NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estanys de Saburó d'Amunt

Els Estanys de Saburó d'Amunt és un grup de set llacs d'origen glacial que es troben a 2.603 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. El superior és el més gros dels set. La seva conca està formada bàsicament per serrats del sud-oest del Tuc de Saburó, entre els Clots de Saburó i les Pales de Colomina i els del Pic de Peguera, Pic de Mar i Pic dels Vidals al nord. Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües dels mateixos vessants de la muntanya, i les seves aigües van a parar a l'Estany Petit de Saburó. Referències
Estanys dels Vidals d'Amunt

Els estanys dels Vidals d'Amunt són un conjunt de tres llacs d'origen glacial que es troben a 2.670 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La seva conca està formada pels vessants meridionals del Pic dels Vidals, al nord, i per la serreta dels Vidals al sud. Són dos estanys gairebé iguals, un al costat de l'altre, amb l'única diferència que l'oriental porta les seves aigües directament a l'Estany Vidal, i l'occidental, al barranc que des de l'Estany Vidal baixa cap a l'Estany Tort. A més, l'occidental té sota seu un tercer estanyet més petit. Pertanyen al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües directament dels vessants de les muntanyes que els envolten. Referències
Faro de San Sebastián (Palafrugell)

El faro de San Sebastián​ (en catalán far de Sant Sebastià) es un faro situado en la ciudad de Palafrugell, en el sur de la Costa Brava, en la provincia de Gerona, Cataluña, España. Está clasificado como Bien de Interés Cultural.​ Está gestionado por la autoridad portuaria del Puerto de Barcelona. Descripción Se trata de un conjunto formado por la torre, el faro y otras dependencias complementarias que la rodean. Se encuentra elevado sobre una terraza que salva el desnivel del terreno, y está rodeado de una zona ajardinada y de una valla. La torre es de planta circular y de una simplicidad máxima de líneas, criterio de sencillez que se extiende al resto de construcciones, lo que no les impide mostrar un vocabulario decorativo de inspiración clásica.​ Historia En 1857 se inauguró el faro con una óptica de 1º orden y una lámpara que utilizaba aceite de oliva como combustible. Se electrificó en 1940 y en 1970 se inauguró un radiofaro.​ Referencias
Farga Palau

La Farga Palau és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Ripoll (Ripollès). Descripció La Farga Palau, al lloc anomenat Can Guixo a la riba del Freser, és una de les escasses fargues catalanes (amb la Farga d'aram de Bernich de Banyoles) que es conserva força íntegra i, per consegüent, un valuós testimoni de què fou la farga catalana des de l'edat mitjana fins a finals del segle xix, especialment a les valls pirinenques del Ripollès i de la Vallferrera i a les del Conflent i Vallespir. L'estructura actual sembla que correspon a la que tenia ja el segle xvii. S'hi conserven: un forn de totxo amb la seva caixa de vents, una roda hidràulica que connecta amb l'arbre de lleves que fa moure dos martinets així com d'altres instruments. A la façana s'hi llegeixen dues dates del segle xix, en sengles llindes. El conjunt està format per dues plantes d'habitatges, capella local, la farga i una bassa i canal que formaven part del mecanisme que servia per fer funcionar els martinets. En l'actualitat ja estan en desús. Història La farga Palau, documentada des de l'any 1626 en el contracte d'arrendament, va estar en funcionament fins a l'any 1977. A mitjan segle xix, les fargues es van veure obligades a plegar, vençudes pel nou sistema siderúrgic, el convertidor Bessemer aplicat a l'alt forn. L'última que va deixar de treballar a Catalunya va ser la farga Casanova de Campdevànol (Ripollès) a finals de segle xix. Algunes fargues, per tal de subsistir, van canviar el ferro per l'aram. Això és el que feu, entre d'altres, la farga Palau. Cal tenir en compte, que la vila de Ripoll arribà a ser el gran centre metal·lúrgic de Catalunya, amb el desenvolupament de les dues manufactures més prestigioses de la Farga Catalana: la d'armes de foc portàtils i la de claus. A partir de l'any 1997 la Farga Palau s'integrà, com a secció, dins el Sistema Territorial del Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. Durant la Guerra Civil Espanyola, en aquesta Farga s'hi va ubicar una indústria de Guerra. En aquest cas, s'hi feien rotllanes de forçament per a projectils balístics. Referències Bibliografia Ballonga, Jordi. M. Fernàndez(coord.). La Farga Palau de Ripoll. Ripoll: Farga Palau de Ripoll, Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya, D.L. 2011. ISBN 9788439384823. Enllaços externs «Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya (mNACTEC)». «25 museus i espais patrimonials per descobrir la industrialització a Catalunya». Sistema Territorial del Museu Nacional de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-08-18. [Consulta: 22 febrer 2013]. Farga Palau de Ripoll
Farinera Albareda

