NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mare de Déu de la Mata

Mare de Déu de la Mata és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a ponent del terme municipal, al marge esquerre de l'Aigua de Llinars, un centenar de metres per damunt de la vall. S'aixeca al peu de la masia de la Mata. S'hi accedeix per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 19,4 (42° 06′ 52″ N, 1° 42′ 32″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, riu amunt, direcció "Llinars". Al cap d'1,7 km. (42° 07′ 44″ N, 1° 42′ 32″ E) es pren, a la dreta, la pista-camí que mena a Sant Martí de les Canals de Catllarí. No està indicat. Amb poc més de 800 metres s'arriba a la Mata. Descripció Església d'una sola nau flanquejada per estretes i petites capelles laterals amb el presbiteri quadrat amb un campanar de torre de secció quadrada bastida al peu del mur de ponent, on hi ha una senzilla façana. La nau és coberta amb volta de canó i el campanar, a quatre vessants. La façana té un òcul circular que il·lumina la nau i la porta és allindada; s'hi accedeix mitjançant una senzilla escala. Història Construït a finals del segle xvii o principis del segle xviii és una senzilla construcció barroca bastida en època de gran devoció mariana que provocà la reconstrucció gairebé completa de tots els santuaris marians de la comarca i arreu de Catalunya. Referències
Mare de Déu del Bon Viatge

La Mare de Déu del Bon Viatge és una capella al poble de la Panadella (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser consagrada pel bisbe de Vic el 1976. Substitueix una capella que hi hagué el segle xvii. Té una estructura totalment irregular i asimètrica; estructures cúbiques i mig cilíndriques. Té una part frontal amb tres entrades, la del mig molt més gran i una finestra a la part esquerra lateral, amb vitralls molt geomètrics no decorats de diferents colors. Està feta de maó enguixada. Notes
Sant Cristòfol de Gualba

Sant Cristòfol de Gualba és una església de Gualba (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós de paret de pedra, quadrangular i amb una sola nau. Té presbiteri amb una volta de tres trams, els arcs de la qual es recolzen en les mènsules corresponents que sobresurten una mica de la paret. Té una petita espadanya sense campana. La portada és senzilla. Hi ha escrita una data, 1587, que coincideix amb les disposicions dels visitadors de restaurar-la. No té retaule, sols una imatge que representa Sant Cristòfor. A la llinda de la portada hi ha una ornamentació que recorda al final del gòtic. La capella apareix documentada el 1328. Referències
Sant Hilari (Vilanova del Camí)

Sant Hilari és una església parroquial al nucli de Vilanova del Camí (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'actual església parroquial de Vilanova del Camí fou beneïda el 1805. S'aixecà en el lloc de l'antiga capella, ja existent en el 1300 i que el 1779 deixà d'ésser sufragània de la parròquia de la Pobla de Claramunt i esdevingué independent. Fins al 1937 pertanyé al Bisbat de Barcelona, d'on fou segregada per a incardinar-se al Bisbat de Vic. El temple actual fou construït el 1803, ocupant el lloc destinat a l'antiga capella. És d'estil clarament neoclàssic i molt gran per a l'època en què fou construït. Consta d'una sola nau amb vuit capelles laterals, totes d'iguals dimensions menys dues de més petites, una d'elles destinada a baptisteri, i situades sota el cor. Volta de canó, tota emblanquinada de color blanc. A la part exterior veiem el campanar en el cantó sud-oest, de planta quadrangular, que en la part superior es converteix en octogonal. Façana absolutament llisa amb una portalada entre dues columnes i rosassa. Coberta a dues aigües, de teules. Construcció de pedra i arrebossada. Restauracions després de les destrosses de la Guerra Civil Espanyola. Notes
Sant Jaume de Castellbell

