NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Martí de Fellines

Sant Martí de Fellines és una església romànica del veïnat de Fellines, al municipi de Viladasens (Gironès). És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es troba dins el veïnat de Fellines, voltada d'unes poques cases. L'edifici és de planta d'una sola nau capçada, a llevant, per un absis semicircular de gairebé la mateixa amplada que la nau, amb una finestra de doble esqueixada. La coberta de la nau és de volta de canó apuntada. La planta ha estat força alterada pels afegits posteriors de les tres capelles laterals, dues de simètriques, al costat i costa de la nau, i encara una altra més petita al costat nord. La sagristia i el campanar de torre també responen a reformes posteriors. La portalada del mur de migdia és d'arquivoltes en gradació, llinda i timpà llis, respon a la tipologia romànica estesa en la zona de l'Empordà. És mencionada en un document de l'any 1058 amb motiu de la restitució de l'església per la comtessa Ermessenda al bisbe Berenguer de Girona. Referències
Sant Miquel de Canyelles

Sant Miquel de Canyelles és una església del municipi d'Aiguafreda (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La planta rectangular presenta una reducció en la zona de l'absis, també de planta rectangular. Un arc triomfal separa el presbiteri de la nau. La porta d'accés és situada a migjorn, amb un arc de mig punt molt senzill. Hi ha una obertura en forma de creu al mur de llevant i una altra rectangular al de ponent. La nau és coberta amb volta de canó. Teulada a dos vessants. El carener, damunt l'arc triomfal, fa pensar en un doble procés de bastida de l'edifici. És típica la volada del carener amb lloses en degradació. Història La primera documentació de la capella data de l'any 1309. La denominació de Canyelles ve del mas així anomenat que s'aixecava no lluny de Sant Miquel. El 1703, J. Serra de l'Arca es preocupà de fer restaurar les parets i la volta. Referències
Sant Miquel de Fonogedell

Sant Miquel de Fonogedell és una església romànica del municipi de Casserres, al Berguedà, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó de pedra, amb un petit absis a llevant. És una construcció força austera, sense ornamentació de cap tipus. El parament és de carreus de pedra d'una mida mitjana, disposats en filades i més o menys ben escairats. La porta d'accés originàriament es trobava al mur de migdia però ara està tapiada. La coberta és a dues aigües amb teula àrab. L'edifici romànic original ha sofert moltes modificacions. El campanar d'espadanya, la porta de ponent o el mateix pòrtic, així com la sagristia oberta a tramuntana, són molt posteriors. El cor, als peus del recinte, també modifica substancialment el seu aspecte primitiu. El seu interior està totalment enguixat. S'hi arriba per una pista que surt de Casserres, a l'esquerra, hi ha uns 5 km fins a l'església. Història Situada dins l'antic comtat de Berga, l'església de Sant Miquel de Fonogedell fou durant un curt període de la seva història església parroquial i propietat del monestir urgellenc de Sant Sadurní de Tavèrnoles. La primera notícia de l'església és de 1003 quan el bisbe d'Urgell confirmà els delmes i les primícies de Fonogedell a la parroquial de Sant Pau de Casserres. L'any 1040 figura com a parròquia independent del monestir de Tavèrnoles, però al segle xiii tornà a dependre de Casserres. Referències Enllaços externs «Església de Sant Miquel de Fonogedell». Ajuntament de Casserres. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 setembre 2015].
Sant Miquel de la Torre

