NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Joan Sescloses

Sant Joan Sescloses és una ermita de l'antic terme de Vilanova de la Muga, actualment dins del municipi de Peralada (Alt Empordà), que és inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Sant Joan Sescloses està situada a uns dos km de Castelló d'Empúries, si bé pertany a Vilanova de la Muga. És una construcció d'una sola nau amb absis trapezial. L'edifici està arrebossat tant interior com exteriorment. Al frontis hi ha una porta i una finestra rectangulars. El contorn superior de la façana és corbat i al seu damunt hi ha un campanar de cadireta d'un sol arc. Als murs laterals de la nau no hi ha cap obertura. L'absis conserva restes d'aparell en opus spicatum probablement de la primitiva construcció preromànica. Història Les primeres notícies documentals sobre Sant Joan Sescloses daten del segle ix. L'any 866, en un precepte de Carles el Calb, la cel·la monàstica de Sant Joan era confirmada com a dependent de Sant Esteve de Banyoles. La possessió de l'església de Sant Joan va ser causa del litigi al llarg del temps entre els monestirs de Banyoles, de Sant Policarp de Rasés i posteriorment de Sant Pere de Rodes, ja que l'any 944 Lluís d'Ultramar va donar Sant Joan Sescloses al monestir de Sant Pere de Rodes. El 1064 hi ha documentada la consagració de l'església de Sant Joan. Durant el segle xiii era parròquia; fou agregada a Santa Maria de Castelló d'Empúries com a sufragània el 1596. L'interior va ser reconstruït després de la guerra del 1936-39, ja que s'havien esfondrat les voltes de la nau i de l'absis. Malgrat tot, en els murs laterals exteriors de la nau, s'han detectat reformes efectuades entre els segles xvii-xviii. El coronament del frontis cal datar-lo entre els segles XVIII-XIX. El 1969, durant unes obres de neteja, es van descobrir estructures preromàniques amagades sota l'arrebossat, i un fragment de marbre blanc amb relleus, probablement pertanyent a un sarcòfag paleocristià. Referències
Sant Jordi d'Alta-riba

Sant Jordi d'Alta-riba és l'església parroquial d'Alta-riba, poble al municipi d'Estaràs, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església és al centre del nucli, d'estil romànic d'una sola nau orientada d'est a oest, realitzada amb carreus irregulars col·locats en filades, excepte les cantoneres de la torre campanar que estan fetes amb carreus regulars de grans dimensions, amb coberta a dues aigües. Actualment, la porta principal d'accés, posterior a la construcció de l'església, és a l'oest amb arc de mig punt rebaixat i adovellat, i a la seva dreta s'alça la torre campanar de planta quadrangular amb quatre obertures, una a cada costat, formades per arcs de mig punt rebaixats, datat el 1775, tal com ho indica, mitjançant una inscripció, una carreu monolític de grans dimensions situat a una de les seves cares, i de la mateixa època és l'ull de bou situat sobre la porta actual que té la funció d'il·luminar l'interior del temple. L'absis de planta semicircular i cobert amb una volta de quart d'esfera, queda amagat per una construcció posterior que forma part del recinte del cementiri, el qual està adossat al mur sud. Història És possible que en un primer moment aquesta església hagués tingut consideració de parròquia, però quan se'n comença a tenir notícies apareix sempre com a sufragània de Santa Fe. L'any 1183, quan encara s'estava acabant de bastir, Berenguer d'Alta-riba, castlà del terme, deixà dos sous per a l'obra Sancti Georgi Alta-riba i perquè els clergues diguessin misses per la seva ànima. El 1358 el bisbe de Vic, Ramon de Bellera, visità l'església i prohibí que es guardés l'eucaristia en un banc de seure, llavors els vilatans construïren un armari de pedra vora l'altar. Fou del bisbat de Vic fins a l'any 1595 en que passà al nou bisbat de Solsona. Referències
Sant Josep d'Olp

Sant Josep d'Olp és una capella del poble d'Olp, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita ermita d'origen romànic, està situada a un llom que domina gran part de la vall del Noguera, Rialp i part de la Vall d'Assua. En concret és al cim del Serrat de Sant Josep, uns 975 metres en línia recta al nord-est del poble d'Olp. La nau de planta rectangular romania oberta a l'exterior per un gran arc lleugerament rebaixat. Fa uns anys quant fou restaurada, es construí un mur que tancà la nau, deixant només una petita porta i dues obertures laterals una mica més reculades que l'esmentat arc. L'aparell és de pedra pissarrosa petita. L'edifici està cobert amb un llosat a dues aigües. Història Es tenen notícies de l'existència en aquest indret d'un antic castell. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Josep d'Olp en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Julià de Ceuró

