NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre de la Minyona

La Torre de la Minyona és una torre escapçada d'origen medieval (segle xi) del castell de Cardona. La torre té 13 metres d'alçada i una base de més de 10 metres de diàmetre. Tenia una considerable altura original de gairebé vint metres, que junt al lloc on es troba, li donaven un gran valor com a lloc de vigilància. A més la seva solidesa i el seu relatiu aïllament la feien un excel·lent polvorí i un calabós segur. L'any 1812, durant la Guerra del Francès es va retallar i eliminar el pis superior i es va deixar pràcticament en l'aspecte actual. És juntament amb la Muntanya de Sal un dels atractius turístics més visitats de Cardona. Llegenda Fa molts anys, Catalunya era conquerida per guerrers musulmans. Cardona era un poble emmurallat amb un castell de pedra i de sorra. Les festes en el Castell eren properes i tothom feia els preparatius. El Duc de Cardona va convidar al príncep moro Abdalà a anar a la festa i ell va acceptar la invitació. Durant la festa, la filla del duc, Adalés, passejava silenciosa i discreta pels jardins del castell. Abdalà va sortir a donar un tomb, quan el va sorprendre la bellesa d'Adalés. Es van enamorar l'un de l'altre, i es van jurar amor etern. Però van començar a veure's de nit i d'amagat. Perquè sabien que si els descobrien els seus dos pobles entrarien en guerra. Les coses no eren gens fàcils i un dia van ser descoberts. El duc va esclatar d'ira en saber la notícia, i com a càstig va condemnar la seva filla fent-la tancar a pa i aigua per sempre en una torre rodona que hi havia al castell. A Abdalà, li va prohibir entrar en les seves terres, alhora que li declarà la guerra. Perquè la Minyona no pogués parlar mai més amb ningú, el servent que li passava pel sostre, mitjançant una corda, una mica de pa i aigua cada dia, era cec i mut. La minyona va continuar allà tancada durant un llarg temps. Un dia el seu pare, el duc, va accedir a perdonar-la escoltant els consells dels nobles, però quan va arribar a Cardona ja l'esperaven els patges per dir-li que la seva filla era embolicada amb mantes en la porta de la torre. Havia mort d'amor i de pena. Durant la seva trista estada allí, va gravar una creu en la porta amb les seves ungles. Així va demostrar que el seu amor no l'havia fet renunciar mai a la seva fe. Explica la llegenda que la gent del poble quan dirigia la seva mirada cap al castell a les dotze de la nit, podien observar com el fantasma d'Abdalà rondava cavalcant amb el seu cavall per la torre -des d'aleshores anomenada "Torre de la Minyona"- fins a la muntanya de sal. Venia a buscar la seva estimada Adalés. Referències
Torre de la 'Minyona'