Sant Jaume de Castellbell, erròniament anomenada Sant Jaume de Marganell en alguns documents, és una església de Castellbell i el Vilar (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una sola nau, rectangular, amb un absis semicircular situat a l'est. Aquest és cobert amb una volta de quart d'esfera i una teulada amb lloses de pedra. A l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada acabada amb un arc de mig punt monolític. La nau és coberta amb volta de canó i una teulada de teula àrab. Al cantó de ponent es troba la porta d'accés, adovellada, i al cim del pinyó d'aquest mateix mur s'alça un senzill campanar d'espadanya. A sota d'aquest s'obre una finestra en forma de creu. Al pinyó del mur de llevant hi ha una petita creu de pedra. L'aparell és regular, obrat amb petits carreus disposats en filades i a trencajunt. L'estat de conservació d'aquesta capella rural és bo. Història Aquesta església es trobava sota el domini del Castell de Castellbell, al lloc anomenat Marganell. Aquest lloc és documentat des del 924. L'església apareix citada el 1102 en un document en els propietaris, Bertran Sunyer, la seva esposa Adelendis i els seus fills donen l'església de Sant Jaume de Castellbell al monestir de Santa Cecília de Montserrat. Dels anys 1674 i 1717 respectivament, als Manuals dels notaris de Monistrol se cita l'ermita de Sant Jaume i esglésies dels voltants, amb motiu de les visites efectuades pels monjos de Montserrat. L'any 1824, durant la restauració de l'església de Sant Esteve de Marganell, els feligresos assistiran a les misses de Sant Jaume de Castellbell. El 1855 l'església passà a dependre de la de Sant Cristòfol. L'any 1936 el temple fou profanat. Encara que l'edifici no va sofrir greus destrosses arquitectòniques, es destrueix l'altar, un retaule de l'any 1669, i una pintura a l'oli representant la fugida a Egipte. L'any 1958 fou novament oberta al culte, després d'una acurada restauració dirigida per l'arquitecte A. Tintoré. Els treballs de restauració van consistir en consolidar la volta del portal de dovelles i l'arc interior; un dels pilars del campanar de cadireta. Es refà l'altar i es consoliden els murs interiors i s'eliminen les diferents capes d'arrebossats dels murs i es va deixar la pedra vista. El 22 de novembre de 1959 s'hi col·locava una campana nova i l'any 2011 l'arquitecte Xavier de Bolós reforma l'altar. Referències
Sant Joan de Matajudaica

Sant Joan de Matajudaica és una església del poble de Matajudaica, al municipi de Corçà (Baix Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós, un temple d'una nau amb absis semicircular a l'exterior i poligonal interiorment; capelles laterals. Les voltes són de llunetes. A la façana occidental hi ha la portada rectangular amb boles decoratives, una petita fornícula -ara sense imatge- i un òcul. A sobre de la fornícula hi figura gravat l'any 1797. damunt aquest frontis hi ha un campanar d'espadanya i sobre l'angle SW de l'edifici un petit torricó amb teulat a quatre vents, que era un comunidor elevat i avui és molt ruïnós. A la part exteriorment visible de l'abis, el despreniment de l'arrebossat ha posat fa poc temps al descobert l'estructura romànica, quelcom modificada, amb finestra central d'un sol biaix i aparell de carreus grans. La major part de la resta de l'edifici és coberta d'arrebossats. Sobre el vèrtex del carener de l'extrem oriental de la teulada de la nau es conserva una creu de pedra. Història Santi Iohannis de Mata fou una de les esglésies confirmades, a l'acta de consagració de santa Maria d'Ullà, església d'aquesta Canònica agustina, de l'any 1182, com a possessió del dit monestir. En documents del segle xiii i XIV es documenta al topònim Matajudaica que sembla indicar un origen jueu o l'existència d'una comunitat jueva en aquest lloc. Referències
Sant Llorenç dels Porxos

