NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Nicolau (Malgrat de Mar)

L'església de Sant Nicolau és una església catòlica romana que es troba a Malgrat de Mar, al Maresme. És l'església parroquial de la localitat i està dedicada a Sant Nicolau de Bari. És un edifici d'estil neoclàssic. Per les seves grans dimensions és coneguda com La Catedral de la Costa. Es troba a pocs metres de l'Ajuntament del poble, que és d'estil modernista. Història L'actual edifici va ser alçat a partir de l'any 1761 al mateix indret on hi hagué una primitiva capella dedicada a sant Antoni, consagrada el 1563. Les obres de construcció van avançar amb interrupcions. L'edifici es va acabar en el període 1774-1783. El 1761, Josep Moner, mestre de cases, va fer una proposta per a la construcció d'una nova església parroquial però va perdre l'encàrrec. El 1762 per mitjà d'una declaració notarial es va fer una elecció popular del projecte i model de l'arquitecte de Barcelona Francesc Trillas. La construcció d'aquesta església fou possible, en part, gràcies al mecenatge del fabricant d'indianes Agustí Gibert i Xurrich (1704-1779), fill de Malgrat Durant la Guerra Civil espanyola (1936-1939) fou incendiada i saquejada, i van desaparèixer els objectes de més valor (dues custòdies, una creu i l'orgue). Posteriorment, els anys quaranta, l'església va ser restaurada. Arquitectura La planta de l'església consta d'una nau central i dues de laterals, separades per gruixuts pilars. Es la planta típica de les esglésies de la contrareforma. Al creuer hi té una cúpula La nau és de grans dimensions (45m de llarg per 24m d'ample), per aquesta raó se l'havia anomenat La Catedral de la Costa. La façana destaca per la seva sobrietat. Té coronament ondulat i una portalada de línies clàssiques amb una fornícula abarrocada on hi ha la imatge de Sant Nicolau de Bari i una rosassa que il·lumina l'interior de la nau. La portalada i la part central són fetes en peces de marbre de color blanc-gris. A l'esquerra de la façana hi ha el massís campanar de torre, vuitavat, alçat també el segle xviii però que resta inacabat. A l'absis trobem una llarga garita feta amb rajols i que té petites obertures per a armes de foc. Pel que fa al material s'utilitzen carreus a les cantonades i al campanar, maçoneria als murs i teules per la coberta. Imatges Bibliografia Fitxes Inventari Patrimoni Cultural Català. (IPCC) Generalitat PARADEDA I ROBERT, Ms. Fèlix. La vila de Malgrat i sos contorns, 1915. BARRAL I ALTET, Xavier. Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, volum 1, 2000 La construcció de l'església de Malgrat i els seus protagonistes. Agustí Gibert i Xurrich, un personatge oblidat. Malgratː Ajuntament, 2013. Referències Enllaços externs Església Parroquial de Sant Nicolau - Malgrat de Mar - Pobles de Catalunya
Església de Sant Sadurní d'Anoia

L'església de Sant Sadurní és un temple parroquial de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Les primeres notícies de la parròquia de Sant Sadurní de Subirats daten del 1129, i la primitiva capella romànica fou ampliada al llarg dels segles xii i xiii. Al segle xvi, l'església es trobava en estat ruinós, i el 1567 s'iniciaren les obres del nou temple d'estil gòtic decadent, del que només resta el campanar, acabat el 1606 segons una inscripció. El 1705, l'església fou consagrada, i el 1762, es desvinculà de la parròquia de Sant Pere de Subirats amb el nom de Sant Sadurní d'Anoia. El 1795 es van fer el sagrari i les grades; entre 1816 i 1823, la portalada renaixentista, l cor nou i l'orgue; el 1883, el transsepte amb el cimbori, adoptant així la nau planta de creu llatina. Durant la Tercera Guerra Carlina, la població va ser fortificada i es va emmerletar el campanar i s'hi instal·là un canó. Finalment, entre 1924 i 1927. coincidint amb les obres de la rectoria, l'església va ser novament reformada