NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Preixana

Santa Maria de Preixana és l'església parroquial de Preixana (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El maig de 2017 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric. Descripció Edifici de planta rectangular de nau única amb l'altar major recte i coberta amb dos trams de volta de creueria. Darrere de l'altar major hi ha la sagristia. L'única decoració de l'altar és un finestral gòtic geminat. A la part de migdia hi ha una altra finestra d'iguals característiques. Les quatre cantonades d'aquesta església es troben reforçades per quatre grans contraforts. La coberta de creueria de l'església conserva les respectives claus de volta amb relleus, un de l'anagrama de Crist i en l'altre hi és visible la data de 1673. Les nervacions de la coberta es perllonguen pels murs laterals de l'església i desemboquen en unes mènsules antropomòrfiques. A banda i banda hi ha dues capelles laterals. La portada de la façana principal segueix una clara inspiració classicista dins el corrent barroc. Segueix el model de porta arquitravada i rematada per un frontó triangular. Història Església greument afectada pels terratrèmols datats el 1427 i 1428. El 1673 és la data en què es porten a terme les reformes interiors i de la façana de l'església. En finalitzar la Guerra Civil Espanyola, l'església havia mal sobreviscut a l'impacte d'una bomba que va deixar la part de la capçalera força afectada. Amb l'ajuda de Regiones Devastadas es refà el temple, sobretot la part de la teulada, els anys 1945-1948. Vegeu també Sant Llorenç de Preixana Referències
Sant Miquel de Montfalcó d'Ossó

Sant Miquel de Montfalcó d'Ossó és una església barroca de Montfalcó d'Ossó, al municipi d'Ossó de Sió (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església feta amb carreus de pedra regulars. A la part central de la façana destaca la portalada emmarcada per un arc de mig punt adovellat. Les dovelles són llises i allargades, la central té inscrita la data 1614. L'interior rep llum mitjançant un petit rosetó situat al frontispici. La façana, que té un cert regust romànic, està rematada per un campanar d'espadanya de tres obertures que acull dues campanes. L'església té una sola nau, coberta amb volta de canó puntada dividida en dos trams, amb dues capelles laterals, absis poligonal i un contracor elevat. A l'altar major es pot observar la imatge de la Verge de Santa Maria de Montmagastrell, romànica, realitzada en pedra. Història Inicialment fou una església d'estil romànic. El 1614 fou totalment reformada. Referències
Ajuntament de Verdú

L'Ajuntament de Verdú és un edifici de Verdú (l'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ajuntament és un edifici noble de pedra vista amb muntants, llindes i cantoneres de pedra tallada. La seva porta d'accés és definida en un arc carpanell, coronat per un gran escut de la vila de Verdú. Té una façana amb una distribució totalment simètrica, amb dues finestres paral·leles que emmarquen la porta principal, al primer pis hi ha dos balcons i a la part de les golfes hi ha finestretes simètricament situades. Al soterrani hi havia tingut la presó. Història Abans del 1546 ja complia les funcions municipals, tal com es documenta als llibres i les Estimes. Al 1792 es remodelaren la façana i l'interior, moment en què damunt de la porta principal es col·locà l'escut de la població. Davant de la façana tenien lloc els actes oficials. Avui dia continua sent la seu de l'Ajuntament. Referències
Sant Pere Claver de Verdú

Sant Pere Claver de Verdú és una església de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de façana d'estil neogòtic articulada a partir de tres cossos horitzontals. Al centre de la part baixa es troba la porta principal d'accés emmarcada per dues finestres a cada banda. El cos superior es compon d'un ampli finestral central i l'obertura de finestres senzilles als laterals. A la part superior de l'edifici hi ha una estructura triangular, a tall de frontó, de coberta a dos vessants, decorada a base d'arcs cecs llombards i finalment coronat per un campanar d'espadanya força verticalitzant. L'interior d'aquesta església és de nau única i té una planta força irregular. A la part posterior de l'església hi ha les estances pertanyents a una residència d'avis. Història Sant Pere Claver va néixer a la vila de Verdú l'any 1580 just al lloc on actualment s'aixeca l'església que duu el seu nom. Sant Pere Claver va predicar l'evangeli i va donar la seva vida entre els negres deportats d'Àfrica cap a Amèrica llatina, i va morir a Cartagena d'Índies l'any 1654. Referències
Sant Miquel de Verdú