Sant Miquel de la Torre, és una Església que també rep el nom de Sant Miquel d'Avellanacorba, Sant Miquel de Vellanacorba i Sant Miquel de Sacorba. Es tracta d'una església romànica situada al nucli de població de la Vall del Bac del municipi de la Vall de Bianya dins a la comarca de la Garrotxa. Està situada just a tocar de la masia coneguda com la Torre de la Vall del Bac, nom que per si sol ja evoca l'origen de l'edifici: un vell castell medieval que fou patrimoni de la família Bac. És un monument inventariat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És d'estil romànic de finals del segle xii inici del XIII tot i que va tenir alguna reforma el segle xviii. És un senzill temple d'una sola nau amb campanar d'espadanya sense diferenciació pel que fa a l'absis o capçalera. Síntesi històrica La primera notícia documental coneguda data de l'any 978, el lloc s'esmenta con "Avellana Curba" sense menció de l'església. L'any 998 ja era una feligresia i l'església ve designada en un document, on es parla de la donació de les dècimes de la parròquia a l'abat del monestir de Besalú, amb els mots següents: "Sancti Mikaelis, qui est situs in valle Segurilias in villa que dicitur Avellana Curva". El topònim d'Avellanacorba, tot i que ha estat substituït pel de la Torre, ha subsistit fins entrat el segle xx. Les visites pastorals del bisbat de Girona de l'any 1432 descriuen que les esglésies de la Vall de Bianya estan destruïdes pel terratrèmol de febrer de 1428 i es van habilitar barraques de fusta per acollir els altars i celebrar els oficis. Fa especial esment de l'església de Vellanacorba (Sant Miquel de la Torre) on, a causa del terratrèmol, les campanes eren en un bastiment de fusta al cementiri. Quan l'església fou reconstruïda exercí de forma temporal funcions parroquials, consta però, que al segle xvii ja era sufragània de la parròquia de la Vall del Bac. En algun moment s'afegí una sagristia, possiblement del segle xviii, de la qual es va prescindir l'any 1989. A començaments del segle actual hi havia a l'església una taula amb la representació de la Divina Pastora, així com un quadre amb la figura de Sant Miquel. Descripció Es tracta d'un edifici de finals del segle xii o principis del XIII d'una sola nau amb orientació de llevant (capçalera) a ponent amb absis carrat i per tant, és un edifici sense diferenciació pel que fa a l'absis o capçalera. Al mig hi ha una finestra obturada. La porta d'entrada, amb un arc de mig punt, és al costat de migdia, on hi ha també dues finestres d'arc de mig punt i de doble esqueixada. A ponent hi ha el campanar en espadanya, de dos ulls, que descansa sobre la paret, al mig de la qual hi ha una finestra estreta i allargada amb esqueixada única i acabada amb arc de mig punt. La coberta és de teula aràbica però sota es conserven restes de la primitiva coberta de lloses. Referències
Sant Miquel de Lloberola

Sant Miquel de Lloberola és una església del municipi de Biosca (Solsonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església és situada en una part elevada del poble i consta d'una nau amb capelles laterals, sagristia i cor als peus. La façana principal té una porta quadrangular i rosetó. El campanar és al costat de l'epístola i és de dos cossos separats per una motllura convexa. A la part exterior hi ha una balustrada d'obra. La teulada és a dues aigües. Pinacles amb boles decoren la torre campanar i la façana i té dos absis quadrangulars a cada mur lateral. Història En origen la parròquia fou del bisbe d'Urgell, si bé després fou donada al monestir de Solsona amb Sant Miquel del Mas d'en Forn. Posteriorment passaren a la mensa episcopal de Solsona. Referències
Sant Pere d'Avinyó