sota la direcció de l'arquitecte Francesc Folguera i Grassi, i els esgrafiats foren fets pel pintor J. Busquets. El 2003 va ser novament resturada. Arquitectura Està situada al nucli antic de la vila. Forma un conjunt amb l'edifici de la rectoria i la nova façana està feta en estil neobrunelleschià noucentista amb esgrafiats. Té un frontis amb capcer triangular i està precedida d'un pòrtic d'arcs de mig punt sobre columnetes. El temple és de planta de creu llatina, de tres naus i creuer amb cúpula semiesfèrica i absis rectangular amb dues capelles laterals. La coberta és de teula àrab. El campanar és de planta octogonal i obertures d'arc ogival, i està realitzat amb carreus disposats amb opus quadratum. A les arestes de la part superior es conserven unes gàrgoles, resturades recentment. A l'interior hi ha un conjunt de pintures murals policromes, situades a la part superior de la capella central de la capçalera i a la paret mitjana de la capella lateral dreta. Aquesta darrera, representa l'escena del Sant Sopar. Dins un interior arquitectònic i darrere una taula hi ha el Crist amb l'hòstia a les mans, i a banda i banda els deixebles situats a una distància d'ell, que està disposat formant gairebé un eix de simetria. Tots porten orla i van vestits amb túniques. La primera escena resta sense identificar, però està relacionada amb l'apoteosi de la Verge. Referències
Església de Sant Tomàs de Fluvià

L'església de Sant Tomàs de Fluvià és una església romànica del nucli de Sant Tomàs de Fluvià, municipi de Torroella de Fluvià (Alt Empordà). Està declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Es tracta d'una senzilla construcció aïllada en el moment de la construcció, però adossada actualment per una de les seves façanes laterals a una altra construcció. És una església d'una sola nau amb transsepte i capçalera de tres absis de planta semicircular a l'exterior i de ferradura a l'interior; l'absis central correspon a la nau i els laterals als braços del transsepte. La coberta és de teula, a dues vessants a dos nivells, més baix el dels extrems del transsepte. Té volta de canó amb arcs torals a la nau, i volta apuntada en el tram del transsepte. La façana presenta una porta d'accés d'arc de mig punt amb grans dovelles de pedra i escut a la clau doble obertura amb dos arcs escarsers, de maó. Exteriorment un mur sobrealçant assenyala la separació entre els absis i la nau i amaga la superior alçada de la nau i el transsepte en relació als absis. El material emprat en la construcció va ser la pedra, amb aparell regular disposat en filades horitzontals, i carreus ben escairats als angles. Conserva un conjunt pictòric descobert en restaurar la coberta. A l'absis s'hi troba la figura del Senyor en Majestat dins d'una mandorla i rodejat pel tetramorf i àngels. Al costat nord s'hi veu l'entrada de Jesús a Jerusalem el diumenge de Rams, a sobre de la qual hi ha representat el Sant Sopar, i a continuació l'empresonament de Jesús, apareix com Sant Pere talla una orella a Malcus i després la figura de Jesús qui el cura, mentre un soldat li agafa l'altra braç. La següent escena és la Crucifixió. L'últim tema és de les tres Maries davant del sepulcre. A l'interior de l'església es conserva una pica baptismal d'època romànica. Història L'església parroquial de Sant Tomàs de Fluvià és un edifici romànic del segle xi, bastit sobre les restes de construccions anteriors, probablement dels segles vii i viii. Va formar part del monestir benedictí fundat pels monjos de Sant Víctor de Marsella vers l'any 1070. Malgrat haver-se destruït el seu arxiu parroquial el 1936, se sap que va deixar de dependre de Marsella durant el segle xv, i que a partir dels segles xvi i xvii va ser regit per eclesiàstics de la diòcesi de Girona. Fins a l'any 1789 en què va ser convertida en parròquia, l'església depenia de la de Sant Martí de Canyà. L'any 1835, a conseqüència de la desamortització, el priorat de Sant Tomàs de Fluvià va ser extingit definitivament. Durant les obres de consolidació de la coberta del temple, el 1982, es va descobrir un conjunt de pintures murals romàniques de gran interès. Referències Bibliografia Centre d'Estudis del Baix Fluvià, "L'església de Sant Tomàs de Fluvià", Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 19 (1986), 313-318