Sant Miquel de Verdú és una església de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'Ermita de Sant Miquel s'ubica a ponent de la vila, a la cruïlla dels antics camins cap a Bellpuig i Anglesola. Es construí a finals del segle xiv, quan Verdú es trobava sota el domini dels abats de Poblet, com recorden els escuts de Poblet que resten encara a alguns dels capitells de la nau. És d'una sola nau, molt espaiosa, sostinguda per tres arcades gòtiques, i destaca la seva senzillesa. La façana consta d'una portalada amb un arc de mig punt conformat per grans dovelles. Té la coberta a dues aigües, perpendicular al portal d'entrada, amb campanar d'espadanya d'un sol ull. L'altar original, de fusta, estava decorat amb pintures realitzades per un artista local anomenat Cerverí, i actualment es conserven al Museu Episcopal de Vic. Ha estat restaurada recentment, en 1991. Història Segons la tradició popular, aquesta ermita es va construir com a exvot de la família Cervera, en commemoració a l'ajut prestat per Sant Miquel en la conquesta de Cervera als sarraïns. Data de finals del segle xiv, quan Verdú es trobava sota el domini del Monestir de Poblet. Aquesta ermita va tenir rendes pròpies i un beneficiat que cuidava del culte i deia missa diàriament. Cada any s'hi anava des de la Parròquia de la vila amb processó per celebrar-hi un ofici cantat en les diades de Sant Miquel, Sant Jordi i la Mare de Déu de Montserrat, amb l'assistència de tots els clergues, els capitans del jovent i gran nombre de fidels. En juliol de 1936, en esclatar la guerra Civil fou saquejada i cremada per un escamot anticlerical. Com a conseqüència, va quedar molt malmesa, i abandonada posteriorment, fins que, en la dècada dels 90 s'hi van dur a terme una restauració integral. Referències
Mare de Déu del Roser de Vilagrassa

Mare de Déu del Roser de Vilagrassa és un església de Vilagrassa (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici d'una nau de tres crugies coberta per tres trams de volta de creueria. El presbiteri és quadrangular. En una clau de volta, hi consta la data 1561, possiblement la d'acabament de la nau, feta encara en estil gòtic. La porta d'entrada, renaixentista, als peus de l'ermita, és d'arc de mig punt flanquejat per sengles columnes acanalades sobre basament, que sostenen un arquitrau, sobre el qual s'obre una finestra (inicialment devia ser una fornícula) amb una columneta a cada banda, en què recolza un petit arquitrau amb un frontó triangular. A cada banda hi ha una doble voluta, que ens fa datar aquesta portada el segle xvii. Damunt del petit frontó hi ha l'escut de la família a què s'atribueix la fundació de l'ermita El segle xviii, hom va construir el porxo que precedeix l'accés a l'ermita. Aquest porxo és obert per un gran arc de mig punt en cada un dels seus tres costats exteriors. A la dovella de l'arc frontal es llegeix la data 1775. Història El culte a la Mare de Déu del Roser, aparegut els segles xiv i xv, s'intensificà el segle xvi, especialment arran de la victòria obtinguda a la batalla de Lepant (1571), que hom atribuí a la intercessió de la Mare de Déu. La capella del Roser de Vilagrassa, segons la data (1561) que consta en una clau de volta de la nau, es devia construir abans de la batalla de Lepant, quan el culte del Roser ja estava força estès. A Vilagrassa, sembla que fou el rector Jaume Boleda i el seu germà els fundadors d'uns llegats per al sosteniment, conservació i culte de la capella. Hi van col·laborar també els paers de la vila i tot el poble. Una comissió presidida pel paer i el rector administrava el capital. La festa de la capella del Roser de Vilagrassa se celebra el primer diumenge de maig (Roser de maig). Referències
Castell de Raïmat

