NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Molí de l'Arbre Sec

El Molí de l'Arbre Sec és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local al veïnat de l'Arbre Sec nord-est del nucli urbà de la població de Ventalló, a escassa distància del veïnat de Valveralla i a pocs metres de l'encreuament entre la C-31 i la GIV-6302. En origen, l'edifici fou destinat a molí fariner i, més tard, fou ampliat i dedicat també a la molta de pinsos per al bestiar. A partir de l'any 1933, la producció de blat es mecanitzà, en canvi la del pinso es continuà fent amb les moles de pedra. Als anys cinquanta, l'edifici fou destinat a magatzem i fàbrica de farines. Constava de quatre molins dobles amb una producció de 6.400 quilos cada dia. En els anys vuitanta fou remodelat com a restaurant, i l'any 2004 estava destinat a la fabricació artesanal de calçat. Actualment, és destinat a habitatge. Edifici format per diversos cossos adossats, que li confereixen una planta en forma de L. El cos principal es correspon amb l'antic molí, el qual conserva íntegrament el sistema de voltes, la bassa i part de la maquinària utilitzada per posar-lo en funcionament. És de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. En general, les obertures són rectangulars, amb l'emmarcament arrebossat. A la façana orientada a la bassa hi ha una placa commemorativa de l'any de construcció, 1852. La part més destacable és el soterrani de l'edifici, format per cinc voltes de canó sostingudes per pilastres quadrades i bastides amb maons. El rec del Molí circulava per sota l'edifici a través dels carcabans que inclouen les rodes, entrant directament a la gran bassa, que actualment es troba enjardinada. Adossat en perpendicular a la banda sud del molí hi ha un cos rectangular d'una sola planta, amb la coberta d'un sol vessant, del que destaca el portal d'arc rebaixat adovellat, situat a la façana de llevant orientada a la bassa. Cap a la banda nord hi ha dos cossos més adossats, el central cobert amb terrassa i l'altre rehabilitat com habitatge. A l'interior, els cossos principals presenten embigats de fusta amb revoltons. La construcció es troba arrebossada i emblanquinada, amb la divisòria dels pisos destacada amb una motllura bastida amb maons. Història
Molí de la Roda

El Molí de la Roda és un edifici de Veciana (Anoia) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Es tracta d'un casal amb torre, segles xvii-xviii. Aquest gran casal fortificat és on antigament hi havia un molí. És de planta rectangular i té una torre annexa on hi havia hagut les presons. A la façana principal, a la porta d'entrada hi ha un balcó amb una gran llinda de pedra. A la façana lateral on hi ha les escales que es dirigeixen a l'entrada de la torre hi ha un gran balcó emmarcat per unes falses pilastres esculpides en la pedra. La torre, de planta baixa i tres pisos, més ampla en la base, té una teulada a quatre vessants i en el primer pis es conserven les espitlleres. A l'últim pis, s'hi obre una finestra d'arc conopial. Tant a la façana principal com a la posterior, s'hi ha obert posteriorment diverses finestres amb arcs de maó vist. S'hi va per l'anomenat camí de la Roda, una pista en molt bon estat, que surt del km 5,2 de la carretera BV-1001 (de Calaf a Sant Guim). A pocs metres del molí es troba l'ermita de la Mare de Déu de les Olles. Història Es tracta d'un casal residencial i molí senyorial dels barons de Segur. Era la residència dels barons de Segur. Fou anomenat casa del sobirà, després molins de Segur i actualment es coneix pel molí de la roda. En el casal hi havia hagut el molí. Avui les pedres de moldre es fan servir de taules al carrer, també a l'exterior es conserva la roda de ferro que movia el molí, ja que fou destruïda el 1981. La bassa va ser aterrada pels propietaris actuals. Referències Enllaços externs «Molins de Segur». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Molí de Vilalta

