NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de la Marina

La Casa de la Marina és un edifici racionalista situat al passeig de Joan de Borbó, 42-43, al barri de la Barceloneta de Barcelona, declarat bé cultural d'interès nacional. Està inclòs en el Registre Ibèric del Docomomo (organisme internacional per a la Documentació i Conservació de l'arquitectura del Moviment Modern. Període 1925-1965) i en el Registre d'Arquitectura Moderna a Catalunya (1925-1965). Història i descripció Va ser projectat el 1952 pels arquitectes Josep Antoni Coderch de Sentmenat i Manuel Valls i Vergés i construït entre 1953 i 1954 per encàrrec de l'Institut Social de la Marina. És un edifici a tres vents de planta baixa, sis pisos i àtic, a més de semisoterrani i soterrani. A nivell de façana, destaca pel sistema de lames fixes que cobreixen completament els forats, dissenyat especialment per Coderch, Manuel Valls, Josep i Joan Llambí, i posteriorment patentat. Aquests alternen plaques de ceràmica vidriada de color siena que en remarquen la verticalitat, tot trencant el gran ràfec recobert de fusta. La distribució és totalment irregular per tal d'aprofitar al màxim l'espai i eliminar zones de trànsit. Hi destaca la ubicació i funció estructural de la caixa d'escala, que permet a les parets de càrrega actuar com una estructura de pòrtics i fer grans obertures a les façanes. Referències Vegeu també Grup d'habitatges La Maquinista Enllaços externs «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Edifici d'habitatges La Barceloneta (Coderch)».
Habitatges Barceloneta

Habitatges Barceloneta nebo Casa de la Marina je činžovní dům ve čtvrti Barceloneta v Barceloně. Je to dílo racionalisty Josepa Antoniho Codercha postavené v roce 1954. Zadavatelem stavby byl Instituto Social de la Marina, dům byl postavený jako veřejně financované bydlení pro rybáře. Od roku 2003 je chráněn jako kulturní památka. Popis Skládá se z přízemí, šesti podlaží, střešní terasy a sklepů. Užitná plocha je 1322 m². Je vysoký 29,46 metrů. Pokoje bytů nejsou pravoúhlé a jsou spíše malé. Fasáda ukazuje převahu svislosti zdůrazněnou použitím dvou prvků: keramickými obklady a systémem okenních žaluzií, který byl navržen, a později patentován, speciálně pro budovy J. A. Codercha, Manela Vallse a Joseho a Juana Llambí. V roce 1991 proběhla rekonstrukce budovy. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Habitatges Barceloneta na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Habitatges Barceloneta na Wikimedia Commons
Viviendas de la Barceloneta

Las Viviendas de la Barceloneta, también conocidas como la Casa de la Marina, son un conjunto residencial situado en el barrio de La Barceloneta de Barcelona (España). Fue proyectado por el arquitecto José Antonio Coderch junto a Manuel Valls en 1952 y construido entre 1953 y 1954 por encargo del Instituto Social de la Marina. Está protegido como Bien Cultural de Interés Local desde 2003.​ Descripción El edificio ocupa una manzana con tres fachadas en una trama urbana de tipología tradicional de la Barceloneta. Consta de planta baja, seis pisos, ático, semisótano y sótano. La fachada destaca por la verticalidad, reforzada mediante dos recursos característicos: el uso de cerámica vidriada y un sistema de persianas correderas de lamas diseñado especialmente para el edificio por Coderch junto a Manuel Valls, José Llambí y Juan Llambí, posteriormente patentado.​ La disposición en planta resalta el papel estructural de la caja de escalera, que permite liberar grandes vanos en las fachadas. Esta solución dotó a las viviendas sociales de una calidad arquitectónica y ambiental inusual en la época. Historia El proyecto se desarrolló en 1952 y fue ejecutado entre 1953 y 1954. Representa una de las primeras obras de vivienda social de posguerra en Barcelona, introduciendo un lenguaje moderno en un barrio de tradición marinera y calles estrechas.​ El conjunto está incluido en el Registro DOCOMOMO Ibérico (documentación y conservación de la arquitectura del Movimiento Moderno, 1925-1965) y en el Registro de Arquitectura Moderna en Cataluña (1925-1965).​ Valor arquitectónico Las Viviendas de la Barceloneta constituyen un referente de la vivienda social moderna en Cataluña. Su calidad espacial y constructiva, junto con la innovación técnica aplicada en carpinterías y cerramientos, las han convertido en una obra paradigmática del racionalismo catalán de posguerra. Véase también Arquitectura racionalista Enlaces externos Referencias
Heretat de Guàrdia