Església de Santa Eulàlia de Mèrida

Santa Eulàlia de Mèrida és l'església parroquial del barri del centre de la ciutat de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) dedicada a santa Eulàlia de Mèrida, patrona de la ciutat. Actualment està protegida i catalogada com a bé cultural d'interès local e integrada dintre del Pla Especial de Protecció del patrimoni Arquitectònic de l’Hospitalet (PEPPA). Arquitectura És una església de tres naus de tipus basilical, amb absis central semicircular i un de lateral poligonal al costat esquerre. L'estil és monumental, amb estructures i formes neoromàniques i classicitzants, fora d'època. L'exterior és d'obra vista i té un porxo de tres arcs de mig punt davant la façana. A l'esquerra s'aixeca el campanar, de planta quadrada i format per tres cossos en degradació de dimensions. El primer cos està recorregut per unes bandes, a continuació hi ha un rellotge i, a la part superior, hi ha tres finestres d'arc de mig punt separades per columnes; en el segon cos hi ha altres tres finestres i l'últim cos, de forma vuitavada, té una finestra rectangular a cada cara. El campanar està coronat per un penell de ferro en forma d'àngel. El parament és de maó vist. L'església parroquial té tres entrades: una principal per la Plaça de l'Ajuntament, i dues laterals pel Carrer de l'Església i pel Carrer Tecla Sala. Al sostre hi ha tres mosaics: el "Jhesus", l'escut de l'Hospitalet i una al·lusió al pelegrinatge al sepulcre d'Eulàlia de Mèrida. A l'interior hi ha escultures de Rafael Solanic i Balius, vitralls i pintures. Història A finals del segle xv, el nucli al voltant de l'Hospital era ja prou gran i distant del de Provençana com per a construir un nou temple parroquial. La primera església es bastí al mateix indret que l'actual, però tingué una existència relativament curta. L'any 1600 es reedificà i s'aixecà el temple que va restar dempeus fins a l'any 1936. L'any 1937 es va enderrocar el temple parroquial de Santa Eulàlia de Mèrida, construït el 1579, i les "deu cases iguals", en el lloc que actualment ocupa la plaça de l'Ajuntament. Acabada la Guerra Civil, el Bisbat de Barcelona endegà una important campanya per tal de reconstruir les esglésies cremades o destruïdes durant el conflicte bèl·lic. A l'Hospitalet ens trobem amb el cas de l'església de la Torrassa i, per damunt de tot, amb el del temple parroquial de Santa Eulàlia de Mèrida, patrona de la ciutat. La nova església es començà a construir tot just acabada la Guerra Civil, el mateix any de 1939. La construcció del nou temple que estaria sota la mateixa advocació, es va encarregar a l'arquitecte municipal Manuel Puig Janer. La primera pedra es va col·locar el 16 de juliol de 1939; el 19 de març de 1942 s'inaugurà la primera meitat; el 20 de juny de 1943 es beneí el campanar i l'obra s'acabà el 26 d'octubre de 1947. Referències Enllaços externs «Església de Santa Eulàlia de Mèrida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Església de Santa Maria (Cornellà de Llobregat)