Sant Pere d'Avinyó és una església del municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història El temple romànic primitiu va ser construït per Màger, fill de Sindaret, i consagrat entre 973 i 995 pel bisbe Vives de Barcelona. El bisbe Vives i Màger, juntament amb la seva dona Sança, arribaren a un acord sobre el cobrament dels delmes, que Sindaret havia sostret violentament a l'Església, segons el qual Màger i la seva esposa poguessin cobrar aquests delmes en vida i tot seguit en feren donació a Sant Miquel d'Olèrdola. Audesind, fill de Màger, va morir el 1003 defensant el castell de Castellolí contra els sarraïns, i el seu testament sacramental va ser jurat sobre l'altar de Sant Pere. L'actual temple va ser bastit el segle xvii damunt de la primitiva església romànica. Tanmateix, el seu aïllament va fer que el 1975 es construís la nova església parroquial de Santa Margarida a Cantallops. Descripció És formada per una nau central i dues laterals, de dimensions reduïdes, cobertes amb volta d'aresta rebaixada i arcs torals que recolza en una cornisa clàssica que recorre els murs. La separació entre les naus s'ha fet per mitjà de pilars i arcs formers de mig punt. La capçalera és quadrada. La façana, d'estructura senzilla, presenta portal amb frontó triangular, ull de bou i coronament ondulat. Hi ha utilització de llenguatge clàssic. El campanar, de planta quadrada, s'eleva sobre una nau lateral, i té coberta de pavelló. Forma un petit nucli, juntament amb una masia que consta de planta baixa i un pis, amb portal d'arc de mig punt adovellat, i finestres emmarcades en pedra. A la llinda d'una finestra hi ha la data del 1698. Actualment, s'utilitza com a casa de colònies d'estiu. Referències
Sant Pere de Reixac

Sant Pere de Reixac és un temple parroquial catòlic ubicat a Montcada i Reixac (Vallès Occidental). És l'església parroquial de l'antic nucli de Reixac. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Es conserva l'església a partir de la reconstrucció de l'any 1676 i de posteriors millores. El lloc és documentat l'any 963 i l'any 1028 es documenta la parròquia en una escriptura de venda d'un alou, que comprenia els llocs de Porciano al pla; Bello Viziano, Albiniana i Canalies a la serralada. L'església fou consagrada el 28 de desembre de 1048 per Guilabert, bisbe de Barcelona. L'any 1171 fou donada a la canònica de la seu de Barcelona. L'any 1581 es va agregar al monestir de Sant Jeroni de la Murtra. Després d'ésser cremada durant la Guerra dels Segadors, el 1651, fou reconstruïda el 1676. L'any 1778, el bisbe de Barcelona, José Climent, la fa vicaria perpètua pel decret de Carles III. L'any 1876 la parròquia de Reixac va passar a pertànyer a Montcada. Descripció És un exemple d'arquitectura romànica religiosa, tot i que documentalment sembla provat que en dates del segle x, Reixac tenia temple i que en constituir-se en església parroquial cap a l'any 1028 s'hauria engrandit. L'estat actual és producte de la restauració a què ha estat sotmesa, a partir de la seva reconstrucció l'any 1676, i després més recentment s'han anat fent millores per a la seva conservació. La factura és representada per pedres i carreus ben escairats disposats per fileres. Les obertures són finestres amb esplandit. La porta d'entrada, orientada a migdia, és d'arc rodó de mig punt i adovellada, decorada amb una motllura que ressegueix tot l'emmarcament per l'intradós. El temple és de planta rectangular i a l'interior s'hi distribueixen dues naus orientades de l'est a l'oest. La nau més gran exterioritza un absis quadrangular i la més petita dibuixa a l'exterior un absis circular, en els dos casos amb finestres amb esplandit que donen llum a l'interior. Seguidament del mur de migdia s'estén el cementiri de la parròquia. La coberta és de teula àrab. El campanar, adossat al mur de migdia, presenta dos cossos ben diferenciats. El primer és quadrat i sembla originari de la primera època de l'església encara que també podria ser anterior i formar part d'una torre de defensa o de guaita. El segon cos és de planta octogonal i consta de dos registres, un primer pis i separats per una motllura un segon en el qual s'obren quatre finestres amb arc de mig punt. Els murs presenten uns carreus ben escairats, sobretot en el primer cos i fa pensar que el segon fou fet amb elements reaprofitats en la reconstrucció de l'església el 1676. La finestra és rectangular; la pedra de la llinda ofereix un treball dins les variants de l'arc conopial-flamíger. La llinda reposa sobre sengles pedres també treballades a fi i a efecte de donar més èmfasi a l'obertura de l'arc. Referències
Sant Sadurní de Fustanyà