Heretat de Guàrdia o simplement Guàrdia és un mas típic català situat al municipi noguerenc de la Baronia de Rialb, en ple Prepirineu. Descripció i situació Es tracta d'un mas del segle xv, on hi hagué una torre de sentinella, situat a migdia del poble i parròquia de Palau de Rialb, dins l'anomenat Pla de Guàrdia. El 2009 l'edifici fou rehabilitat per funcionar com a allotjament rural. Al mateix temps es va restaurar l'antiga capella adjacent que és dedicada a Sant Josep. Al lloc s'hi accedeix per un camí carreter d'uns tres-cents metres que surt de la carretera comarcal C-1412b, que travessa tot el municipi de la Baronia, en el punt quilomètric 12,400. Bibliografia Bach i Riu, Antoni; Gabriel i Font, Manel. La Baronia de Rialb : un esbós històric. Lleida: Diputació de Lleida, 1995. ISBN 84-87029-70-1. Bernaus i Marqués, Amat. Arxiu Fotogràfic de La Baronia de Rialb (1994-1996). La Baronia de Rialb: Ajuntament de La Baronia de Rialb, 2007. Vegeu també Palau de Rialb Àrea del dolmen de Sòls de Riu Forat de Bulí
Hospital i capella de Santa Caterina

Hospital i capella de Santa Caterina és un monument del municipi d'Ordis inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'Hospital de Santa Caterina es troba a la part de darrere de l'església, al centre del poble. És un edifici gòtic de planta rectangular, on la seva ala de llevant està ocupada per la Capella de Santa Caterina, de planta també rectangular. El conjunt té el parament format a base de pedres sense treballar, excepte a les cantoneres i a la capçalera de la capella, on s'han emprat carreus de pedra d'Avinyonet. Així mateix es pot veure també una socolada de carreus que sobresurt del parament. A la façana principal, ara arrebossada, hi ha un portal gòtic i una finestra coronella, biforada, d'arquets trilobulats, amb decoració floral a les impostes, que no conserva el mainell. Al llevant hi ha un altre portal, però d'arc de mig punt ben adovellat. A la resta de murs del conjunt trobem altres obertures d'època gòtica. Una de destacable és el rosetó de la del mur de llevant, format per tres cercles en degradació, amb decoració força simple en l'obertura, d'arabesc calat, formant quatre braços amb una forma romboidal, buida, en la seva intersecció. La capella tenia coberta de fusta sostinguda per quatre arcs diafragma apuntats que la dividien en cinc trams, però, un cop destruïda, entre el segle xviii i el XIX una part es va refer i en data més recent (segle XX) una altra part es va cobrir amb bigues de portland. A l'entrada del presbiteri hi ha un arc triunfal, rebaixat, amb carcanyols als costats i amb motllures horitzontals a les impostes a mode decoratiu. El presbiteri està cobert amb volta apuntada, i a la capçalera podem veure una fornícula en forma de finestra gòtica d'arc lobulat. Història Probablement l'Hospital de Santa Caterina i la seva capella, pels elements conservats, fou alçat al segle xiv o inicis del XV. La capella és destacable donat que es tracta d'un dels pocs exemplars a la comarca de temple amb arcs diafragma i encavallats de fusta. Aquest tipus de coberta és més pròpia de l'arquitectura civil, i sembla que va ser introduïda des del Llenguadoc al segle xiii i expandida pels ordes mendicants. Altres exemples del mateix cas són l'Església del Carme de Peralada i la de Santa Maria del Roure, avui en ruïnes. Referències
Hotel de Sant Bernat de Menthon