La Farinera Albareda és un edifici modernista del municipi de Manresa (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. Fou projectat per l'arquitecte Alexandre Soler i March l'any 1909. Descripció Edifici industrial aïllat que ocupa quasi mitja illa. L'edifici consta de tres cossos: al mig la farinera, de planta baixa i tres pisos amb coberta a dues aigües; adossat a la farinera un altre cos de planta baixa i dos pisos (magatzem), i a l'altra banda l'habitatge de planta baixa i dos pisos. La façana de la farinera que dona al Passeig del riu, presenta grans vidrieres emmarcades amb brancals i arcs per totxo vist, sobre fons d'arrebossat blanc. La del magatzem és de pedra buixardada, i la de l'habitatge de totxo vist (angles i obertures), i arrebossada la resta. L'interior de la farinera presenta una estructura de pilars de fosa, façanes de fusta, forjats i terra de fusta. Referències
Farinera de la Trobada

La Farinera de la Trobada, també anomenada de Montferrer, és una antiga farinera situada a l'indret de la Trobada del municipi Montferrer i Castellbò (Alt Urgell) transformada en un museu després d'obres de restauració promogudes pel Consell Comarcal de l'Alt Urgell per incloure el museu a la Ruta dels oficis d'ahir. Història La història de la farinera va unida a la història de la Comunitat de Regans del Rec dels Quatre Pobles, comunitat que agrupa a pagesos d'Anserall, Castellciutat, Montferrer i Adrall. La comunitat n'és la propietaria i va ser la promotora de la construcció de la farinera. L'edifici i el procés de moldre L'edifici consta de planta baixa i tres pisos. Una escala interior separa la farinera en dues meitats. A l'esquerra, vist des de la porta principal, hi trobem els antics habitatges dels moliners. Al costat de la dreta hi ha les quatre plantes de la farinera pròpiament dita. Habitualment hi treballaven entre dos i quatre homes, depenent de la feina que hi hagués. No tenien un horari fix de treball, sinó que feien segons calia. La producció de farina, segó i trits comprenia tres fases: neteja, remull i trituració del cereal. Amb tot, el procés era força més complex. Els cereals i la farina pujaven i baixaven d'una planta a l'altra nombroses vegades. La farinera es va construir l'any 1911 damunt de l'antic molí fariner de la Trobada (1868), o de les Tres Moles. Com d'altres antigues farineres, a la dècada de 1960 va començar a perdre competitivitat davant de les noves tecnologies de moldre cereals. L'economia de mercat d'aleshores obligava a fer modificacions en la mecanització de la farinera, però degut a la seva estructura, la farinera no admetia aquestes modificacions. A més molts camps de secà van convertir-se a camps de regadiu i el 1963 finalment es va tancar. La maquinària Els trets més característics de la maquinària de la farinera són que funcionava amb energia hidràulica i que és tota de fusta, metall i roba. La fusta de les conduccions per on circulava el gra i la farina i la de les màquines és de Flandes i Melis. Un conjunt de politges de fusta i ferro, corretges de cuir i unes poques cadenes accionaven les 26 màquines principals que hi ha. Hi trobem un seguit de dipòsits i conductes que, tot i no ser màquines, mereixen la nostra atenció, tant per entendre bé el procés de la farina com pel bon estat en què es troben. Distribució de la maquinària Referències
Fira de Girona

Fira de Girona és la institució firal de Girona i comarques. Es constituí legalment el 1984 com una entitat de caràcter oficial, sense ànim de lucre, amb personalitat jurídica pròpia i amb plena capacitat per l'acompliment dels seus fins. L'any 1988 s'inaugurà oficialment el Palau de Fires de Girona, les obres del qual finalitzaren el 3 de juny de 1989. L'edifici, de dues plantes, ocupa una superfície de 9.000 m² al Parc de la Devesa, emblemàtic espai natural de la ciutat de Girona. Fires i salons Els objectius de la Fira són la promoció i el foment del comerç, la indústria i els serveis que li estan encomanats, l'expansió dels intercanvis comercials mitjançant la creació i coordinació de tota mena de manifestacions firals. Altres activitats que s'hi celebren són congressos, mítings, concerts, sopars i actes i celebracions d'empreses. El seu calendari firal consta de 12 fires, entre pròpies i de promotors externs, de caràcter anual i biennal, que són: ExpoJove, Firarebaixa, Fòrum Verd, Fòrum Gastronòmic, Tecnotast, Expocanina, Eco-Sí, Equus, Fira de Mostres, Tot Nuvis, Firatast i Pista de gel. Referències Enllaços externs Fira de Girona - Lloc web oficial
Fondo d'en Roig