El molí de Vilalta és un molí fariner de Santa Maria de Merlès (Berguedà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. Les finestres són de petites dimensions i estan concentrades a la façana de migdia. El nucli central del molí és envoltat de construccions de planta rectangular que acollien les pallisses, corts i magatzems de gra. El molí fariner s'amplià notablement al segle xix en convertir-se en serradora. Història El lloc de Vilalta és documentat des de la Baixa Edat Mitjana com una de les possessions dels senyors de la Portella. Els molins eren situats al peu de la riera de Merlès i aprofitaven també l'aigua del petit rierol de Regatell o de Vilalta. L'any 1718 consten al capbreu del baró de la Portella com a molí fariner i molí draper (antigament farga) situats en un mateix casal, confessant tres moles, un casal, una resclosa i un rec. El cens anual era d'un capó per molí fariner i 11 lliures per molí draper, cens que s'havia de pagar per Nadal. Referències
Plaça de Catalunya (Benissanet)

La Plaça de Catalunya és una plaça dins del nucli urbà de la població de Benissanet, en la confluència dels carrers del Calvari, Reus, Bonaire, de l'Ebre i l'avinguda de Sant Jordi. Es tracta d'una plaça de planta irregular més o menys triangular, i amb les cantonades arrodonides, allargassada en direcció als carrers principals de la població. Al centre de la plaça hi ha una bassa actualment sense aigua, que presenta al centre l'escultura de pedra d'un nen conegut amb el nom de Jaimito, damunt d'un basament arrodonit. El peix que l'acompanya presenta un brollador a la boca. Al voltant de la font, la zona es troba enjardinada. Centra el lloc on era situada la porta d'entrada al nucli clos de Benissanet (actual portal del local social dels jubilats), que l'any 1553 tenia 81 focs i el 1718 tenia 344 habitants. Els protegia la torre de l'Almucaten, torre que els Entença de Móra incendiaren l'any 1291. Per aquesta porta sortiren els 332 moriscs expulsats l'any 1610. El marquès d'Almazán i el duc de Lerma exageraren tant els fets en contra dels moriscs que, després de la mort d'un morisc retornat, el sobirà, en comprovar la veritat, decretà definitivament acabada l'expulsió dels moriscos, així com tota denúncia contra els moriscs l'any 1615. Notes
Plaça Feliu (Camallera)

La Plaça Feliu és un conjunt arquitectònic inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una plaça al nucli urbà de la població de Camallera, a la part de ponent del terme, amb les façanes principals orientades a la plaça. Es tracta d'un conjunt format per tres construccions disposades al voltant de la plaça. Els números 6 i 7 se situen a la part de ponent de la plaça, formant cantonada amb el carrer dels Afores. En canvi, l'edifici del número 3 està situat a la part de migdia de la plaça, entre mitgeres. Són tres edificis de planta rectangular, distribuïts en planta baixa i tres o quatre plantes, amb sistemes de coberta diferents: el número 6 cobert amb una terrassa orientada a la plaça, el 7 amb terrat superior i el darrer amb teulada de dues vessants. Totes tres construccions comparteixen certs trets estilístics i decoratius que els apropen a l'estil modernista, tot i que de caràcter popular. Així doncs, els tres edificis presenten portals senzills d'accés als interiors, i balcons i finestres balconeres als pisos superiors, amb reixes de ferro treballades. Les obertures presenten llindes decorades o bé pintades, i motius decoratius en rajoles vidrades de colors. Del número 3 destaquen els balcons del primer pis i les finestres amb barana d'obra de la segona planta, així com el detall decoratiu de la cornisa de la façana. Del número 6, cal destacar el portal d'arcs trilobulats de la planta baixa i les baranes d'obra decorades de les terrasses superiors. L'element més destacable del número 7 són els tres finestrals apuntats amb baranes d'obra decorades, situats al pis superior, i la cornisa motllurada sostinguda per mènsules que remata la façana. Les construccions estan arrebossades i pintades. Notes
Sant Amanç de Pedrós