La Torre de la 'Minyona' (en español 'doncella') es una torre de origen medieval (siglo XI) del castillo de Cardona. Actualmente se encuentra a la mitad de su estatura original: la torre tiene 24 metros de altura y una base de más de 10 metros de diámetro. En su origen, tenía una considerable altura de casi veinte metros, que junto al lugar donde se encuentra, le daban un gran valor como lugar de vigilancia. Además su solidez y su relativo aislamiento la hacían un excelente polvorín y un calabozo seguro. El año 1812, durante la Guerra del Francés se recortó y eliminó el piso superior y se dejó prácticamente en el aspecto actual. Es junto con la Montaña de Sal uno de los atractivos turísticos más visitados de Cardona. Leyenda Hace muchos años, Cataluña estaba siendo conquistada por guerreros musulmanes. Cardona era un pueblo amurallado con un castillo de piedra y de arena. Las fiestas en el Castillo estaban próximas y todo el mundo hacía los preparativos. El Duque de Cardona invitó al príncipe musulmán (bereber) Abdalà a ir a la fiesta y él aceptó la invitación.​ Durante la fiesta, la hija del duque, Adalés, paseaba silenciosa y discreta por los jardines del castillo. Abdalà salió a dar una vuelta, cuando lo sorprendió la belleza de Adalés. Se enamoraron el uno del otro, y se juraron amor eterno. Pronto empezaron a verse por la noche y a escondidas, porque sabían que si los descubrían sus dos pueblos entrarían en guerra. Las cosas no eran nada fáciles y un día fueron descubiertos. El duque estalló de ira al saber la noticia, y como castigo condenó su hija encerrándola por siempre jamás en una torre redonda que había en el castillo. A Abdalà, le prohibió volver a entrar en sus tierras y le declaró la guerra. Para que la doncella no pudiera hablar nunca más con nadie, el sirviente que le traía un poco de pan y agua cada día, era ciego y mudo. La doncella continuó allí encerrada durante largo tiempo. Un día su padre, el duque, accedió a perdonarla escuchando los consejos de los nobles, pero cuando llegó a Cardona, lo esperaban los pajes para decirle que su hija estaba envuelta con mantas a la puerta de la torre. Había muerto de amor y de pena. Durante su triste estancia allí, grabó una cruz en la puerta con sus uñas. Así demostró que su amor no la había hecho renunciar nunca a su fe. Cuenta la leyenda, que a las doce de la noche se puede ver a Abdalà rondando a lomos de su caballo por la torre -desde entonces llamada "Torre de la 'Minyona'"-. Venía a buscar su querida Adalés. Referencias
Torre de la Mixarda

La Torre de la Mixarda o Torre dels Moros és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Figuerola del Camp (Alt Camp). Descripció Torre de guaita i de defensa moderna, de planta circular de 6'5 m de diàmetre exterior i uns 10 m d'alçada, des de la base fins al coronament. L'obra és de maçoneria, amb murs de 0'80 m de gruix, mantingut igual a totes les plantes. L'accés a la torre (de 115 cm d'amplada i 180 cm d'alçada), situat a la planta baixa, està orientat a llevant i presenta una llinda de pedra i brancals de pedra picada. A més, també s'observen diverses espitlleres i tres finestres quadrades a la part superior. L'estructura està rematada per un conjunt de tres gàrgoles per desaigua i, a la part més alta, tres mènsules, que devien sostenir tres matacans, actualment reconstruïts. A l'interior de la torre s'ha conservat un pis soterrani cobert amb volta de pedra lligada amb morter de calç, al qual s'hi accedeix per una petita obertura rectangular d'uns 60 x 70 cm. situada al sòl de l'exterior, i que tenia la funció de cisterna. No queda res dels tres sostres que hi havia: els de la planta baixa i els dos pisos superiors. A la paret d'aquest soterrani hi ha una inscripció grafiada de l'any 1615. La tècnica emprada en la construcció és la maçoneria ordinària, revocada a l'exterior, d'aspecte molt uniforme a tot el volum. Història J. Ruy-Fernández el 1918, a «Notas estadísticas e historicas del pueblo de Figuerola» va escriure: «Ab-al-Rahman, havent reconquerit Tarragona l'any 812, i veient-se hostilitzat des dels boscos del Camp de Tarragona on havien fugit els habitants de la ciutat decidí la construcció de les torres, anomenades «Guistanes», amb la finalitat de vigilància, defensa i contacte amb la torre de la Mixarda, que rebia les comunicacions de la Conca del Coll de Cabra i servia de sentinella avançat del Camp de Tarragona». No s'ha trobat cap referència documental que avali la reiterada repetició a la bibliografia de ser una torre dels segles XII-XIII, amb modificacions al segle xiv o XV. Aquesta datació es remet a «Notes Històriques de Figuerola» (1980, 30) que es recolza, per la seva banda, en l'esmentat manuscrit de J. Ruy-Fernández, avui perdut. No havent-hi documents, la datació es basaria principalment en l'aspecte formal de la torre. Sembla, per tant, que es tracta d'una torre moderna. És de titularitat municipal des del 2006, quan l'Ajuntament la va comprar per 24.000 euros. L'any 2007 es va fer una intervenció arqueològica consistent en l'excavació del sòl de la torre i en el buidatge de l'enderroc que amortitzava el soterrani, corroborant estratigràficament que tota la torre havia estat construïda en un mateix moment. Va ser en aquesta mateixa intervenció quan es va trobar la inscripció inèdita amb la data de 1615 al soterrani. Des de 2009, la torre està restaurada i oberta a la visita, i el seu entorn ha estat arranjat. Referències Enllaços externs «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona. Torre de la Mixarda a Castells Catalans
Jardines de la Torre de les Aigües