Fondo d'en Roig és un jaciment arqueològic situat al terme municipal de Cunit (Baix Penedès), declarat bé cultural d'interès nacional. Correspon a una petita granja ibèrica activa entre els segles IV i III aC. Es tracta d'un dels pocs establiments rurals ibers localitzats a Catalunya conservat en bon estat. La singularitat del conjunt rau, en les valuoses dades que ha aportat sobre les activitats que els cessetans hi van desenvolupar: producció agrícola, emmagatzematge de cereals, oli, vi, etc. Probablement, l'establiment estava vinculat a l'explotació d'una via de transhumància la qual comunicava la costa amb l'interior. Va ser descobert el 1996 durant les obres d'arranjament per la construcció de l'autopista C-32, motiu pel qual té la particularitat de trobar-se sota d'aquesta infraestructura. És un jaciment gairebé únic que ens permet aprofundir notablement en el coneixement de la vida de la societat ibera a la costa cossetana. Referències
Fondo d'en Roig

Le Fondo d'en Roig est un site archéologique de culture ibérique situé à Cunit, province de Tarragone en Catalogne. Il correspond à une petite ferme ibérique active entre les IVe et IIIe siècles av. J.-C. avant JC. C'est l'un des rares établissements ruraux ibériques situés en Catalogne conservés en bon état. Il est classé Bien culturel d'intérêt national. Historique Les fondations de cette habitation protohistorique de la tribu des Cessetani a été découverte lors de relevés préalables à la construction de l'autoroute C-32 et le site a été fouillé en 1996. Il est visible sous l'infrastructure de l'autoroute. Description La particularité du complexe réside dans les précieuses données qu'il a fournies sur les activités que les habitants y exerçaient. Sa singularité est liée aux données fournies par les fouilles comme les céramiques et les deux fours qui relient l'établissement à une série d'activités comme la production agricole: stockage de céréales, d'huile, de vin, etc. Il est probable que l'implantation soit liée à l'exploitation d'une route de transhumance qui reliait la côte à l'intérieur. Notes et références Voir aussi Bibliographie (es) Enrique Cabrejas Iñesta, Cosetanos, 2012 (DOI 10.13140, lire en ligne). Articles connexes Cessetani Ibères Liens externes Portail de l’histoire Portail de l’archéologie Portail de l'Antiquité Portail de la Catalogne
Font d'Hèrcules (Barcelona)

La Font d'Hèrcules és una obra situada a la confluència del Passeig de Sant Joan amb el carrer de Còrsega de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Projectada per Salvador Gurri i esculpida per Josep Moret, és la font ornamental més antiga de la ciutat. El 1797 va ser col·locada, juntament amb d'altres, al passeig de l'Esplanada, i fou inaugurada oficialment el 1802 amb motiu de la visita dels reis Carles IV i Maria Lluïsa de Borbó-Parma. Modificada després de la visita reial, prengué aleshores la configuració actual. Quan es va construir la urbanització del Born, la font es va salvar, ja que quedava en un terreny públic no afectat pel traçat dels nous carrers. Quan es va construir el Palau de les Belles Arts, l'arquitecte August Font va assegurar-se que no es toqués la font, que restà en els jardins d'aquest palau fins que el 1928 va ser traslladada a la seva ubicació actual. L'any 1987 va ser restaurada i el 1998 va ser netejada i es va substituir el sistema de recirculació de l'aigua. L'any 2010 va ser restaurada íntegrament de nou. Descripció Presenta planta circular i disposa d'una vorera que permet passejar-hi al seu voltant. És un monument centrat en la talla d'una figura de tipologia dempeus dedicada a la figura mitològica d'Hèrcules, que s'ubica en la part més alta del monument. Aquesta està acompanyada d'altres elements secundaris en la temàtica però que conformen un conjunt compositiu esculpit en pedra de Montjuïc. L'estàtua representa la figura d'Hèrcules despullat, recolzat sobre un garrot i amb la pell del Lleó de Nemea al seu braç esquerre. En el pedestal que suporta la figura hi ha un medalló ovalat amb el retrat de Carles IV i Maria Lluïsa de Borbó-Parma. El pedestal està flanquejat per dos lleons. Tot el conjunt descansa sobre una base de pedra situada enmig d'un estany circular. La base conté els pedestals que suporten els lleons i a la part central apareix una cascada d'aigua formada per quatre basses semicirculars que aboquen l'aigua una sobre de l'altre. L'aigua brolla d'una petita figura de dofí i els lleons també disposen de brolladors a la boca. Tota l'aigua es recull a la bassa gran que delimita el conjunt. El conjunt presenta una component vertical amb la talla a dalt de tot, els elements amb brolladors a mitja alçada i la bassa d'aigua a baix de tot. L'alçada total del monument equival a unes tres plantes. Cal destacar el delicat treball de la pedra que s'utilitza per crear els elements decoratius i escultòrics. Tot el conjunt reflecteix un estil neoclàssic, tenint en compte la utilització d'ordres clàssics en la cornisa i pedestals. Referències Vegeu també Art públic de Barcelona Fonts de Barcelona Enllaços externs «Font d'Hèrcules». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Fontaine d'Hercule (Barcelone)