Sant Amanç de Pedrós és una església a prop del mas Pedrós al terme municipal de Santa Maria de Merlès (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Amanç de Pedrós està documentada des de l'any 982. En un principi es constituí com a parròquia però les seves funcions les perdé després de l'any 1154. En un primer moment, segurament passà a ser sufragània de Sant Miquel de Terradelles, però l'any 1686, aquestes dues esglésies apareixen com a sufragànies de Santa Maria de Gaià. Finalment, l'any 1878, Sant Amanç es vinculà a la nova parròquia de Sant Pau de Pinós. El lloc de Pedrós, derivat de "Pedrosio" o lloc de pietat, formava part del terme del castell d'Oristà al segle x. Al segle xvi se separà d'aquell terme i passà a formar una quadra o terme autònom. L'actual església és una reconstrucció del segle xii, bastida sobre la primera església, del segle x. És una construcció d'una sola nau, coberta amb volta de canó seguit i un absis semicircular a llevant de dimensions considerables. L'absis està cobert amb un quart d'esfera. Els murs interiors de l'església descansen sobre arcs formers de mig punt. L'església no té cap tipus d'ornamentació, només una finestra de doble esqueixada d'arc de mig punt adovellat i rebaixat, que s'obre al mur de migjorn, a prop de la porta, també adovellada d'arc de mig punt, molt simple. A ponent s'obre un rosetó i, per sobre, un campanar d'espadanya de dues obertures que actualment està força desfigurat. Notes
Sant Bartomeu de Carbasí

Sant Bartomeu de Carbasí és una església d'Argençola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Conserva molt pocs elements romànics. La seva estructura és irregular, perquè se li van afegir diferents cossos i es van tapiar alguns arcs (visible el tapiat a la part posterior de l'església). Té un campanar d'espadanya, i òcul damunt la porta. L'entrada és una petita porta d'arc de mig punt, actualment tapiada. Història La primera vegada que s'esmenta el nom de "Crasbasí" és l'any 1031 que fou propietat del monjos de Montserrat. De l'església parroquial de Sant Bartomeu depenia la de Santa Maria de Montfar (terme de Sant Antolí i Vilanova). Referències
Sant Esteve de Ferriols

Sant Esteve de Ferriols és una ermita de Bellprat (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es troba a frec del mas dels Ferriols i a la partió de les comarques de la Conca de Barberà i l'Anoia; a la partió dels municipis de Bellprat i Santa Coloma de Queralt i a la partió de les províncies de Barcelona i Tarragona. És una ermita romànica de línies rústegues i senzilles amb porta adovellada. L'interior té volta lleugerament apuntada a un dels costats i dos arcs de mig punt al lateral d'una paret. L'altar, de pedra, està sobrealçat. Hi ha un nínxol, d'època posterior (potser del segle xviii) per a imatge. La coberta és a un vessant. Història Segons Francesca Español, va ser construïda entre finals del segle XII i principis del segle xiii. Cent anys més tard, a principis del segle xiv, rep deixes testamentàries, documentades en els arxius notarials de Santa Coloma de Queralt. Referències
Sant Jaume de la Guàrdia Pilosa

Sant Jaume de la Guàrdia Pilosa és una església de Pujalt (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta rectangular, sense absis, i campanar de torre de planta quadrada en un dels angles de la capçalera. Al mur de ponent hi trobem el portal, allindat i ornat amb motllures lineals, de gran senzillesa, però de bona factura; sobre la porta hi ha un petit ull de bou. A l'interior d'una nau conserva un altar barroc. Porta dintellada. Història L'església existia com a parròquia al segle xii, i al segle xiv apareix amb dos altars: l'un dedicat a Sant Jaume i l'altre a Sant Miquel. L'edifici ha sigut renovat en diverses ocasions, al segle xvi i al xviii, fou apujat i es va construir el campanar. Referències
Sant Jaume de Cas