Sant Sadurní de Fustanyà és una església romànica del poble de Fustanyà, al municipi de Queralbs, a la comarca catalana del Ripollès. Es troba enlairada a la vall del riu Freser, propera a un gran mas i al costat del cementiri obert. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció de nau única, coberta amb volta de canó apuntada. Presenta un arc triomfal i un absis semicircular molt més petit que la nau, orientat a llevant que a l'exterior mostra un fris sostingut per mènsules. Arran de l'arc triomfal, la nau té, a banda i banda, dos grans nínxols, oberts al gruix dels murs, com un rudiment de creuer. La portalada, al costat de migjorn, està formada per tres arcs en gradació i conserva la ferramenta. Al damunt del nivell de la porta, vuit forats, rítmicament distribuïts, indiquen que hi hagué un nàrtex de fusta protegint l'entrada de gairebé tota l'amplada de la façana, que ha estat restituït en la restauració. Sobre el peu de la nau s'aixeca el campanar de torre de coberta piramidal que possiblement és fruit d'una transformació de l'original d'espadanya. Sant Sadurní va ser la primera parròquia del terme actual de Queralbs, però en desconeixem la data de consagració. Referències
Sant Salvador de l'Avencó

Sant Salvador de l'Avencó és una església del municipi d'Aiguafreda (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella orientada a ponent d'una sola nau i presbiteri de planta rectangular. L'absis presenta a l'exterior una disminució d'amplada que fa aparentar la construcció com de dos cossos coberts amb una volta apuntada. Les antigues obertures, actualment tapades, foren tractades amb senzillesa. Els murs exteriors són fets amb carreus quadrejats, i els angles, la porta i el portal de ponent, doblement aixamfranat, amb còdols ben treballats. L'antiga porta orientada a migdia es troba actualment tapada. Història El primer document de la capella data del 2 de setembre de 1309. Hi ha altres notícies referents al llegat de la capella dels anys 1384, 1402 i 1440. En un document del 1608 es constata l'administració de la capella per part dels obrers, mentre que en un document de 1690 ja té un administrador. Al segle xv es va restaurar el campanar d'espadanya que actualment ha sofert una altra restauració, força malaurada. Sembla que al segle xvi es va aixecar el cor i es va haver de tapar la modesta portalada de migdia. Ha sofert diferents restauracions, la darrera portada a terme per veïns i estiuejants. Referències
Sant Salvador de les Gunyoles

Sant Salvador de les Gunyoles és una església del nucli de població de Les Gunyoles, situat dins el municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès), protegida com a bé cultural d'interès local. L'església de Sant Salvador de les Gunyoles apareix esmentada per primer cop el 1034 en el testament d'una dona anomenada Reciberga que dona per l'obra d'aquesta església. L'any 1185 apareix com a parròquia separada de la de Sant Pere. L'església actual fou construïda en el segle xviii, segons indica la data del 1776 que figura en una inscripció de la llinda del portal d'accés. Descripció L'església de Sant Salvador de les Gunyoles està situada dintre del nucli del mateix nom, i contribueix a configurar una petita plaça. Té tres naus, la central de canó amb arcs torals i llunetes i les laterals de volta d'aresta. La capçalera és quadrada, amb volta de quart d'esfera sobre trompes. La façana, d'estructura senzilla, presenta portal d'accés allindanat amb elements decoratius (pilastres laterals, frontó circular) propis del Neoclassicisme. Per damunt de la porta, la façana es completa amb una rosassa i un frontó triangular. El campanar, situat als peus de l'església, és de planta quadrada i té coberta de pavelló. L'interior, de gran simplicitat, segueix les directrius del llenguatge clàssic. Pintures de l'absis Pintures murals policromes on es representen els temes religiosos de l'Ascensió (amb el Crist dins d'una ametlla lluminosa, voltat d'apòstols en actitud d'esglai, vestits amb túniques i orla i disposats sobre un fons de paisatge -oblidant la llei de la perspectiva-), l'Anunciació i Sant Miquel. Pica Beneitera Pica d'estil romànic d'aparença molt primitiva. És del tipus de peu i es troba junt a l'entrada al costat de l'epístola. El vas és de forma semiesfèrica. Està decorat amb una sèrie de setze arcuacions de punt rodó que emmarquen sengles gallons rebuidats. A 3 cm de la boca presenta una motllura composta per una faixa de 2,5 cm d'ampla i un bossell en forma de corda. Un bossell com l'anterior divideix la copa en sectors de quatre gallons cadascun. El fust és de secció quadrangular amb els angles aixamfranats. Les cares d'aquesta columna eren decorades amb motius geomètrics de difícil interpretació degut al desgast de la pedra. En el punt d'unió amb la copa i a 12 cm d'aquest punt hi ha un bossell de corda. El fust es basa en un dau de 27 cm x 27 cm i 19 cm d'alçada. en la seva part frontal hi ha un botó ressortit amb una creu patent cisellada. Actualment s'utilitza com a pica beneitera, no obstant fins a èpoques no gaires llunyanes fou utilitzada com a pica baptismal. Referències
Sant Salvador de Mata