Sant Llorenç dels Porxos és una església del municipi de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part central-nord del terme municipal, encinglerada damunt d'un dels pollegons que s'aixequen al marge dret del torrent dels Porxos, als vessants meridionals dels Rasos de Peguera. S'hi va des de la carretera BV-4243 de Berga als Rasos. Al punt quilomètric 8,5 (42° 07′ 34″ N, 1° 45′ 55″ E), un cop passat el Pas dels Lladres, es pren una pista a l'esquerra que mena a la masia dels Porxos. No està indicat i és probable que el camí tingui barrat el pas. Millor anar-hi a peu. La capella queda sota la masia. Un caminet ben fressat hi baixa. Descripció Església romànica de reduïdes dimensions, molt senzilla i rústica. Consta d'una sola nau, orientada a llevant i rematada per un mur llis, sense absis. La nau és coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. El parament exterior és molt senzill i força desendreçat; el portal de mig punt és fet amb grans dovelles i rematat per un campanar d'espadanya força gran però en molt mal estat. L'interior és totalment enguixat. La teulada és coberta a dues aigües de teula àrab. Història Manquen notícies històriques referents a l'església de Sant Llorenç dels Porxos. Referències
Iglesia de Sant Llorenç dels Porxos

La iglesia de San Lorenzo dels Porxos​ (traducción literal: «San Lorenzo de los Porches») es una iglesia del municipio de Castellar del Riu (Barcelona) incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Situación Se encuentra en la parte central del término municipal, situada encima de uno de los picachos que se levantan en el margen derecho del torrent dels Porxos, en las laderas meridionales de los Rasos de Peguera. Se va desde la carretera BV-4243 de Berga a Rasos. En el punto kilométrico 8,5 (42 ° 07 '34 "N, 1 ° 45' 55" E), una vez pasado el «Paso de los Ladrones», se toma una pista a la izquierda que conduce a la masía de los Porxes. La capilla queda bajo la masía. Un sendero bien marcado baja hasta allí.​ Descripción La iglesia románica de reducidas dimensiones, muy sencilla y rústica. Consta de una sola nave, orientada a levante y rematada por un muro liso, sin ábside. La nave está cubierta con bóveda de cañón ligeramente apuntada. El paramento exterior es muy sencillo y bastante desordenado; el portal de arco de medio punto está hecho con grandes dovelas y rematado por un campanario de espadaña bastante grande pero en muy mal estado. El interior se encuentra totalmente enyesado. El tejado es cubierto a dos aguas con teja. No hay noticias históricas referentes a la iglesia.​ }} Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Llorenç dels Porxos.
Sant Martí (Carme)

Sant Martí és un temple al nucli de Carme (Anoia) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Església de planta rectangular, d'una sola nau amb capelles laterals, està coberta a dues aigües, el campanar situat a la dreta de la porta d'accés és de planta octogonal. L'actual església està situada en el centre del poble i va substituir l'anterior, esmentada des del 1122. L'escut situat sobre la porta està datat el 1748. L'any 1779 la parròquia assoleix l'autonomia de la Pobla de Claramunt. L'any 1808 s'hi van fer reformes, com ho indica la placa situada dins de temple- el duc de Medinaceli va fer donació a l'església del Carme de XXIIII V. Per la restauració de l'església. Els frescos de les parets van desaparèixer i s'ha pintant fa poc de blanc. Notes
Sant Martí (Sant Martí Sesgueioles)

Sant Martí és una església al nucli de Sant Martí Sesgueioles (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici fou començat pel rector Antoni Maimir l'any 1779 i fou fet a joves (és a dir, hi participa tot el poble, sense cobrar jornals). L'obra s'acabà l'any 1783 i fou beneïda el 23 de novembre d'aquell mateix any. Edifici de planta rectangular fet tot ell de pedra. L'interior està dividit en tres naus, separades per columnes, de les quals la nau central és sobrealçada. A la façana de ponent hi ha el portal d'entrada, d'estil barroc, franquejat per dues columnes de capitell compost, coronades per un frontó trencat amb volutes i una fornícula central damunt la porta. Campanar d'espadanya a la façana posterior. La imatge de Sant Miquel ubicada a la façana exterior de l'edifici es tracta d'un retaule tallat en pedra representant la imatge de Sant Miquel lluitant amb el mostre. Aquest descansa sobre una petita plataforma suportada per un bust femení, tallats en la mateixa pedra. Aquest relleu formà part de l'antiga església de Sant Martí construïda el 1550. Notes Vegeu també Campanar de Sant Martí Sesgueioles
Sant Martí de Cassà de Pelràs