Sant Jaume de Cas és una ermita al paratge de Torres de Cas, al terme municipal d'Àger (Noguera), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'ermita part del castell de Cas amb dues torres rodones. Es va voler traslladar a l'autopista com a element decoratiu amb forta oposició per part del municipi, aconseguint la restauració definitiva "in situ". Ermita abandonada d'una nau amb tres alçades creixents des de l'absis fins a la nau amb nínxols als murs interiors. Dues portes a la façana de migjorn, finestra espitllera a l'absis i lateral, i espitllera en creu al mur de ponent. Els arcs torals, reforç de la volta de canó, són continuació dels pilars rematats per capitells amb els relleus dels nobles de l'època. Els murs són de filades de carreus de pedra i la coberta ha estat restaurada amb lloses de pedra. Notes
Sant Jaume de Puigdemàger

Sant Jaume de Puigdemàger és una església dels Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església romànica del segle xii construïda amb carreus de pedra, que avui dia són junt amb el campanar també de pedra, les úniques restes que en queden d'aquesta església. Les cobertes s'han perdut totalment degut a l'abandonament a que es troba avui l'església. Té una estela funerària valuosa. És una petita peça de pedra, d'uns 50 m d'alçada. La base té forma de piràmide trucada i la part alta és rodona, amb una creu dins un cercle esculpits en relleu. Història L'església de Sant Jaume de Puigdemàger fou una parròquia independent, que el segle xv s'uní en qualitat de sufragània a Sant Pere Sallavinera. El seu terme tenia 8 famílies el 1387 i que el 1788, quan es va refondre amb Solanelles per formar un efímer municipi. Entorn de l'església, un edifici de nau romànica amb absis i portal adovellat a migdia, es troba el clos del vell cementiri tot esventrat i abandonat com els clapers de pedra que algun dia formaren el seu nucli. Referències
Sant Jaume de Timor

Sant Jaume de Timor és una església del despoblat homònim, prop del poble de Sant Pere dels Arquells (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Esmentada per primera vegada en les llistes parroquials del bisbat de Vic dels segles xi i xii, va pertànyer a aquest bisbat fins al 1957, quan passà a formar part del de Solsona. La referència directa més antiga és del 1133, quan Guillem Dalmau de Cervera, senyor del castell, hi va deixar 10 morabatins per a l'obra de l'eglésia, manant a més que hi donessin la ¼ part d'unes vinyes, i que els seus marmessors compressin alous amb el que restés per repartir dels seus béns mobles per tal de fundar-hi un benefici amb un prevere que cantés misses per la salvació de la seva ànima i la de la seva muller. El 1147 fou jurat el testament sacramental de Ramon de Timor sobre l'altar de Sant Joan quod est situm in ecclesia Sancti Iacobi kastri Timor. El primer capellà o rector conegut fou Joan, que el 1167 signà el testament de Pere de Llindars, que va fer un llegat de 10 mitgeres d'ordi a l'església, la meitat per a l'obra i l'altra meitat per a què el clergue hi digués misses. El 1173 va rebre un llegat de 100 sous per a l'obra de Guillem de Cervera, i el 1182 un de 2 sous de Berenguer de Bellestar. En el repartiment de les dècimes per a les croades dels anys 1279 i 1280 es reconeix que Sant Jaume de Timor tenia una categoria impositiva superior a la de la propera parròquia de Sant Antolí, però al segle xiv es convertí en sufragània d'aquesta. Descripció És un temple d'una sola nau amb volta de canó de perfil apuntat que arrenca d'una cornisa, actualment esfondrada i teulada a doble vessant. L'absis semicircular ha desaparegut i ha estat substituït per un espai de planta quadrada obert a la nau mitjançant un arc presbiteral de mig punt, avui també desaparegut. A la banda de ponent, un espai d'amplada i alçada més reduït és cobert amb una volta de canó apuntada que suportava el cor. A la façana sud, hi ha la porta d'accés d'arc de mig punt adovellat, damunt la qual hi ha una finestra amb amb llinda paredada. A la façana est, el santuari, més baix que la nau i cobert amb un sol pendent, és il·luminat per una petita finestra amb llinda situada al sud. A la façana oest, es troba el cementiri, que abraça el temple fins a arribar a la porta. Hi ha un campanar d'espadanya d'un sol ull situat al carener de la façana de ponent, molt deteriorat. L'aparell emprat és de carreus gairebé sense escairar i irregulars, disposats en filades desordenades. Referències
Sant Joan de les Ventalles

