d'aquesta. El seu fill Guillem dona el 1282 el mas Sala a Guillem de Rovira. Ell i el seu fill Dalmau, l'any 1304 capbreven el mas de Campmajor a favor de Sant Miquel de La Miana. Guillem de La Miana i la seva esposa Marquesa venen al capellà de Sant Miquel de La Miana tots els honors que tenien sobre diversos masos de la contrada. Era l'any 1345 i va costar 25 lliures barcelonines. Les darreres notícies històriques que fan referència al castell són de la segona meitat del segle xv, en el marc de les Guerres Remences. Probablement el castell fou abandonat després d'aquest conflicte. L'any 2006 s'endegà un projecte de salvaguarda i consolidació del castell. Les excavacions arqueològiques portades a terme entre els anys 2006-2008 van permetre documentar diferents àmbits a l'interior del castell i l'existència d'un recinte fortificat que podria tenir els seus orígens al segle ix. Abans d'aquestes actuacions eren ben pocs els vestigis que es podien observar d'aquest castell. Referències Enllaços externs «Castell de la Miana». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell de la Mola (Colldejou)

El Castell de la Mola és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Colldejou (Baix Camp). Descripció Construcció de secció circular d'una sola planta. És bastit d'obra seca i possiblement hauria estat cobert amb una falsa cúpula. La bibliografia el situa cronològicament a mitjan segle xix, però tenint en compte la seva factura d'obra popular, molt comuna a la zona, es fa força difícil la seva datació. La torre de pedra es va construir durant la tercera guerra carlina i era utilitzada per a la telegrafia òptica de manera molt semblant a la Torre de l'Esquirol de Cambrils, fent ús d'un sistema de taulons que podien ser observats a quilòmetres de distància. Es creu l'existència al cim d'un poblat ibèric, així com la utilització de la Mola per part de romans i sarraïns, i que el mític Carrasclet al segle xviii s'hi va refugiar de les tropes borbòniques. Història La població de Colldejou és coneguda ja el 1197 per Albert de Castellvell com a propietari d'Escornalbou. La Mola forma part de la serra que amb Llaberia, Escornalbou i Argentera separa el Baix Camp del Priorat. Referències «Castell de la Mola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Castell de la Mola». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Castell de Les

El Castell de Les, dit també Castell de Pijoèrt és un monument del municipi i vila de Les (Vall d'Aran) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Donjon bastit damunt la penya Castere que domina la plana de Les, de planta quadrangular, en direcció nord-sud, amb porta elevada al primer pis, que mira a ponent,diverses finestres d'espitllera i troneres (malmeses) enmig d'un recinte definit per una muralla en forma de nau, prominent a llevant que aprofita un talús a ponent. Les característiques de l'aparell (força irregular), el tipus de morter, els angles reforçats amb pedra castellera, a més de les dades històriques, confirmen una cronologia baixa medieval. La muralla hauria estat reforçada en alguns sectos a l'època moderna. En el decurs dels darrers anys els castell de Les ha estat excavat, de manera que han aparegut tres muralles sobrepossades i un forn de calç, als voltants ja s'havia localitzat armament de l'època. Es conserva una torre quadrada i restes de murs. Residència dels barons de Lés. Història Després de la derrota de Muret (1213) i del tractat de Corbeil (1258) la Val d'Aran amb Les al capdavant restà com única posició occitana que conservaren els reis de la Corona d'Aragó. Notícies retrospectives (1312) reporten que per l'estiu de 1261 Jaume I sojornà en el castell de Les, el senyor del qual donà dinar al rei enarborà damunt la torre la senyera reial. Arran de la invasió francesa, i de la traïció del Senyor Auger de Les, els homes aranesos incendiaren el castell de Les (1238). Els barons de Les jugaren un important paper polític en la defensa d'aquesta frontera, sovint amenaçada per la banda de França. Gràcia de Tolba (1613) informa que el castell de Les llavors inactiu fou destruït en la invasió de 1470/78, bé que també és possible que s'acabés d'enderrocar amb motiu de la Guerra dels Segadors (com volen alguns autors). El llibre de l'arxipreste Boyà destaca l'entrada de l'Armada francesa que cremà l'església i alguna partida de cases (1654) Fortalesa. documentat el 1283. Referències Enllaços externs «Castell de Les». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell de Linyola