Sant Martí és un edifici religiós al nucli de Caçà de Pelràs (Baix Empordà) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Església romànica d'una nau i absis semicircular. La nau posseeix volta apuntada i seguida i l'arc triomfal també és apuntat. A la capçalera es conserva la finestra de doble biaix; el parament és de carreus ben escairats. La porta primitiva, al mur meridional, d'arc de mig punt, és aparedada. A les reformes post-medievals del temple hi corresponen les obertures del frontis- portada barroca i rosetó-, el campanar, les capelles laterals, la sagristia i el terrabastall construït damunt els murs perimetrals de l'edifici medieval. En una finestra d'aquest terrabastall, sobre l'absis, hi ha gravat a la llinda l'any 1735 i en una finestra de la sagristia el 1736. o bé 1756. Es tracta d'una creu de pedra col·locada a la façana septentrional del casal de la rectoria, situat a pocs metres a migdia de l'església parroquial. És situada a bona altura, sobre una grossa mènsula de pedra encastada al mur de la casa. Els braços de la creu presenten un acabament romboïdal. A la cara de llevant hi és representat el Crucificat, mentre a ponent hi veiem la Verge amb l'Infant al braç esquerre i amb una testa alada d'angelot com a peanya. Les figures, en baix relleu, són de mida força reduïda; la part restant dels braços de la creu, en ambdós costats, són ocupats per relleus de fullatge. A la part frontal de la mènsula hi ha gravat l'any 1589 i a la seva cara de ponent aquesta inscripció: BERNAD MASC / AROS RECTOR. O bé: BERNAD MASO / AROS RECTOR. L'edifici de l'antiga rectoria, de dues plantes, presenta elements de la mateixa època que la creu: dues plantes, obertures de pedra escairada, algunes amb llindes sobre mènsules. Història La segona meitat del segle xii Arnau de Llers, havia reunit els dominis del seu pare Guillem de Cervià (la baronia de Púbol amb dominis a Bordils, Juià, la Pera i Caçà de Pelràs) i la baronia de Llers per part de la seva mare. L'any 1160 Arnau es veié obligat a restituir nou esglésies dels seus dominis al bisbe de Girona, confessant que les havia usurpat. L'any 1209 hi ha una altra evacuació per part d'Arnau de Llers al bisbe Arnau de Creixell, en el mateix sentit; aquesta vegada, entre les esglésies usurpades, s'hi esmenta la de Sancti Martini de Caciano de Piloraso. També des del segle xiii aquest temple és citat com a parroquial. Notes
Sant Miquel d'Aleny

Sant Miquel d'Aleny és una església de Calonge de Segarra (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella molt reformada, situada vora la carretera d'accés al poble, a pocs metres del cementiri i aïllada de qualsevol construcció. Es tracta d'un edifici d'una nau, planta rectangular, coberta interior amb volta de canó i capçalera plana. La coberta exterior és a doble vessant de teula àrab. La porta d'ingrés se situa a la façana de migdia. Situat a un extrem d'aquesta façana d'ingrés, se situa una fornícula amb una escultura de la Mare de Déu de Montserrat. A la façana de tramuntana de l'edifici, destaquem la presència de dos contraforts que reforcen l'estructura de l'edifici. Coronant la façana de ponent de l'edifici, es disposa un campanar d'espadanya de doble ull d'arc de mig punt, damunt del qual se situa una creu. Curiosament, l'edifici no presenta cap obertura que permeti l'accés de llum natural al seu interior. Finalment, l'edifici presenta un parament arrebossat, menys l'estructura de la porta d'ingrés que es realitza amb carreus de pedra del pais. Història Inicialment, aquesta capella tingué funcions parroquials segons sembla entre 1025 i 1050, tal com consta dins de la llista de parròquies del bisbat de Vic. Més tard, i sense que es conegui el motiu, passà a ser sufragània de la parròquia de l'església de Sant Pere de l'Arç, abans de l'any 1331. L'advocació de la capella consta en una butlla del papa Anastasi IV, l'any 1151; entre les possessions de la canònica de Sant Vicenç de Cardona, hi figura la capella de Sant Miquel d'Aleny i el seu castell. Referències
Sant Miquel de Batea