L'Església de Santa Maria és un temple parroquial de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història La primera església parroquial de Cornellà data del segle xi (1065-1095), quan hi ha enregistrades diverses donacions en moneda per a la construcció del temple. Als segles xv i xvi s'hi obriren diverses capelles laterals. Cap a la segona meitat del segle xviii, hom bastí una nova església al mateix lloc de l'anterior, que fou enderrocada el 1936, durant la Guerra Civil. L'actual va ser encarregada a l'arquitecte Enric Mora i Guasch, que la va construir al mateix lloc, però capiculada. L'antiga rectoria, que era al davant i s'ha conservat, serà el futur Arxiu Municipal. La primera pedra es va col·locar el 1940, i l'església va ser beneïda el 1948. Descripció Feta de maó vist i amb teulades de teula, és de planta basilical de tres naus, amb creuer i absis poligonal. En alçat, al mig del creuer s'aixeca un cimbori octogonal força baix i al costat de l'absis hi ha una torre campanar de base quadrada i coronament octogonal. La façana és porticada amb altes columnes. L'estil és d'un monumentalisme de postguerra de caràcter força retrògrad, cercant formes neoromàniques. Referències
Església de Santa Tecla (Montblanc)

L'Església de Santa Tecla és una església del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Ubicada al carrer de Santa Tecla, és una església de petites dimensions i d'estructura molt senzilla: una portalada de pedra amb l'escut i la Tau i una finestrella circular. Hi ha una porta de mig punt, una obra possiblement del segle xvii. Referències Bibliografia Porta i Balanyà, Josep Maria. Montblanc. Valls: Cossetània edicions, 2000. Vegeu la pàgina 83. Enllaços externs «Església de Santa Tecla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 16 novembre 2015].
Església de Santa Susanna de Peralta

L'Església de Santa Susanna de Peralta és un monument del municipi de Forallac (Baix Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'edifici és d'una nau amb absis semicircular originàriament romànic, època de la qual resta l'absis decorat exteriorment amb arcuacions llombardes i amb una finestra de doble esqueixada, coberta amb volta de quart d'esfera. El mur meridional de la nau i la base d'un cloquer de torre que restà inacabat a la banda Nord. Les restants estructures de la nau corresponen a un engrandiment del temple fet a les darreries del segle xviii, ja que fou gravat l'any 1791 a la portada del frontis, mur en el qual hi ha també un petit òcul. Al mur meridional de la nau hi ha una porta lateral d'arc de mig punt adovellat i s'hi conserva una altra finestra romànica de doble biaix. Damunt del campanar inacabat s'hi construí una espadanya de dues arcades. La volta de la nau és de llunetes. L'aparell romànic és de carreu i el dels sectors més tardans de rebles grans amb carreus angulars. Unes obres de restauració fetes els anus 1976-77 consistiren a descobrir els aparells, enderrocar una sagristia datada el 1650 en la seva porta que s'afegia a migdia i enretirar el cementiri situat vora el temple. Història L'església de Santa Susanna es troba a uns 200 metres al nord de les ruïnes del castell de Peralta, possessió medieval dels Cruïlles-Peratallada. A aquest lloc es deu referir la butlla del papa Benet VIII de l'any 1017 que confirma, entre molts d'altres, els dominis de l'abadia de Sant Esteve de Banyoles: " ... ipsa vinea de Susanna cum suo termino, cum eremo et culto, sicut in scriptura Sancti Stephani resonat. In Peralta et infra ejus termines." L'església no figura en els nomenclàtors de parròquies del segle xiv ni del XVII; cal suposar que ha estat des de sempre sufragània de la veïna parròquia de Sant Climent de Peralta. Referències «Església de Santa Susanna de Peralta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
Santa Maria i Sant Nicolau