Castell de Linyola és un monument del municipi de Linyola (Pla d'Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Gran casa senyorial de tres plantes. Planta baixa amb porxos d'arc de mig punt i accés principal de forma senzilla. Planta noble amb quatre finestres decorades amb sengles columnetes que sostenen la cornisa motllurada, correguda al llarg de tota la façana. Pis superior amb arcs rebaixats i decoració de motllures. La casa es troba realitzada amb pedra i fusta i l'interior resta molt reformat. A les llindes de les finestres són decorades amb escuts. Història Castell-Palau, documentat el 1120. Es tracta del palau renaixentista dels barons de Linyola, dit el "castell", que ara estatja la Casa de la Vila. No és clar que correspongui a l'antic castell, que devia estar situat el centre del nucli antic. Aquesta casa fou construïda per un senyor, més tard fou destinada a instal·lar l'Ajuntament. La part de fora es troba en molt bones condicions mentre que la part interior ha sofert noves instal·lacions. Fou construïda al s. XVI, amb la idea de Palau renaixentista. L'any 1569, treballava a Linyola l'arquitecte Joan Longur, artífexs de la Torre dels Cardona a la Floresta. L'estada del mateix a Linyola antre els anys que fou construïda aquesta, fa pensar que aquest fos el traçador de l'edifici. Fou habitat per famílies nobles des del s. XVI fins al xviii. L'any 1902 l'edifici fou comprat pel poble al senyor Galceran amb la finalitat d'ubicar-hi l'Ajuntament i el forn de pa. Temps enrere i durant segles la Casa de la Vila estigué situada a la zona del Castell; l'any 1855 l'edifici que ocupava l'Ajuntament estava en ruïnes. En fer-se les obres del nou edifici, l'any 1908, es demanaren les pedres del cementiri vell, les quals, juntament, amb les que es recuperaren de l'enderroc de les carnisseries velles de la pl. Major, es va construir l'edifici. Cap a l'any 1916 en el pis superior hi havia l'escola graduada per a nens. Referències
Castell de Marfà

El Castell de Marfà és un edifici del municipi de Castellcir (Moianès) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És, de fet, una masia d'estructura rural amb coberta de dues aigües. Façana de pedra encarada a migdia. A la part anterior de l'immoble s'obren diverses dependències encerclades per un mur de pedra. La part baixa de la façana presenta una arqueria ritmada d'arcs de mig punt. Hi ha un cos afegit amb galeria formada per quatre arcs. A la part posterior de l'edifici hi ha dos cossos simètrics encarats al nord. El de mà esquerra té una galeria d'arcs a la part superior. Hi trobem, també, finestres conopials afegides. Història Aquesta masia continua la tradició d'habitacle, en aquest indret, iniciada amb el petit castell de Marfà, citat des del 939 (antic castrum Marphani). Si bé en un principi aquest sector de la vall de Marfà era independent, així amb Rodons i Ferrerons, els anys 1845-1848 passà a ser municipi integrat a Castellcir, si bé la població del mateix preferia el terme de Moià. Referències
Castell de Montllobar

El Castell de Montllobar és un castell medieval, d'època romànica, del despoblat de Montllobar, situat a l'oest del poble de Fígols de Tremp, en el municipi de Tremp. Del Castell de Montllobar només en resta una torre de planta circular situada sobre un penyal, escapçada i amb el costat sud-oest ensorrat. L'aparell constructiu és molt semblant al de la majoria de torres del Pallars Jussà, però els carreus, lleugerament escairats, són força allargats. Al voltant de la torre resten diversos murs. Per accedir-hi des de Tremp, cal prendre la carretera C-13 en direcció a Balaguer i al cap de pocs metres de la sortida de Tremp apareix un encreuament amb la C-1311 en direcció a Pont de Montanyana. Seguint aquesta carretera, les restes del castell es troben al capdamunt del coll de Montllobar, poc després d'haver passat el desviament de Fígols. S'hi arriba des d'una pista forestal que surt a peu de la carretera. Tot i les obres de consolidació que s'hi han realitzat del castell només en queda una torre rodona, escapçada i malmesa, amb la porta a 6 m d'alçada. L'aparell és de carreus petits, aplanats, disposats en filades regulars. Fa 7 metres de diàmetre exterior, 1,9 m de gruix dels murs i 7,5 metres d'alçada màxima conservada. Formant part del mateix castell, hi ha les restes d'un poblat medieval. Aquesta fortificació va ser un element clau en el control de la serra que separa la Conca de Tremp amb la conca del riu Noguera Ribagorçana. A nivell històric, Montllobar apareix documentat al segle XII i es troba vinculat al Castell d'Eroles. Referències Bibliografia BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5 PAGÈS, M. "Tremp. Fígols de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 ROIG I DEULOFEU, Albert. "Despoblat de Montllobar". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.