Sant Joan de les Ventalles és una església d'Ulldecona (Montsià) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici aïllat situat a l'extrem nord-oest del barri de les Ventalles, a uns 6 quilòmetres al nord d'Ulldecona, fora ja del nucli de poblament. Planta rectangular amb tancament quadrat en el presbiteri. Interior de tres trams delimitats per arcs diafragma apuntats de dovelles regulars de pedra. En el primer tram es troba un cor de fusta i, com a únic element decoratiu, hi ha una pintura al fresc moderna de poca qualitat. Dues obertures petites deixen entrar la llum a l'interior: una sobre el cor, l'altre al presbiteri. A l'exterior destaca la porta de pedra on s'inscriu un arc de mig punt adovellat amb trencaaigües dentat i tres escuts també de pedra. A sobre de la dovella central es veu un estri no identificat en relleu i una representació zoomòrfica en el muntant sud. En l'angle un campanar modern amb espadanya superior. Els murs són de maçoneria i la façana està emblanquinada excepte els carreus dels angles i de la porta. Història Església sufragània de la d'Ulldecona. Es tracta d'un dels edificis religiosos més antics conservats de la comarca i el més notable d'entre totes les esglésies menors fetes pel Temple i l'Hospital a les Terres de l'Ebre. Referències Enllaços externs «Sant Joan de les Ventalles». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Joaquim (Martorelles)

Sant Joaquim és una església de Martorelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un edifici modern, construït amb maó com a material bàsic. A la dreta de la façana hi ha el campanar, de secció quadrada i també de maó, amb buit quadrat a cada cara del polígon, per situar les campanes. L'eix central de la façana queda remarcat per un vitrall allargat situat verticalment. La teulada és a dues aigües. Té una nau central i dues de laterals, i el desnivell que existeix entre elles permet d'il·luminar l'interior amb vitralls. Interiorment es reflecteix la teulada de dues vessants, amb un entramat de maó i bigues de formigó armat. Té cinc trams i capelles a cada costat de la nau. Fou inaugurada l'any 1976. Referències
Sant Josep (la Llagosta)

Sant Josep és una església de la Llagosta (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és de tipus basilical, de tres naus, amb contraforts laterals. L'absis és circular. La porta és d'arc de mig punt, i sobre ella hi ha un ull de bou de bones dimensions. El campanar és quadrat amb quatre buits i a sota de cadascun hi ha tres finestres. Història L'edifici va ser construït el 1954, tot i que la Llagosta ja era parròquia des del 1947, dos anys més tard de la seva independència municipal de Sant Fost. Antigament pertanyia a tots els afectes a Cabanyes, però quan aquesta demarcació va ser incorporada a Sant Fost el 1867, la Llagosta va passar a formar part de la parròquia de Santa Perpètua. Referències
Sant Josep de Fontdepou