Sant Miquel de Batea és una església de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de carreus, de grans proporcions (769 m² interiors x 1276 m² exteriors), amb planta de creu llatina amb creuer, cúpula i cimbori. L'interior té tres naus amb columnes quadrades i tota mena de cornises, entaulaments, voltes, etc. pròpies del barroc. Hi ha un altar al Santíssim afegit al costat del presbiteri. El campanar està al costat de l'evangeli: té planta quadrada fins al nivell de la façana on es fa octogonal amb obertures allargades i balustrada superior. Les façanes laterals i la posterior són planes, amb petites obertures. A les primeres s'aprecien els contraforts per la part superior, que després queden a l'interior. La façana principal és el millor del conjunt: dividida verticalment en tres parts per mitjà de mitges pilastres toscanes, cadascuna de les quals té una portalada. La major és la central, totes elles típicament barroques i sobretot la central, de capitells corintis, columnes salomòniques, etc. Per sobre d'ella hi ha un òcul. Un entaulament serveix de basa per a coronar la façana per mitjà d'un frontó triangular motllurat. Les cobertes són de teula àrab. El lloc sobre el qual s'alça aquesta església era el mateix on hi havia l'anterior, gòtica, que ocupava la part posterior, com encara es pot veure als carreus de l'absis i de l'exterior, pel costat de l'epístola on hi havia, també, l'antic fossar. Les marques dels picapedrers apareixen constantment. Hi ha restes de carreus amb dibuixos goticitzants provinents de l'anterior església que es troben a cases veïnes, als paraments, reutilitzats. És impressionant la gran imatge de Sant Miquel que hi ha a la façana. A una casa del carrer Major, núm. 36, hi ha encastades a la paret dues pedres -amb la Verge i Jesús a una d'elles i una figura i dibuixos a l'altra- que semblen procedir de l'anterior església gòtica. Aquest habitatge fou residència d'un abat. Referències Enllaços externs «Església de Sant Miquel». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Pere de Castellet

Sant Pere de Castellet és una obra de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església parroquial de Sant Pere de Castellet està situada a la part més alta del poble, prop del castell. Actualment hi té adossades diverses construccions. Descripció És un edifici de planta rectangular i una sola nau, amb volta de canó; la coberta és a dues vessants, de teula àrab. La porta d'accés és d'arc de mig punt, amb dovelles de pedra. S'hi arriba a través d'una ampla escalinata i d'un atri cobert per volta de canó. Als murs laterals exteriors de les bandes de l'església hi ha contraforts; al cantó N, que aprofita una part del desnivell del terreny, hi ha un gran campanar de paret, recolzat sobre el mur lateral; té quatre obertures d'arc de mig punt. Història L'edifici de l'església de Sant Pere de Castellet és d'origen romànic. Apareix documentat des del segle xii. Sembla que Bertan de Castellet va voler ser enterrar en aquest temple. Durant la guerra civil del 1936-39 es va malmetre les osseres que hi havia a l'atri d'accés. L'edifici contigu al de l'església és l'antiga rectoria, avui casa de colònies, i data del 1878, d'acord amb la inscripció que hi figura. Al segle xvii fou modificat. Referències
Sant Pere de Mirambell