Los jardines de la Torre de les Aigües es un espacio verde público ubicado en el interior de una de las manzanas del ensanche de Barcelona, cuya entrada está situada en el número 56 de la calle Roger de Lauria. Historia En 1862 Josep Cerdà pidió licencia para edificar una de las primeras casas en el nuevo distrito del ensanche, sin embargo y a pesar de ser una zona notable por sus recursos acuíferos​ el Ayuntamiento no tenía resuelto el abastecimiento de agua potable a todas las viviendas, lo que obligó a que los propietarios se organizaran para encontrar soluciones. El 14 de octubre de 1862 Jaume Safont i Lluch, intendente honorario de provincia, concedió un terreno ubicado en la manzana 31, 32, LL, M​ a la Sociedad Ensanche y Mejora de Barcelona, quienes encargaron al arquitecto Josep Oriol Mestres la construcción de una torre lo suficientemente grande como para garantizar el abastecimiento de agua potable en la zona. El proyecto original contemplaba la construcción de una torre de planta hexagonal de 24 metros de altura con capacidad para almacenar 730m³ de agua, pero el arquitecto municipal no aprobó el proyecto alegando que sobrepasaba los 20 metros de altura máximos permitidos en el ensanche. El 30 de mayo de 1867, el alcalde Luis Rodríguez Téllez signó el permiso para poder realizar el depósito tras considerar que no se podía garantizar el fluido en los edificios altos si el punto más elevado de la torre medía lo mismo. En un edificio adyacente se instaló una máquina de vapor de 20cv, que posteriormente se electrificó, para hacer subir el agua del pozo a la parte superior de la torre, donde estaba situado el depósito. Con la construcción terminada, se inició la red de tuberías para repartir el fluido a las zonas cercanas. El 15 de junio de 1870 el terreno que ocupada la torre, a manos de Crédito y Fomento del Ensanche de Barcelona, fue adquirido por la Asociación de Propietarios de Agua del Ensanche.​ Ese mismo año, la torre fue elevada un piso más para poder aumentar la presión del agua. En 1987, el Ayuntamiento de Barcelona inició el embargo de los terrenos por deudas y un año más tarde, fueron expropiados y reconvertidos en el primer interior de isla recuperado como espacio público del Ensanche. Véase también Jardines interiores del Ensanche de Barcelona Ensanche de Barcelona Notas y referencias Bibliografía Jesús Portavella i Isidoro y Lluís Permanyer (2007). El interiors d'illa de l'Eixample (en catalán). ISBN 978-84-9785-392-7. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Jardines de la Torre de les Aigües.
Château d'eau de l'Eixample

Le Château d'eau de l'Eixample (en catalan : Torre de les Aigües) est un château d'eau de Barcelone construit en 1870, œuvre de l'architecte Josep Oriol Mestres et de l'ingénieur Antoni Darder. Sa fonction était la distribution d'eau potable aux premiers bâtiments du nouveau quartier de l'Eixample. Depuis 1987 il fait partie d'un jardin public. C'est une œuvre protégée comme Bien Culturel d'Intérêt Local. Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Torre de les Aigües (Eixample) » (voir la liste des auteurs). Bibliographie (ca) Jesús Portavella i Isidoro et Lluís Permanyer, El interiors d'illa de l'Eixample, 2007 (ISBN 978-84-9785-392-7). Liens externes (ca) « Torre de les Aigües », sur Ajuntament de Barcelona. Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Torre del Cucurull