Sant Josep és una església al nucli urbà de Fontdepou (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antiga església parroquial era dedicada a Sant Macari, i és ja esmentada el 1048. Edifici de planta rectangular que té el portal dovellat, amb fornícula a la clau, a la façana de ponent. Un forat com a rosassa il·lumina el cor i l'espadanya amb una campana presideix aquesta façana principal, que s'ha tornat a arrebossar últimament. La coberta actual de teula àrab se superposa sobre l'anterior, recreixent els murs de carreus de pedra reblats. El juny de 2023 es va anunciar que l'Ajuntament invertirà 65.687 euros en la rehabilitació de dos esglésies del municipi, incloent la de Sant Josep. Notes
Sant Julià de les Alzinetes

Sant Julià de les Alzinetes és un temple al terme municipal de Jorba (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Capella de planta rectangular, de 7,5x5m.; les parets tenen un gruix d'uns 0,60m. Portal amb dovelles a ponent. Té un campanar de cadireta damunt del portal, construït amb carreus ben tallats. La coberta és a base de teula àrab i els murs són de carreus no molt treballats amb morter de calç. Restà abandonada durant més de quatre centúries, però el 1970 fou inaugurada la restauració a càrrec de Josep Gudayol i Mn. Ignasi M. Colomer. La volta s'esfondrà a mitjan segle xvi. És un tipus de construcció típica del segle xvi, però segons Mn. Ignasi M. Colomer consta que l'any 1345 existia una capella denominada a la documentació "Sancti Juliani de Villa sicha". Segons Mn. Ignasi Mª Colomer consta que l'any 1345 és esmentada en la documentació per aquest lloc una capella "Sancti Juliani de Villa sicha". Un document corresponent a l'any 1517 esmentada la capella "heremitne Sancti Juliani de torranova". Cal esmentar que el temple resta dins una propietat privada i no és possible la visita per individus externs a la família que la posseeix. Referències
Sant Miquel Vell

Sant Miquel Vell és una església al veïnat de Sant Miquel de Terradelles (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Església romànica d'una sola nau, coberta amb volta de canó i coronada amb un absis semicircular al costat de llevant. L'absis és cobert amb quart d'esfera i les seves dimensions són considerables car gairebé presenta la mateixa amplària que la nau de l'església. Al centre té una finestra senzilla de doble esqueixada, coberta amb un arc de mig punt monolític i ornada amb relleus en forma de trena. Al mur de ponent hi ha la porta d'entrada, moderna, sobre la qual hi ha una finestra d'arc de mig punt adovellat. El campanar d'espadanya, com la porta, és molt transformat. A cada costat de la capçalera, com si fos un creuer, hi ha un parell d'arcs, els quals s'insinuen a l'exterior per un sortint dels murs, al final de la nau. L'aparell és de blocs grossos ben polits i col·locats a trencapunt. Els murs de llevant i ponent s'aixequen sobre el nivell de la teulada. Les primeres notícies sobre l'església de Sant Miquel daten de l'any 1011, referides a l'existència d'un nucli de població i a la construcció de l'església. Aquest edifici fou renovat al segle xii, abans del 1152 i, era parròquia independent, considerada com a filial de Gaià (Bages). Al segle xiv i a causa de la disminució de població del lloc, perdé el caràcter de parròquia i passà a ser sufragània. Al segle xvii i amb el consegüent augment de població, l'església fou modificada; s'obrí la porta al mur de ponent (1672), es cobrí el campanar d'espadanya i s'enguixà l'interior, etc. L'any 1838 fou tapiat l'absis, el qual restà com a sagristia. Una església nova i una rectoria foren acabades l'any 1887. Des d'aleshores l'església romànica fou abandonada. Fins als anys 70 fou magatzem de la masia veïna. L'any 1970 començaren les primeres obres de neteja de l'església de Sant Miquel i l'any 1979 es consolidà la teulada. El mateix any la parròquia sol·licità a la Diputació de Barcelona la col·laboració en les obres de restauració, acabades l'any 1982. Simultàniament a les obres de restauració s'ha condicionat al culte. A l'altar s'hi ha col·locat una imatge de Sant Miquel, obra de l'escultor Emili Colom, oferta per la diputació de Barcelona. Notes