Sant Pere de Mirambell és una església de Calonge de Segarra (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església aïllada, situada sota el castell i enmig d'una plaça que estructura el nucli urbà del petit poble de Mirambell. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, planta rectangular, coberta interior amb volta d'aresta, capelles laterals i capçalera plana. La teulada de l'edifici, resta coberta a un vessant, a la part anterior, i a doble vessant, la seva part posterior. ambdós realitzades amb teula àrab. L'accés a la porta d'ingrés es realitza mitjançant dos graons. Aquesta porta presenta una estructura d'arc rebaixat realitzada amb carreus mitjans. A la clau d'arc d'aquesta, destaca un relleu que dibuixa una tiara papal. En un carreu pròxim a la porta d'ingrés ens apareix incís una data amb lletres romanes que corresponen a l'any 1887. Damunt d'aquesta porta d'ingrés se situa una fornícula que acull una escultura amb pedra de Sant Pere. Per sobre de la fornícula, se situa una cartel·la clavada a la pedra de la façana on es llegeix IGLESIA/PARROQUIAL/Sº PEDRO DE/MIRAMBELL. Finalment, se situa un òcul motllurat decorat amb vitralls. A un angle de la façana d'ingrés a l'edifici, sobresurt l'estructura d'un campanar de planta quadrada, format per un sol cos, i tres ulls d'arc de mig punt, amb coberta plana. L'obra presenta un parament paredat de pedra irregular i rejunt de morter, sobre el qual encara resten alguns trams d'un fi arrebossat, descarnat amb el pas del temps. Edifici de planta rectangular i campanaret a un costat de la façana amb coberta piramidal. Per la part davantera la cobertura de l'església és a un vessant i a dos vessants a la part posterior. La façana té una entrada d'arc rebaixat adovellat amb pedra picada, nínxol amb imatge de Sant Pere i un petit rosetó; conservà en algunes zones, l'arrebossat que cobria les pedres de la construcció. Història Sota el castell del poble i arran d'una reordenació de les funcions eclesiàstiques portades a terme l'any 1878. es va començar a construir la nova església parroquial de Sant Pere de Mirambell, i on es va celebrar culte per primera vegada, l'any 1890. Aquesta església venia substituir l'antiga església parroquial romànica de Sant Pere i Sant Sadurní, situada al cementiri del poble Referències
Església vella de Sant Pere

Sant Pere i Sant Sadurní o Església vella de Sant Pere és una església, protegida com a bé cultural d'interès local, fora del nucli urbà de Mirambell, vora la carretera d'accés al poble i integrada dins del conjunt del cementiri local. obra de Calonge de Segarra (Anoia) La primera notícia es documenta l'any 1039. El 1143, es realitzà una reconstrucció de l'edifici, i va ser dedicada a les advocacions de Sant Pere i Sant Sadurní. A partir de la construcció de la nova església parroquial de Sant Pere (1890), situada dins del nucli urbà de Mirambell, aquesta església restà sense culte i s'abandonà. Actualment es fa culte ocasionalment. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, planta rectangular, coberta interior amb volta de canó, capelles laterals bastides en els murs laterals i capçada amb absis semicircular. La capçalera presenta una coberta interior amb volta d'un quart d'esfera. La coberta exterior de l'edifici es presenta a doble vessant realitzada amb teula àrab. La primitiva estructura de l'església, es veu alterada per la inclusió de dos nínxols, oberts ambdós murs laterals exteriors de l'edifici i que s'utilitzen per incloure els propis nínxols funeraris del cementiri del poble. A la façana de ponent, s'obre l'actual porta d'ingrés a l'edifici, d'estructura allindada i ambdós brancals obrats amb grans carreus de pedra. Damunt de la mateixa es dibuixa un arc de descàrrega i l'obertura d'una finestra espitllada, descentrada. Coronant la mateixa façana, les restes d'un campanar d'espadanya, parcialment enderrocat. Finalment, l'obra presenta un parament paredat amb grans bloc de pedra, així com l'ús de carreus ambdós brancals de la porta d'ingrés. També hi ha sectors amb presència d'arrebossat emblanquinat, concretament a les zones emprades pels nínxols funeraris del cementiri. Notes