Santa Maria i Sant Nicolau és una església parroquial a la vila de Calella i està dedicada a l'Assumpció i a Sant Nicolau de Bari i d'estil neoclàssic, va ser construïda el 1747 i ampliada el 1785. Conserva l'antic edifici del 1543-1564 (fou consagrada aquest darrer any), esfondrat a conseqüència de la caiguda del campanar. El temple actual fou dissenyat per Josep Morató el 1747. Després de la total destrucció i crema del 1936 de l'interior, el 1939 es tornà a reedificar i, finalment, el 23 de setembre de 1951 fou inaugurat el temple totalment reconstruït. Arquitectura L'església arxiprestal de Santa Maria de la Calella actual és un edifici d'estil neoclàssic, bastit a partir del 1747, quan caigué el campanar i esfondrà l'església anterior, i ampliat el 1785 segons plans del mestre Moretó de Vic. L'antic edifici fou bastit el 1543-1564, i d'ell es conserva la gran portalada d'entrada d'estil barroc. En la façana a part de la portalada d'entrada hi ha sobre mateix un rosetó i un ull de bou, a la part esquerra i un xic endarrerit amb relació a la línia de l'entrada hi ha el campanar de planta quadrada per acabar en un polígon. La planta de l'església té forma de creu llatina, d'una nau de 49m de llarg, amb creuer i absis poligonal segueix el model barroc derivat de Sant Felip Neri de Barcelona. Cinc trams de volta té la nau, amb dos de desiguals, els braços del creuer; la intersecció d'aquest és coberta amb una cúpula semi-circular. Entre els contraforts de la nau central s'obren quatre capelles a cada costat. El temple és il·luminat per la rosassa gran de la façana principal i dues finestres (posteriors) a cada costat de la nau. L'església es completa amb un campanar de 42m d'alçada de base quadrada, amb cos superior octogonal. La portada d'estil barroc està col·locada a la façana principal de l'església de Santa Maria de Calella. Després de l'esfondrament, en caure el campanar el 1747, de l'antiga església només en queda aquesta portada. Té incorporats dotze caps dels apòstols esculpits pel picapedrer Jean de Tours en pedra nummulítica, està dedicada a l'Assumpta i a Sant Nicolau de Bari i fou restaurada després de les destruccions sofertes l'any 1936. a part dels caps dels apòstols hi ha altres motius decoratius esculpits, a més d'una fornícula amb un sant. Referències Galeria Enllaços externs Santa Maria de Calella Arxivat 2021-07-15 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Iglesia de Santa María y San Nicolás (Calella)

La Iglesia de Santa María y San Nicolás​ es una iglesia parroquial en la ciudad de Calella y está dedicada a la Asunción y San Nicolás de Bari y de estilo neoclásico. Fue construida en 1747 y ampliada en 1785. Conserva el antiguo edificio del 1543-64 (fue consagrada este último año), derrumbado a consecuencia de la caída del campanario. El templo actual fue diseñado por Josep Morató el 1747. Después de la total destrucción y quema del 1936 del interior, el 1939 se volvió a reedificar y, finalmente, el 23 de septiembre de 1951 fue inaugurado el templo totalmente reconstruido. Es una obra del municipio de Calella (Barcelona) incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Descripción La iglesia arciprestal de Santa María de la Calella actual es un edificio de estilo neoclásico, construido a partir del 1747, cuando cayó el campanario y derrumba la iglesia anterior, y ampliado en 1785 según planos del maestro Moretó de Vic. El antiguo edificio fue construido el 1543-1564, y de él se conserva la gran portada de entrada de estilo barroco. En la fachada aparte de la portada de entrada hay sobre mismo un rosetón y un ojo de buey, en la parte izquierda y un poco atrasado en relación con la línea de la entrada está el campanario de planta cuadrada para terminar en un polígono. La planta de la iglesia tiene forma de cruz latina, de una nave de 49m de largo, con crucero y ábside poligonal sigue modelo barroco derivado de San Felipe Neri de Barcelona. Cinco tramos de bóveda tiene la nave, con dos de desiguales, los brazos del crucero; la intersección de este es cubierta con una cúpula semicircular. Entre los contrafuerte s de la nave central se abren cuatro capillas a cada lado. El templo es iluminado por la rosetón grande de la fachada principal y dos ventanas (posteriores) a cada lado de la nave. La iglesia