Sant Salvador de Mata és una església del municipi de Capolat (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i situada a la muntanya coneguda també com Sant Salvador. Descripció Restes d'una església preromànica de planta rectangular, amb els murs de tramuntana i els de ponent encara visibles, fets amb carreus de pedra picada ben escairats i col·locats en llargues filades. Aquest parament contrasta amb la resta, possiblement perquè en algun moment es remodelà la construcció. Per les restes conservades podem pensar que l'església no tenia arc triomfal, i el santuari no estava diferenciat de la resta, almenys en planta. L'església estava coberta amb bigues. Malgrat les modificacions i l'estat de ruïna total, l'església conserva part del paviment d'opus spicatum. Història L'església de St. Salvador de Mata fou consagrada el 900 pel bisbe de la seu d'Urgell, Nantigís. L'acta de consagració explica que l'església es consagrà a petició del l'abat Sunila i dels habitants del lloc que l'havien restaurada al lloc anomenat Matta monasterii. El 905 el cenobi encara subsistia, car Adalaiz, comtessa filla dels comtes Suniari i Richildis, donà per remi de l'ànima dels seus pares al Monestir de Sant Joan de les Abadesses tot el terme del Castell de l'Espunyola. Esmentant els seus límits es diu que "et de parte orientis affrontat in fines de Mata monasterio". A partir d'aquesta data el monestir de St. Salvador de Mata quedà perdut en la documentació. Referències
Sant Sadurní de Montmajor