L'Hotel de Sant Bernat de Menthon és un monument del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici gran compost de dos cossos que fan la forma de L. El cos principal, però, té planta baixa i dos pisos, amb un cos central amb una teulada de dues vessants que estan respectivament inclinades en un sentit i l'altra cap a un altre. Té dues façanes iguals, una davant i l'altra al darrere. La planta baixa té les obertures amb forma d'arc i les altres són quadrades; hi ha un joc d'espais. Història Aquest edifici fou construït l'any 1952 per l'arquitecte Josep Maria Ros i Vila, a càrrec de Delmir de Caralt i Puig. Al seu costat hi ha una capella, dedicada a Sant Bernat de Menthon i d'estil neoromànic, també construïda pel mateix arquitecte. Des d'un principi, s'ha convertit en un hotel on la seva anomenada l'ha fet cèlebre per la tranquil·litat i la vista que l'acompanya. Referències
Hotel Rallye

Hotel Rallye és un edifici del municipi de l'Escala inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat dins del nucli urbà de la població de l'Escala, en el límit amb el nucli antic de la vila. Forma cantonada entre el passeig del Mar, l'avinguda Ave Maria i el carrer del Provençal. Edifici de grans dimensions de planta més o menys rectangular, amb les cantonades arrodonides. Consta de dos cossos adossats, el principal distribuït en planta baixa i dos pisos i l'altre format per tres plantes. Ambdós tenen la coberta plana, la de la construcció principal utilitzada com a terrat. L'edifici presenta accessos de grans dimensions a cada una de les façanes. A la planta baixa, les obertures corresponen a grans vidrieres rectangulars, i un sòcol de plaques de pedra rectangulars recorre tot el perímetre de la façana. Dels pisos superiors destaquen els balcons, un per habitació. Estan construïts per mitjà de mòduls verticals d'obra, amb les llosanes arrodonides i les baranes poligonals de ferro pintat de blanc. Un finestral rectangular per habitació hi té sortida. L'edifici està rematat amb una barana correguda d'obra decorada. El cos secundari presenta la tercera planta alçada, amb un seguit de finestres rectangulars. Tota la construcció es troba arrebossada i pintada. Història L'arquitecte gironí Josep Maria Claret i Rubira (1908-1988) va projectar diferents obres emblemàtiques a la comarca de Girona, com la desapareguda Casa Pla (1934), el Xalet Tarrús (1935), la Casa Coll (1935) i la Casa Bech de Careda (1935), entre d'altres. El seu activisme el va portar a fundar el mític GATCPAC (Grup d'Arquitectes i Tècnics Catalans per al Progrés de l'Arquitectura) que renovarà l'arquitectura a la llum dels corrents racionalistes internacionals. A Girona construeix l'Escorxador Turon, a l'antiga fàbrica Cárnica Prócer (1948), diverses cases plurifamiliars com la Casa Vila (1944-1947) o la Casa Teixidor (1945), i es presenta al concurs de projectes per l'edifici de la Delegació d'Hisenda de Girona (1954). A partir dels anys 60, més influenciat pel funcionalisme, projectà nombrosos conjunts d'apartaments a la costa. A més de l'escola de Vilajuïga, cal destacar que l'arquitecte projectà i construí, en el mateix període, tot un seguit d'escoles que presenten una forma i estil semblant. A l'Alt Empordà hom pot trobar les següents: Escola Comarcal de la Jonquera (La Jonquera), Escola Col·legi Públic Empúries (L'Escala), Escoles de Vilamalla / CEIP Josep de Ribot i Olivas (Vilamalla), Escoles Unitàries / CEIP Marinada (Ordis), Escoles de nens i nenes (Terrades), Escola Unitària (Capmany), Escoles Nacionals / CEIP Pau (Pau), Escoles de Vila-sacra / Sala Polivalent (Vila-sacra), Escoles Noves / Escoles Nacionals (Portbou), Escola de Verges (Verges), Escola de Llançà (Llançà), Escoles d'Espolla (Espolla), Les Escoles i cases dels mestres (la Selva de Mar). L'arquitecte fou membre del GATCPAC (Grup d'Arquitectes i Tècnics Catalans per al Progrés de l'Arquitectura). Aquest hotel de platja fou encarregat per Lambert Mirc a Josep Claret el 1970. Referències
Illa d'Ascó