Castell de Raïmat, o Castell de Raymat és un edifici de Raimat, al municipi de Lleida, declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Sobre un turó que domina les terres de Raïmat es troba aquest edifici de planta rectangular amb una torre circular en una cantonada. Consta de planta baixa i dos pisos. A la façana principal s'obren tres obertures: a un costat hi ha una porta d'arc de mig punt adovellada i al centre i l'altre costat dues grans finestres d'arc pla. Als pisos superiors s'obren 3 finestres per pis en els mateixos eixos que les obertures de la planta baixa. La teulada és a quatre vessants i d'una cantonada, en diagonal amb la torre, s'alça una petita torre quadrangular d'un pis més. A la façana posterior hi ha una construcció annexa de planta baixa i un pis. Història El castell d'origen àrab de Raïmat fou atorgat a Guerau de Jorba (cavaller que acompanyà Ramon Berenguer IV). La primera referència n'és del 1157. Posteriorment, passà a la Pia Almoina de la Seu de Lleida. Després de la desamortització, el lloc de Raïmat s'incorporà a la ciutat de Lleida i, ja al segle xx, passà als Raventós-Codorniu. Entre 1932 i 1935 Rafael Masó va fer una intervenció, encarregada pel Jesús Raventós, que afectà la planta noble del Castell: el vestíbul, sala de pas i menjador on també hi va dissenyar la llar de foc i diversos mobles. L'edifici està en molt bon estat de conservació. L'actual propietària és l'Elena de Carandini Raventós, 16a generació dels Raventós- Codorniu. Referències Enllaços externs Castellderaymat.com «Castell de Raïmat». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià. Castell de Raimat a la Fundació Rafael Masó.
Molí de Sant Anastasi

El Molí de Sant Anastasi és una obra al barri de la Bordeta de Lleida inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Era mogut per la séquia del Fontanet. És el darrer vestigi de l'antic poble de Vilanoveta de Fontanet. Conserva les dimensions originals que incloïen el graner i l'habitatge del moliner. Des de 2022 les plantes baixes formen part del Museu de l'Aigua. A les plantes superiors hi ha salec comunitàries. Descripció Es tracta d'un edifici d'eixample de caràcter suburbà, de planta baixa i tres pisos. La façana presenta una composició massissa, amb els buits disposats en línies alineades que reflecteixen l'estructura constructiva. Es veu el tractament de pell contínua i arrebossada. Els baixos són fets de carreus de pedra, mentre que als pisos es veu la fàbrica de totxos. L'estructura consta de fusta com a matèria primera i les teules de la coberta són àrabs. Història Per tal de poder moldre blat de la Bladeria Municipal, la Paeria disposava del molí de Cervià, el molí de Casa Gualda i el molí de Vilanova de l'Horta. Aquest darrer rebrà el nom posteriorment de Sant Anastasi i l'any 1500 fou propietat de misser Miquel Mahull. El 1564 es varen establir certs compromisos amb els hereus de misser Mahull, que revertiren la propietat al municipi. El 1995 la Paeria va adquirir el molí. La imatge en estil barroc de Sant Anastasi de damunt de la porta principal i que avui es troba a l'Arxiu Arqueològic de Lleida va ser reemplaçat per una còpia el 2023. La placa probablement va ser recuperada d'unes de les portes del barri de la Magdalena, quan les muralles van ser enderrocades. Després d'obres de rehabilitació, el 2022 va obrir com a part del Museu de l'Aigua. A l'interior es va conservar una part del maquinari original. A la segona plana hi ha l'exposició permanent «El riu fa horta» sobre el Segre i les hortes històriques de les Terres de Lleida. Hi ha dues sales polivalents a les plantes dos i tres que es cedeixen a entitats socials i culturals. S'espera trobar les peces que manquen, per fer tornar el molí de nou. Referències
Nostra Senyora dels Dolors

Nostra Senyora dels Dolors és una església de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església de culte que fa cantó, d'una sola nau amb planta basilical i accés longitudinal. El cos superior apilastrat lateralment rematat en semicercle. Els forats se situen simètricament. Murs de càrrega i volta de cobriment. Pedra a la planta baixa i totxo a la resta. Ràfecs de pedra. Història Fou edificat sobre l'antiga casa Alfageri. L'Altar Major actual és una còpia de l'existent abans de la guerra, obra de Ramon Corcelles (1834). Referències
Casa del Pançà

Casa del Pançà és una casa de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Habitatge entre mitgeres amb soterrani, planta baixa, dues plantes i golfes, que ajuda a conformar la façana correguda d'habitatges a la plaça de Sant Llorenç. Façana plana de rajola vista sobre un sòcol de pedra, de composició molt senzilla i funcional. Trull ensorrat a l'interior, balcons de ferro. Parament a la planta baixa i totxo vist a les plantes superiors. Teula àrab a la teulada. Murs de càrrega i fusteria corcada. Història Façana sobreposada a uns fonaments medievals. Referències
Casal de la Joventut Republicana