L'església de Sant Sadurní de Montmajor és l'església principal del nucli de Montmajor, al Berguedà. Està catalogada com a patrimoni des del 1982. No està protegida i està en un bon estat de conservació. L'església va ser construïda el 1922 i substituïa l'antiga església de Sant Sadurní del Castell de Montmajor. Els germans Casimir i Esteve Sala Codinet en són les arquitectes que van optar per un estil historicista i eclecticista. Ubicació L'església de Sant Sadurní de Montmajor està situada a la carretera de Montmajor al Pujol de Planès, a la part alta del nucli capital del municipi berguedà. Descripció i estil Sant Sadurní de Montmajor té una sola nau i capelles laterals. El seu presbiteri està situat a la banda septentrional i forma un absis poligonal amb les capelles. La façana està situada a migdia i té una porta d'arc apuntat i una rosassa amb quatre lòbuls. Té un campanar amb la forma d'una torre amb la planta quadrada adossada a la banda occidental i a l'est de l'església hi ha la rectoria. Una volta d'aresta cobreix la nau interior. Dins l'església hi ha els retaules barrocs de Sant Esteve del Pujol de Planès (el major de Sant Esteve i el lateral del Roser), la imatge de la Dolorosa que estava al retaule major de l'antiga església del Sant Sadurní del Castell de Montmajor i una imatge de Sant Llop de la mateixa església. És una església eclèctica que té uns mòduls neogòtics medievalistes. Història El 1907 el rector Climent Camp va sol·licitar al Bisbat de Solsona poder viure fora de la rectoria de Sant Sadurní del Castell de Montmajor perquè estava en molt mal estat de conservació i va demanar construir una nova rectoria. Això, juntament amb el fet que els veïns del nou nucli de Montmajor situat a la zona dels Plans volien disposar d'un temple més proper, va fer que es demanés de fer una església nova. El 1911 la nova rectoria ja estava construïda al peu de la costa i s'hi va començar a construir el nou temple seguint el projecte dels arquitectes Casimir i Esteve Sala i Codinet aprofitant les pedres de l'antiga església del castell. El 17 de setembre de 1922 el bisbe de Solsona Valentí Comellas va inaugurar la nova església. El campanar, que es va començar a construir posteriorment, es va culminar el 1950. També s'hi va traslladar el cementiri de la parròquia. Entre el 1911 i el 1922 es van celebrar misses en una sala de la rectoria que servia com a oratori. El pressupost de la nova església fou de 10.000 pessetes. Referències Vegeu també Llista de monuments de Montmajor Enllaços externs Sant Sadurní de Montmajor a Conéixer Catalunya Bibliografia BACH, A, 1999: Notes històriques de Montmajor, a: L'Erol, nº63, Dossier: Montmajor, un municipi de sis parròquies, Berga, Àmbit de Recerques del Berguedà, pàgines 18-27.
Sant Salvador de Montmajor

L'església de Sant Salvador de Montmajor (o de Sant Salvador de Coll d'Alzina o Sant Salvador de l'Hospital) és un temple catòlic situat a Correà, al municipi de Montmajor, al Berguedà. Sant Salvador de Montmajor és d'estil medieval romànic, està en un estat de conservació dolent i desprotegit. Ubicació Sant Salvador de Montmajor està en un lloc de fàcil accés, al km 12,200 de la carretera B-420 entre Montmajor i Cardona, davant de la casa de Cal Bisbe, a prop de la riera de l'Hospital. Característiques i estil Sant Salvador de Montmajor és una església romànica. En l'actualitat està en ruïnes, ja que li manca la teulada. El seu mur meridional s'està derruint. Sant Salvador és una església petita que té una sola nau i un absis semicircular a la banda oriental. A migjorn hi té una porta d'arc de mig punt adovellada. Es creu que tot i que la teulada exterior tenia dues vessants, l'església fou coberta amb volta de canó. Sant Salvador té una finestra petita al centre del seu absis i una altra al costat esquerre d'aquest. El temple és regular i té una superfície considerablement gran. Els seus murs es van reomplir amb pedres irregulars. En l'actualitat no hi ha cap element decoratiu interior. Història Sant Salvador de Montmajor està situada a l'antic terme del Castell de Montmajor, a prop del camí ral que unia Berga amb Cardona. Es creu que a l'edat mitjana era una església sufragània de Sant Sadurní de Montmajor però fou atribuïda a Sant Martí de Correà el segle xiv. El 1337 hi ha un document que explica que el rector de Correà hi havia de celebrar quatre misses cada any. Situada en un territori límit entre el comtat de Berga i el comtat d'Urgell, formà part de la batllia de Cardona. El segle xviii va quedar sense culte, si tenim en compte que no està esmentada en el llistat d'esglésies parroquials o sufragànies del bisbat de Solsona. Sant Salvador de Montmajor fou construïda durant el segle xii. Referències Vegeu també Llista de monuments de Montmajor Enllaços externs Hospital de Coll d'Olzina a hostals.blogspot Església de Sant Salvador, Mapa de Patrimoni de la Generalitat