L'Illa d'Ascó és un dels espais del complex de zones humides de les Illes de l'Ebre. Se situa al sud d'aquesta població, ben a la vora del nucli urbà i en el marge dret de l'Ebre. Ocupa 2,3 hectàrees de superfície. És una illa de petites dimensions que allotja un tamarigar de Tamarix canariensis i Tamarix africana ben estructurat, obert i lluminós. També hi ha peus aïllats d'àlber (Populus alba) i salze blanc (Salix alba). La proximitat a Ascó i els problemes que això genera (caça furtiva, sobrefreqüentació humana, etc.); limita l'interès natural de l'illa, especialment com a punt de nidificació d'ocells. El conjunt de les illes fluvials de l'Ebre representen un rosari de biòtops pont que faciliten el desplaçament de multitud d'ocells de zones humides, des dels aiguamolls litorals - majoritàriament el Delta de l'Ebre-, vers l'interior de la península Ibèrica. Referències
Institut de Sils

L'institut de Sils és un institut d'educació secundària de Sils (la Selva) inaugurat el 2008, amb tres línies de 1r a 4t. És el primer institut de Sils, abans de la seva inauguració l'any 2008 els alumnes de secundària s'havien de desplaçar fins a l'Institut de Santa Coloma de Farners, on en l'actualitat només s'hi realitza l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria. Quan la proposta de construcció de l'Institut va ser ferma, la majoria de professors que hi van anar a treballar eren membres del grup La Font, un col·lectiu creat el 1997 que englobava professionals de l'educació i tenia com a finalitat millorar el tractament de la diversitat en el grup heterogeni així com un replantejament profund de l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria. L'Institut de Sils presenta unes característiques pròpies que el defineixen i el diferencien d'altres centres educatius. L'Ideari del Projecte Educatiu de l'institut parteix de la idea que l'alumnat és divers i cal entendre aquesta diversitat dins del grup heterogeni. Incideixen molt en el concepte d'autonomia i és una de les seves prioritats. El principal objectiu d'aquest centre és que cada alumne aprengui tant com pugui a partir dels seus coneixements previs. L'horari es divideix en àmbits, habilitats i projectes, en aules en què es potencia la diversitat, treballant en la didàctica del grup heterogeni, l'atenció global a l'alumne, la no existència de nivells mínims exigibles i l'educació en valors. És un centre innovador amb programes com Voluntariat amb aturats o Junts fem deures. Referències Enllaços externs Institut de Sils - Lloc web oficial
Jardins dels Garrofers

Els Jardins dels Garrofers es troben al barri de la Teixonera de Barcelona. Història i descripció És un excel·lent mirador cap a la Clota i tota la Vall d'Hebron. Els veïns van triar-ne el nom precisament perquè antigament tot allò estava ple de garrofers. La família Cortada eren propietaris d'extenses terres d'Horta.. Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona Referències
Institut Joan Brudieu