La Torre del Cucurull, antic Castell de Roda, és un monument del municipi de Roda de Berà (Tarragonès) declarat bé cultural d'interès nacional. Construït als voltants del segle x. Descripció És una torre medieval i avui dia totalment en ruïnes. Es troba a la muntanya dels Molins, al cim d'una petita elevació anomenada el Cucurull, pujol que domina Roda de Berà. Disposa d'un extens control visual del seu entorn, especialment en direcció sud, on s'albira bona part del litoral. És de planta circular. Els tres metres inferiors, d'uns 3,5 m de diàmetre, són massissos i, a partir d'aquest nivell, el diàmetre interior de l'edifici és de 200 cm i el guix de les parets és de 110 cm. Només es conserva en una alçada de 3 m més (per damunt dels 3 m de la base massissa) i tota la part meridional de la construcció està molt malmesa. No hi ha cap resta de la porta, que segurament devia ésser en un pis superior, per tant, a més de sis metres del sòl exterior. La paret és feta, de manera general, amb pedres no gaire grans (uns 15 per 30 cm), sense treballar, arrenglerades en filades i unides amb morter de calç de poca qualitat. A tot el seu voltant sembla que hi havia una muralla de tancament, que es va conservar millor al costat sud i, en part, al costat est. A més, es conserva un mur que surt de la torre vers el sud, per enllaçar amb la muralla meridional, i una altra paret que surt de l'est de la torre i enllaçava amb la muralla oriental. El recinte clos devia fer de sud a nord uns 18,5 m de llarg i devia tenir uns 13 m d'amplada. La paret que surt de la torre en direcció sud té uns 70 cm de gruix, amb un tipus de pedra i morter molt similars als de la torre, fet que fa suposar que serien coetanis. El 2011 la Torre del Cucurull va ser rehabilitada davant l'evident risc d'ensorrament. Referències Enllaços externs «Torre del Cucurull». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Mas de la Creu

La Torre del Mas de la Creu és una torre situada al poble de Monnars, al municipi de Tarragona, declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. És una de les edificacions del mas de la Creu, el qual s'ubica en una zona muntanyosa en veïnatge amb altres masos fortificats de l'antic terme de Tamarit de Mar: els masos de Pastoret i de Sorder. La torre s'ha de situar en el context de les freqüents incursions de pirates moros que assolaren les costes durant els segles xvi i xvii. Actualment, tot i que resta en bon estat de conservació, està deshabitat. El nom de Mas de la Creu es deu al fet que justa al davant del mas i a l'inici de la zona de bosc hi ha una creu. Mas El mas es presenta com un edifici compacte, però al voltant d'un edifici originari es van produir diverses ampliacions. La major part dels edificis annexos estan relacionats amb la producció vinícola. El mas primitiu es troba al nord de la torre, té dues plantes més golfa. En la façana principal hi destaca la portalada d'accés, amb arc de pedra picada i pedra clau amb un senyal (tau?) en baix relleu com també la finestra emmarcada per carreus, després convertida en balcó. Les cantonades del mas són també de carreus. A l'altre costat de la torre, tancades en un clos al qual s'accedeix des de la façana principal per una portalada, diverses construccions d'una sola planta entorn d'un pati. La tècnica constructiva predominant és la maçoneria en tot el conjunt. Una mica allunyada del mas, ja integrada en el bosc la creu de forja sobre una columna de pedra que dona nom al mas. Just al darrere, la boca d'un calabós excavat en el terreny natural al qual s'accedeix per unes escales. Aquest accés està construït en fàbrica de maons. Es conserva encara una portella de barrots de ferro. Torre La torre és un edifici quadrat de 4,20 per 4,70 metres amb un gruix de mur de 0,90 m. L'alçada de la torre és de 14 metres, aproximadament. L'aparell és de maçoneria amb els angles reforçats i les obertures emmarcades per carreus. Es conserven matacans i merlets que són de tipus triangular esglaonat amb espitllera central. No hi ha cap porta d'accés a la torre que és de suposar es realitzaria des del mas. En els murs apareixen un seguit d'espitlleres defensades per quatre matacans existents en la part superior de la torre, tots ells centrats excepte el septentrional que està girat per defensar l'entrada del mas. Hi ha altres obertures de cronologia posterior i dues gàrgoles a la terrassa. La distribució interior és de planta, tres pisos coberts amb volta, més la terrassa superior. Referències Enllaços externs «Torre del Mas de la Creu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Mas del Bisbe