Casal de la Joventut Republicana és un edifici de Lleida protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici en cantonera de planta baixa, tres pisos i semisoterrani. Façana de composició clàssica, diferenciades una de l'altra. Tractament decoratiu que remarca les obertures. L'última planta actua de remat, presenta una fusteria de tancaments força cuidada. Ràfec molt treballat i façana arrebossada. Història En aquest solar s'alçava el famós Pati de les Comèdies, que ja feia funcions teatrals l'any 1630 i que perdurà fins al segle xix. El Casal de la Joventut Republicana fou construït el 1919. Després de la guerra fou confiscat per l'estat el 1939 i transformat en caserna de la Guàrdia Civil. L'any 2004 van començar les obres de remodelació per convertir aquest edifici en la seu de l'Institut Municipal d'Acció Cultural. Els arquitectes Carles Sàez Llorca i Ferran Florensa Mayoral van ser els encarregats de redactar el projecte de reforma. Referències
Ermita de Butsènit

Ermita de Butsènit és una església de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici aïllat al mig de l'horta, maclat amb habitatges rurals. Planta baixa, dues plantes i golfes. Façana porticada de voltes medievals i quatre balcons per planta. Remarcada la capella per l'espadanya. Murs de càrrega, voltes i arcades. Forjats de fusta, pedra i toves. Paviment del porxo amb pedres rieres. Història Hi ha documents d'aquesta ermita de l'any 1300 quan un tal N. Butzènich fundà un benefici per tal d'assegurar el culte a una ermita erigida allí. Ha patit successives ampliacions i afegits posteriors. Referències
Sant Francesc Xavier de Suquets

Sant Francesc Xavier de Suquets és l'església parroquial de Suquets, al municipi de Lleida, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església semicircular aïllada amb campanar prismàtic que forma part de l'heretat de Suquets. Planta baixa amb porxo d'arcs de mig punt. Sòcol de pedra artificial. Rajola rústica al paviment. Estucat a la façana i teula àrab. Detalls arquitectònics de maó. Embigat de fusta i llums de ferro. Detalls romàntics i vidrieria amb motius geomètrics. Hi ha esquerdes per falta de cura al sostre dels porxos i a la façana. Afegits neoclàssics. Referències
Parc Nou (Olot)

El Parc Nou d'Olot (Garrotxa) està catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local. Història Procedeix d'una deixa disposada a favor de l'hospital de Sant Jaume per la senyora Sabina Sureda l'any 1932. L'any 1940, l'hospital vengué la finca a l'ajuntament, qui tenia pensat destinar-la a parc públic. A tal efecte, el 1942 es redactà un avantprojecte, que es transformà definitivament en parc municipal el 1943. Descripció Conserva valuosos reductes de roure pènol i una gran diversitat d'espècies vegetals al bosc caducifoli mixt. També s'hi troben prats naturals, prats molls, estanyols que fan del conjunt un extraordinari jardí botànic que mostra la vegetació natural olotina. Al mig del parc es troba la Torre Castanys, que allotjava el Museu dels Volcans. Referències
Can Llinars (Girona)

Can Llinars és un mas a uns centenars de metres a l'est del veïnat gironí de Sant Daniel. De planta rectangular amb pallissa i dependències adossades al costat esquerre de la façana principal, la masia és de planta baixa i un pis (igual que la pallissa), amb teulat a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. L'accés es produeix a la cantonada de l'entrega entre els dos cossos, per porta de llinda planera. La pallissa té el carener perpendicular a la façana i és de dos aigües. Cal ressaltar l'arc gran de punt rodó, de pedra. Damunt, finestra d'arc de punt rodó. Pel costat lateral dret de pallissa, i a nivell de planta baixa, hi ha uns arquets rebaixats tapiats. Obertures diverses de llinda de pedra. A la façana posterior hi ha una finestra d'arc conopial. Notes
Can Boada (Girona)

Can Boada és una masia al veïnat gironí de Campdorà. És una masia de diferents cossos afegits on el nucli central és de planta baixa i un pis. Composició diversa, on les obertures són de pedra polida i de llindes planeres. El conjunt té dos accessos, un superior, per la façana lateral dreta, des de l'era; i l'altre entre el cos principal i una ampliació pel costat dret, de terrassa, a manera de carreró empedrat i que dona a una portalada d'arc carpanell. Aquesta entrada dona a un pati que mena a l'escala principal. El cos del davant de la porta té una galeria de 3 arcs de punt rodó que donen un passadís d'accés a les cambres. La façana posterior d'aquest cos està composta per un reguitzell de finestres de pedra treballada a nivell de primer pis. El cos principal té coberta a dues aigües, i de teula àrab. Façanes arrebossades. A la façana lateral dreta hi ha una pallissa, adossada a la masia, de dos arcs de punt rodó en cantonada. Referències
Can Pagès (Girona)