L'Institut Joan Brudieu és un Institut situat a la població de la Seu d'Urgell (Alt Urgell). Va ser fundat l'any 1933. Durant el curs 2008-2009, l'Institut Joan Brudieu va celebrar els 75 anys de la seva creació. Durant moltes dècades fou l'únic institut de secundària de l'Alt Urgell i des de la creació de l'Institut Aubenç d'Oliana, és l'únic que imparteix estudis de batxillerat en tota la comarca. L'institut ofereix estudis per a la secundària, batxillerat i cicles formatius de grau mitjà i grau superior. Aquesta és una de les raons de la saturació d'alumnes que està presentant el centre i la forta demanda de la construcció d'un segon institut a la capital comarcal. Aquesta demanda ha estat complerta gràcies a l'Ajuntament de la Seu d'Urgell, que ha construït el nou institut anomenat La Valira, situat al Parc del Valira que oferirà educació secundària (ESO) a partir del curs 2015-16. Referències Bibliografia Jordi Nistal Refart L'institut Joan Brudieu de la Seu d'Urgell, 75 anys de servei docent (1933-2008) Arxivat 2016-10-21 a Wayback Machine. Edicions Salòria, 2009 Enllaços externs Intranet de l'Institut Joan Brudieu.
Refugi Josep Maria Blanc

El Refugi Josep Maria Blanc és un refugi de muntanya a la vall de Peguera, dintre del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. És a 2.350 metres d'altitud, a la dreta de l'Estany Tort de Peguera, dins dels límits del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Història És el refugi més antic del parc. Es va plantejar el 1935 i l'obra de construcció va començar després de l'estiu de 1941, un cop es tornaren a organitzar els campaments d'estiu del Centre Excursionista de Catalunya (CEC) a l'estany de Sant Maurici, interromputs durant la guerra civil. El refugi es va inaugurar el 10 d'octubre de 1943, amb el nom de Josep Maria Blanc i Romeu, expresident del CEC entre 1935 i 1940, que va fer el donatiu més important per a finançar l'obra. L'edifici original va ser construït en una península de l'estany Tort de Peguera, que va quedar separada de la riba de l'estany quan es va construir la presa i es va elevar el nivell de les aigües. L'empresa constructora, Hidroelèctrica de Catalunya, en compensació, va fer l'edifici actual, inaugurat el 1954, un any abans de crear-se el Parc Nacional. El refugi va començar a estar guardat a partir dels anys setanta, i s'hi van fer petites modificacions a l'interior en diverses ocasions. Amb motiu del cinquantè aniversari, es van emprendre grans obres de reforma, que incloïen aigua corrent, sanitaris moderns, dutxes i un sistema per depurar les aigües residuals. Les obres acabaren en 2005. Referències Enllaços externs Refugi Josep Maria Blanc - Lloc web oficial
Refugio Josep Maria Blanc

El refugio Josep Maria Blanc es un refugio de montaña en el valle de Peguera, a 2350 m de altitud, junto al lago Tort de Peguera, represado, en el término municipal de Espot, provincia de Lérida, España. El refugio se encuentra en el extremo sudeste de la ruta Carros de Foc, una travesía de 55 km que recorre todos los refugios que se encuentran dentro del Parque nacional de Aiguas Tortas y Lago de San Mauricio. Se accede desde Espot, la población más cercana, a 1320 m de altitud, ascendiendo por el valle de Peguera en dos o tres horas de caminata. No se puede ascender en vehículo propio. Características El refugio, inaugurado en 1954, dispone de 60 plazas distribuidas en 5 habitaciones. Tiene servicio de ducha con agua caliente, comidas y bebidas, internet gratuito y una parte libre con diez plazas cuando el refugio está cerrado. El refugio de los lagos de Peguera se proyectó en 1935. El presidente del Centro Excursionista de Cataluña en aquellos momentos, Josep Maria Blanc, pagó de su bolsillo una buena parte de las obras, pero aquel refugio, inaugurado en 1943, tras el parón de la guerra civil, tuvo que abandonarse por las obras de las presas de los lagos, y en 1954 se inauguró el actual.​ Con motivo del cincuenta aniversario, se emprendieron obras de reforma, que incluían agua corriente, sanitarios modernos y un sistema para depurar las aguas residuales, concluidas en 2005.​ En la ruta Carros de Foc se encuentra entre el refugio de Colomina, a 2395 m, en la Vall Fosca, al que se accede por la collada de Capdella o de Saburó, a 2668 m, y el refugio Ernest Mallafré, a 1885 m, junto al lago de San Mauricio, al que se accede por el coll de Monestero o de Peguera, de 2716 m. El desvío hacia ambos refugios se encuentra aguas arriba, junto al lago de la Llastra, a 2430 m. Excursiones Desde el refugio se puede ascender a los picos de Peguera (2982 m), Monestero (2878 m), Montanyó (2711 m) y Picardes (2782 m). A los que les guste la escalada, se puede ascender al pico de la Mainera (2910 m) y a la pala de Ereixe, para iniciarse en esquí de fuertes pendientes. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Refugio Josep Maria Blanc.
L'Albó