La Torre del Mas del Bisbe és una torre de defensa del segle xvi del municipi de Cambrils (Baix Camp) declarada com a bé cultural d'interès nacional. Descripció És una torre de planta quasi quadrada amb matacans i obra de paredat, amb reforços de carreus als angles. Els matacans són senzills i dobles. Un dels angles de la torre, el sud-oest, va esllavissar-se i tota l'estructura de l'edifici està en perill d'enrunament. Davant la porta tapiada hi ha un pou cegat. Té unes mides d'uns 5,75 metres de costat i uns 18 d'alçada. A l'angle est es podia observar una làpida romana posteriorment traslladada. Història Va ser construïda al costat de l'antiga Via Augusta per a vigilar i defensar la costa dels pirates berberiscs. Cap al 1950 va ingressar en el Museu de Reus un pedestal romà amb inscripció funerària (coneguda públicament des del 1927), que estava situat a l'angle est de la torre. Cap al 1978 va esllavissar-se l'angle sud, i va ser restaurada el 1987 per part de l'Ajuntament, evitant el definitiu enrunament. Referències «Torre del Mas del Bisbe». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012]. Enllaços externs «Torre del Mas del Bisbe». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Petrol

La Torre del Petrol és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de la Riba a la comarca de l'Alt Camp. Descripció La torre del Petrol és al cim del Puigcabrer, a 525 metres sobre el nivell del mar, a la Serra de Miramar. És una torre de guaita de forma cilíndrica feta amb pedra. Història Aquesta torre va ser construïda al segle xix durant la Tercera guerra carlina. El comandant de la Riba, Manuel Orozco, que hi era assignat per a combatre els carlins dirigits pel Nen de Prades, en va ordenar la construcció. En aquesta situació estratègica, ja hi havia hagut l'antic castell de la Riba, documentat l'any 1176. Des d'aquest lloc es podia defensar el pas natural de comunicació entre el Camp de Tarragona i la Conca de Barberà. Durant el dia servia com a torre de guaita i a la nit, com a torre de senyals òptics. El nom «del Petrol», li ve donat per la fama de bevedor que tenia Manuel Orozco, que demanava «petroli» a l'hora de demanar aiguardent. Un llamp va esberlar-la en temps de la guerra carlina i s'ha mantingut en aquest estat fins a l'actualitat. Referències Bibliografia Catala I Roca, Pere. Els castells catalans. 7 volums. Terrassa: Rafael Dalmau, 1967.
Torre dels Moros (Espot)

La Torre dels Moros, o, simplement, Torre d'Espot, és una torre medieval del poble d'Espot, dins del terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. És damunt del poble d'Espot, al seu sud-oest, al vessant obac del Pui de Linya, dessota i a llevant del Bosc de la Torre. Malgrat que el domini de la vall d'Espot està àmpliament documentat des del 1066, la torre no és esmentada en cap document, possiblement pel fet que era una torre de guaita depenent d'un castell, possiblement el de Llort. És una torre de planta circular, amb un diàmetre exterior de 7,3 metres. La part baixa està atalussada, arribat al diàmetre exterior de 8,7 metres. Assoleix els 13,5 metres d'alçada, i la porta, com en la major part de torres medievals, és a 5,5 metres de la base, encarada a llevant, i dos metres més amunt hi ha una obertura acabada en arc de mig punt, com la mateixa porta anteriorment esmentada. Al voltant de la torre, a més, s'obren fins a 9 espitlleres, algunes força grans. Es tracta, pel seu aparell i fàbrica, d'una construcció del segle xii o xiii. Referències Bibliografia Benito i Monclús, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep. «Torre d'Espot». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Enllaços externs La Torre dels Moros d'Espot en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Torre dels Moscats