se completa con un campanario de 42m de altura de base cuadrada, con cuerpo superior octogonal. La portada de estilo barroco está colocada en la fachada principal de la iglesia de Santa María de Calella. Después del derrumbe, al caer el campanario en 1747, de la antigua iglesia únicamente queda esta portada. Tiene incorporados doce cabezas de los apóstoles esculpidos por el cantero Jean de Tours en piedra numulítica, está dedicada a la Asunción y San Nicolás de Bari y fue restaurada después de las destrucciones sufridas en 1936. aparte de las cabezas de los apóstoles hay otros motivos decorativos esculpidos, además de una hornacina con un santo. Referencias Galería Vistas desde el campanario: Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María y San Nicolás. Santa María de Calella Archivado el 15 de julio de 2021 en Wayback Machine., ficha del catálogo del Ayuntamiento
Església de l'Immaculat Cor de Maria (Barcelona)

L'església de l'Immaculat Cor de Maria és un santuari i temple construït pels claretians entre 1904 i 1913 a l'actual barri del Camp d'en Grassot i Gràcia Nova de Barcelona. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església construïda entre el 1904 i el 1913 per l'ordre dels claretians al barri del Camp d'en Grassot i Gràcia Nova de Barcelona, al costat de l'escola religiosa. El promotor de la construcció va ser el claretià Joan Melé que va encarregar la construcció a Joan Martorell i Montells. L'església, de planta basilical, té un transsepte amb una cúpula al creuer sobre petxines i tambor, i un absis amb vitralls, pintures i mosaics a la volta. Té una capella dedicada a un dels fundadors dels claretians i una capella al Sant Crist. Una imatge del Cor de Maria de l'escultor Rius presideix l'església. La façana principal està dividida en tres eixos separats per unes torres de base octogonal de pedra ben escairada. A mitja alçada hi ha un fris de finestres cegues i, a sobre, una rosassa calada. Com a coronament té una cornisa crestada amb una creu al centre i un fris de finestres cegues d'arc de mig punt per sota. L'església va patir algunes modificacions posteriors com van ser la construcció de la cúpula, el 1941 per Joan Bergós i Massó i el campanar de planta rectangular molt diferent a la resta de l'església amb les parets arrebossades i pintades de blanc. El temple barreja elements d'estils neobizantins, neoromànic i mudèjars, allunyant-se així de l'estil neogòtic de l'arquitecte. Història La primera pedra va ser col·locada el 7 d'abril de 1904, coincidint amb el 50è aniversari de la creació del dogma de la Immaculada Concepció de Maria. El promotor va ser el claretià Joan Melé i la construcció va ser encarregada a l'arquitecte Joan Martorell i Montells, que va morir el 1906 abans de poder veure finalitzada l'obra, passant el relleu al seu renebot Bernardí Martorell i Puig. Durant la Setmana Tràgica de 1909 l'església va ser cremada quan encara no havia estat completada. La construcció va continuar i el temple va ser inaugurat el 1913, servint com a capella dels claretians, que residien al costat de l'edifici i que tenien el Col·legi Claret adjacent. L'any 1936 el temple va sofrir danys a causa de la Guerra Civil Espanyola, i fou usat com a taller de reparació de vehicles i magatzem. En l'actualitat encara es poden veure a la façana els danys causats per una canonada i trets de bala, que en record històric no s'han volgut restaurar. Després de la guerra l'església es va reconstruir i el 1940 va ser consagrada. El 1972 el santuari va passar a ser parròquia, que pertany a l'arxiprestat de la Sagrada Família. Les restes de Jaume Clotet i Fabrés (1822—1898), cofundador dels claretians, van ser traslladades l'any 1960 des del cementiri del Poblenou cap aquest temple, coincidint amb els actes commemoratius del centenari d'aquest orde religiós. Galeria d'imatges Referències