L'Albó és una masia del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'Albó consisteix en un gran casal, centre d'una extensa propietat. És un edifici de tres plantes i golfes, vessants a laterals i cornisa catalana. A la façana principal destaca la porta de mig punt amb dovelles, no pas senceres, ja que estan interrompudes pel balcó del damunt la porta, sobre el qual hi ha un relleu circular en ferro que representa un crist. A la llinda rectangular hi ha la inscripció de Ramon Albó 1807. Les obertures dels diferents pisos són rectangulars amb brancals, ampits i llindes de pedra monolítica. Les baranes dels balcons, són de ferro forjat i simples, sense ornamentació. Al mur lateral esquerra, hi ha restes d'una petita fortalesa avançada, destinada a la defensa d'accessos a ponts, ciutats, castells o altres edificacions, i una entrada també amb arc de mig punt i adovellada, adossada al mur de forma perpendicular. L'altra paret lateral ha estat reformada recentment, tota ella arrebossada, es mantenen però, les llindes i pedres que envolten la majoria de les finestres, algunes amb inscripcions: "Maria Anna Albó" i "?Maig 1630". La part posterior de la casa té construccions noves adossades, i dependències agrícoles, així com una capella a la part posterior, adossada a una altra edificació, de la mateixa època que el gran casal. Es tracta d'una Capella d'una sola nau i absis semicircular, dedicada a la Sagrada Família. La porta principal és amb impostes i a la façana hi ha una obertura circular i un campanar d'espadanya sense campana. Al costat un edifici de tres plantes amb coberta a dues vessants. Té les obertures rectangulars amb llinda de pedra monolítica, una part de la casa està oberta amb barana, bigues i cairats de fusta, correspon al paller. A la façana lateral, destaca el rellotge de sol i una placa de ceràmica amb un refrany. La llinda de la façana principal té la inscripció de Marovesa Marianna Albo i l'any 1788. Història Existeixen notícies documentals del 1362. Contracte d'unes terres de Pere Masnou a Bertran de Farners s'esmenta al llibre de l'antic arxivament de la casa i patrimoni dels Farners, núm. 10 del 1362, juny, 5. Santa Coloma de Farners. Referències Enllaços externs «L'Albó». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
L'Escorça (l'Hospitalet de Llobregat)

Can Bitllera més coneguda com L'Escorça és una casa senyorial de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La casa està formada per planta baixa, un pis i golfes amb teulada a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. Té un cos central i dues annexes, un per banda i més baixos que el central. En el cos central s'aixeca una torre de planta quadrada amb tres obertures d'arc de mig punt a la part superior de cada cara i amb coberta a quatre vessants; les obertures estan la del centre oberta i les laterals tapiades. Totes les obertures de la façana són rectangulars, estan disposades seguint eixos verticals i horitzontals i són simètriques. Al primer pis hi ha tres balcons que tenen la pedra que fa de base motllurada. Els tres cossos estan rematats per una cornisa; la del cos central està decorada amb dentells i les laterals, a un nivell més baix, són llises. Per sobre les cornises hi ha un acroteri i el del cos central està decorat amb un rellotge de sol. Història Aquesta casa es va construir pels volts de 1840 amb el nom de Can Bitllera, però possiblement tenia el seu origen en una masia anterior. El fet que s'anomeni "escorça" és degut a què, a prop de la casa hi havia la societat Fundiciones Escorsa S.A. propietat de Joan Escorsa, la foneria es va establir al voltant de la masia a finals del segle XIX i per proximitat va acabar agafant aquest nom. Referències