Torre dels Moscats és un monument del municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional. És una torre de guaita, construïda als segles XVI o XVII, que devia servir de punt intermedi entre els punts de vigilància propers al mar i la població. Torre aïllada, a uns 3 kilòmetres a llevant de la vila de Torroella de Montgrí, construïda al mig d'un olivar, en els primers replans del vessant meridional del Montplà i no gaire lluny del paratge de les Dunes. Té forma cilíndrica i té gairebé tota la seva alçada, fins i tot conserva quatre merlets rectangulars. La porta d'entrada se situa al nivell del primer pis i té forma rectangular però és més ampla que alta. La resta d'obertures són petites espitlleres. A l'interior es conserven dues voltes cupulars que conserven la trapa i les marques concèntriques de l'encanyissat emprat per construir-les. A la base de la torre hi ha una obertura d'entrada molt mal feta que correspon a una època tardana quan la torre es va fer servir de barraca agrícola. Referències
Vilamirosa

Vilamirosa és un antic poble de la zona de Granollers de la Plana, al sud del municipi de Manlleu (Osona), situat a prop de l'antic mas del Fugurull, vora la carretera de Vic a Manlleu. El 1178 se sap que el municipi ja tenia batlle i que el 1301 constava d'un petit nucli de set cases i un edifici que pertanyia als Hospitalaris de Sant Joan. El 1401, Berenguer Padró, batlle de Sant Julià de Vilamirosa, va prestar declaració per unes qüestions sobre molins del Prior de Manlleu. En un cens de 1768 constava que en el terme de Sant Julià de Vilamirosa hi havia 22 masos amb 157 habitants i que en 1778, en documentació de l'arxiu parroquial manlleuenc, es deixava constància que el terme de Vilamirosa comprenia algunes cases de Granollers de la Plana i part també de la parròquia de Manlleu i que criminalment pertanyia a la jurisdicció a la Reial Audiència de Barcelona i en l'aspecte civil al comte de Centelles. La masia del Fugurull va tenir una protagonisme destacat durant la primera guerra carlina. En aquesta casa hi va instal·lar el seu quarter el Comte d'Espanya, Charles d'Espagnac, des d'on va bombardejar i atacar la població de Manlleu el 28 i 29 d'abril de 1839. Fins a l'any 1844 va ser municipi independent i aleshores, per dictat de la Diputació de Barcelona, es va fusionar amb Manlleu. Sant Julià de Vilamirosa Referències
Vilaterçana (Sant Llorenç Savall)

Vilaterçana és una masia de Vallcàrquera, en el terme municipal de Sant Llorenç Savall, a la comarca catalana del Vallès Occidental documentada des del segle xiv. Està situada a 591,7 metres d'altitud, al sud-oest de l'església de Sant Feliu de Vallcàrquera, a l'esquerra del torrent de la Font de Sant Miquel, a l'esquerra del Ripoll. És a llevant de l'extrem meridional de la Carena Gran. Forma part de la masia de Vilaterçana la Granja de Vilaterçana. Referències Enllaços externs Vilaterçana en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Vilatobà

Vilatobà és una masia situada al municipi de Castellar de la Ribera, a la comarca catalana del Solsonès. Es troba al costat nord de la carretera C-26 en el tram que va de Solsona a Bassella. S'aixeca a l'extrem SO del serrat de Costamala, a 752 m d'altitud. Enllaços externs Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia
Vilella (Navès)

Vilella és una obra de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia d'estructura clàssica de tres crugies, organitzada en planta baixa i dos pisos. La coberta és a dues aigües amb teula àrab. Les obertures són allindades, de perfil rectangular. També hi ha algunes construccions annexes, cossos la majoria d'un sol pis coberts a un vessant. L'aparell és molt irregular, de pedra unit amb morter. L'edifici està voltat pel bosc. Història La casa de Vilella la trobem esmentada al fogatge de 1553, amb el nom de Vilielles. Referències