La Fontaine d'Hercule est la fontaine ornementale plus ancienne de la ville de Barcelone. Œuvre du sculpteur Salvador Gurri, elle a été installée en 1797 sur le Passeig de l'Esplanada, et inaugurée officiellement en 1802. Elle fut déplacée en 1929 à son emplacement actuel, au carrefour du Passeig de Sant Joan et de la rue Corsega. C'est une œuvre protégée comme Bien Culturel d'Intérêt Local. Description C'est un monument centré sur le personnage mythologique d'Hercule, représenté debout au sommet du monument. Celui-ci est accompagné d'autres éléments secondaires, l'ensemble étant sculpté en pierre de Montjuic. La fontaine, de style néoclassique et faite de pierre de Montjuïc, a été réalisée pour commémorer la visite du roi Charles IV et son mariage avec Maria Luisa de Bourbon-Parme. La statue représente la figure d'Hercule dépouillé, appuyé sur sa massue et avec la peau du Lion de Némée à son bras gauche. Sur le piédestal qui supporte la figure se trouve un médaillon ovale avec les portraits de Charles IV et Maria Luisa. Le piédestal est entouré par deux lions. Tout l'ensemble repose sur une base de pierre située au milieu d'un bassin circulaire. Notes et références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Font d'Hèrcules » (voir la liste des auteurs). Liens externes « Font d'Hèrcules », Cercador Patrimoni Arquitectònic, sur Ajuntament de Barcelona Portail des bassins et des fontaines Portail du néo-classicisme Portail de Barcelone
Fortificació de Casavells

La fortificació de Casavells és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional a Casavells (Baix Empordà). No hi ha notícies de l'existència d'un castell medieval a Casavells. Cal suposar que el mur descrit pertanyia a una sala o casa forta. Potser a un casal fortificat com el que hi devia haver a l'actual Mas Carbó, als afores del mateix poble, vers el NE, en el qual fins fa pocs anys eren visibles murs d'una ferrenya torre medieval espitllerada, els quals han estat després coberts d'arrebossat. Edifici militar. Restes d'un edifici fortificat. Mur situat a l'entrada NW del poble, enfront i a poca distància de la gran masia de Can Saló. El fragment de mur que resta dempeus té uns 12 metres de llargada i es manté en uns 2 m d'alçada, hi ha dues sageteres i sota el seu nivell una resta d'encaixos, segurament d'un embigat en la cara interna, que dona a l'actual via pública. El parament és de còdols i pedres només desbastades amb certa tendència a afilerar-se, material lligat amb ferm morter. Referències «Fortificació de Casavells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
Fortí de la Reina