Can Pagès és una masia al veïnat de Campdorà (terme municipal de Girona). Masia allargassada de planta rectangular de planta baixa i un pis pel costat interior, guanyant desnivell per la façana posterior, que dona a la carretera. Aquesta façana té una porta amb accés per una petita escala de pedra, de llinda planera amb data de 1769. La resta d'obertures són finestres de llinda planera de pedra. La façana principal té accés per una porta dovellada de pedra polida. La composició d'obertures és lliure i de llinda planera i de pedra. L'accés a l'espai de l'era es produeix entre una pallissa exempta i la façana lateral esquerra, a través d'un estretament. La façana lateral dreta és posterior, d'obra vista i composició simètrica amb finestres al primer pis d'arcs de punt rodó. La cantonada de gir entre la façana principal i la lateral es produeix per un gran porxo amb un pilar carrat de pedra en cantonera. Teulat amb el carener perpendicular a les façanes laterals. A diferent nivell s'ha construït una piscina i uns vestidors. L'entorn està, igual que la casa, molt ben cuidat. Notes
Cal Rei (Girona)

Cal Rei o Can Bert és una masia de Campdorà, al municipi de Girona, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de diferents cossos annexionats, de composició diversa. Té obertures de pedra, amb barreja de finestres de modillons i de llinda planera. Del conjunt, cal ressaltar la pallissa situada a l'entrada de l'era. És una nau amb un arc de punt rodó, amb una lesió lleu a la clau, amb una finestra petita al darrere i teulat de teules àrabs a dues aigües i amb carener perpendicular a façana. La masia està situada com a mur de contenció de terres i així forma dues terrasses naturals. L'entrada està en la més elevada. Referències
Can Sunyer (Girona)

Can Sunyer és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia molt modificada de planta rectangular, de planta baixa i un pis i teulat amb carener paral·lel a la façana principal. Pel costat del carrer, la façana té una composició lliure de finestres de llinda planera amb motius florals, i de pedra. La porta d'accés és dovellada. La façana lateral dreta, que dona a un jardí, està modificada amb la introducció de finestres goticitzants noves, igual que a la façana principal, en algunes d'elles (2 de la planta baixa). El teulat arrenca d'una cornisa decorada i volada. Les façanes són remolinades. Referències Enllaços externs Can Sunyer, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Can Benet (Girona)

Can Benet o Can Benet Vell és una masia a tocar de la fàbrica de la Nestlé al terme municipal de Girona feta de rierencs, de planta rectangular, de planta baixa i teulat a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. En mal estat general, destaquen dues finestres de modillons a diferents llocs, i la finestra d'arc conopial de la façana N, i la de l'E. Referències
Can Peirot (Girona)

Can Peirot és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular, de planta baixa i primer pis. Cobert amb teulat a dues vessants i carener perpendicular a la façana principal. Façana asimètrica, amb la porta de llinda planera de pedra inscrita: "JAUME ROS ME FECIT, 1713", a la dreta de la façana. Al damunt, s'hi obre una finestra de modillons. Al costat de la façana i sobresortint hi ha un porxo de pilar central quadrangular, de teulat a dues aigües. La façana lateral esquerra s'hi obren noves obertures, ressaltant-ne els modillons. Referències Enllaços externs Can Peirot, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Can Vilà (Girona)

Can Vilà és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta rectangular amb un cos afegit, seguint la mateixa inclinació del teulat. Al costat esquerre de la façana principal. De planta baixa i d'un pis, coberta a dues aigües, té carener perpendicular a la façana principal. Composició diversa i obertures de llinda planera. La porta principal datada de 1719. Es troba abandonada i en mal estat. Referències
Mas Bonet (Girona)

El Mas Bonet és un edifici de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta rectangular, de planta baixa i dos pisos, teulat a dues aigües asimètric i carener perpendicular a la façana principal. Façana modificada que conserva encara finestres treballades d'arc arrodonit, de modillons i d'arquet amb motiu floral. S'ha remolinat la façana principal i s'han deixat les cantonades a pedra vista. Al costat dret s'hi ha afegit una construcció actual que n'altera la visió. Es troba en mal estat de conservació. Referències