El Fortí de la Reina és una construcció militar del segle xviii bastida en ocasió de la Guerra de Successió, situada de manera estratègica en la punta del Miracle de Tarragona, controlant la línia de costa. És declarat Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Fortificació costanera de forma trapezoïdal pràcticament reduïda a les seves muralles, construïda amb pedra i argamassa. Presenta una porta a la banda de terra amb arc de mig punt fet amb maons. Història El baluard construït el 1745 sota la direcció del coronel d'enginyers Miguel Marín amb la col·laboració del comandant Antonio de Olmedo. Sembla que en el 1754 es van fer reparacions. Durant el segle xix fou utilitzat sobretot en el setge i defensa de Tarragona durant la Guerra del Francès (1811), i en les guerres civils al llarg de tot el segle xix. Durant el segle xx es van plantejar tota una sèrie de projectes per donar un nou ús a l'espai. El 1927 es va publicar la possibilitat d'urbanitzar la zona. El projecte era ambiciós i preveia construir-hi un casino-hotel a l'interior. L'edifici fou inventariat per la Dirección General de Bellas Artes del Ministerio de Educación y Ciencia, en compliment del decret de 22 d'abril de 1949. El 1953 l'ajuntament va declarar zona verda l'entorn del monument encara que s'acceptava la construcció d'un hotel. El 1954 es va anunciar que el Ministeri d'Informació i Turisme construiria un hotel, fet que al final no es va portar a terme. El 1962 es va acceptar tramitar la sol·licitud d'un balneari-restaurant que tampoc es va realitzar. El 1963, Josep Maria Monravà va dibuixar els plànols del que havia de ser un restaurant amb un edifici de 14 plantes i 84 cases que tampoc es va tirar endavant. El 1965 a pocs metres es va construir el restaurant Marina Roc, es va denegar la seva obertura i va ser enderrocat. L'espai va restar desocupat fins que el 1989 l'Ajuntament va concedir la llicència per a construir-hi un restaurant. Les denúncies i processos judicials han portat a la sentència de demolició del restaurant l'any 2007. Referències
Fortí de l'Estrella

El Fortí de l'Estrella és un antic edifici militar protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Ripoll (Ripollès). L'edifici originàriament era militar amb la finalitat de defensar Ripoll dels atacs de l'exèrcit carlí. Es va construir sobre les restes d'un antic fortí, edificat en l'època de la Primera Guerra Carlina (1833-1840). El fortí es va utilitzar durant la Tercera Guerra Carlina (1872-1876). Passà a ser utilitzat com a habitatge, format per planta baixa, primer pis i golfes. Després del seu abandonament i trobant-se en estat precari, va passar a mans de l'ajuntament. Hi destaquen les espitlleres que hi ha en tres de les façanes, a través de les quals els defensors refusaren els atacs. Referències
Fossar de la Pedrera

Fossar de la Pedrera (wörtlich: Friedhof des Steinbruchs) ist der Name einer Gedenkstätte in Barcelona. Sie ist Teil des Montjuïc-Friedhofs und diente als Massengrab für etwa 4000 Opfer des Weißen Terrors im Spanischen Bürgerkrieg. Die Anlage ist heute auch ein Erinnerungsplatz für die dort bestatteten Opfer der Bombenangriffe auf Barcelona zwischen 1937 und 1938. Seit 1985 befinden sich auf dem Gelände auch die sterblichen Überreste des katalanischen Politikers Lluís Companys, der 1940 in der Nähe des Kastells Montjuïc von der franquistischen Regierung hingerichtet wurde. Geschichte Bei dem Gebiet handelt es sich um einen ehemaligen Steinbruch, der für das Begräbnis mittelloser und nicht identifizierter Menschen genutzt wurde. Während des Spanischen Bürgerkriegs (1936–1939) wurden hier die Opfer von Luftangriffen der Aufständischen begraben. Nach dem Sieg der Nationalisten wurden hier die sterblichen Überreste derjenigen beigesetzt, die zwischen 1939 und 1952 im Zuge der Repressionen Francos erschossen wurden, die meisten von ihnen Mitglieder von Parteien, Gewerkschaften und Organisationen, die die Republik unterstützt hatten. Die Beerdigung Hingerichteter wurde 1953 eingestellt, während man weiterhin Bedürftige und Menschen ohne Angehörige bestattete. Gedächtnisstätte 1976, mit der Einführung der Demokratie, fand der erste Akt zum Gedenken an die Opfer der Unterdrückung statt. Im Jahr 1985 wurde die von der katalanischen Architektin Beth Galí gemeinsam mit den Architekten Màrius Quintana und Pere Casajoana entworfene Gedenkstätte eingeweiht, die aus einer Reihe von Säulen mit den Namen der Opfer, einem großen Gartenbereich mit einzelnen Grabsteinen und dem Mausoleum von Lluís Companys besteht. Der Gedächtnisort In Memoriam erinnert an die Opfer des Nationalsozialismus in Form von zehn Steinen, einer für jedes der wichtigsten nationalsozialistischen Konzentrationslager, geschafften von Leonard Glaser anlässlich des 50-jährigen Jubiläums des Endes des Zweiten Weltkriegs. Weblinks Einzelnachweise