Sant Julià de Ceuró és una església romànica del municipi de Castellar de la Ribera, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació Ceuró i la seva església s'aixequen dalt d'un turó a la carena del marge esquerre de la Ribera Salada, a ponent del Serrat de la Botjosa i a tocar del terme del municipi de Bassella. En el mateix promontori hi ha una gran casa i la rectoria. Una pista asfaltada permet anar-hi sortint, en direcció sud, de la carretera C-26 al punt quilomètric 89,1, entre Ogern i Castellar de la Ribera (42° 1′ 23″ N, 1° 22′ 10″ E). La carretera creua la Ribera Salada per un pont, s'enfila per l'obaga i arriba a Ceuró després d'un kilòmetre i mig. Arquitectura És un edifici de nau rectangular molt llarga, capçada a llevant per un absis semicircular. Exteriorment la decoració de l'absis i dels murs laterals ha estat resolta amb un fris d'arcuacions entre lesenes que s'ha perdut en part al mur de migdia per l'afegit d'un cos rectangular adossat. La finestra central de l'absis és de doble esqueixada i coberta amb un arc de mig punt adovellat. L'any 1905 un llamp va destruir la façana de ponent de l'edifici per on hi ha l'accés per un portal adovellat. L'interior de l'església va ser molt modificat quan fou realçada la nau i hom suplí la volta original amb una coberta de llunetes i creueria. El campanar d'espadanya situat a ponent és de dues obertures. El parament és de pedres escairades col·locades en fileres irregulars però uniformes. Notícies històriques El topònim "Ceuró" ha sofert moltes variacions, nou en concret. Sembla que es tractava d'un lloc d'orons. Sant Julià és un dels patrons més antics. L'any 1061 ja se'n constata el nom, però l'església encastellada d'aquest lloc ja existia a l'època preromànica. El seu terme és molt gran. L'any 1640 Josep Fretó hi va pintar dos retaules. Actualment, un està al Museu Diocesà i l'altre al santuari de Sa Vila, on va ser traslladat l'any 1880. Aquest, ja no es conserva perquè va ser destruït per la guerra. Referències
Iglesia de San Julián (Ceuró)

La iglesia de San Julián de Ceuró (en catalán: Sant Julià de Ceuró) es una iglesia románica del municipio de Castellar de la Ribera, en la comarca catalana del Solsonés. Es un monumento protegido e inventariado dentro del Patrimonio Arquitectónico Catalán como Bien Cultural de Interés Local.​ Situación La entidad de población de Ceuró y su iglesia se levantan sobre un cerro en la cresta del margen izquierdo de la Ribera Salada, a poniente del Serrat de la Botjosa y junto al término del municipio de Bassella. En el mismo promontorio hay una gran casa y la rectoría. Una pista asfaltada permite ir, en dirección sur, de la carretera C-26 en el punto kilométrico 89,1, entre Ogern y Castellar de la Ribera. La carretera cruza la Ribera Salada por un puente, sube por la umbría y llega a Ceuró después de un kilómetro y medio. Descripción Es un edificio de nave rectangular muy larga, rematada a levante por un ábside semicircular. Exteriormente la decoración del ábside y los muros laterales ha sido resuelta con un friso de arquerías ciegas entre lesenas que se ha perdido en parte en el muro del sur, por el añadido de un cuerpo rectangular adosado. La ventana central del ábside está abocinada y cubierta con un arco de medio punto adintelado. En 1905 un rayo destruyó la fachada de poniente del edificio por donde está el acceso que se realiza por un portal adintelado. El interior de la iglesia fue muy modificado cuando fue realzada la nave y se suplió la bóveda original con una cubierta de lunetas y crucería. El campanario de espadaña situado a poniente es de dos aberturas. El paramento es de piedras escuadradas colocadas en hileras irregulares pero uniformes.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Julián.
Sant Julià i Santa Basilissa de Fortià

Sant Julià i Santa Basilissa de Fortià és una església del municipi de Fortià (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Julià i Santa Basilissa està situada al centre del poble, al costat de la Plaça de Catalunya. Aquesta és una església d'una sola nau amb capelles laterals i absis poligonal. La nau està dividida en tres crugies per dos arcs torals apuntats. Les voltes de la nau, del presbiteri i de la majoria de les capelles laterals són de creueria. Hi ha un cor també d'arc rebaixat i volta, també de creueria. Al frontis hi ha la portalada, rectangular. La llinda de la porta té una inscripció en llatí i la data 1573. Sobre la llinda veiem un guardapols i una fornícula sense imatge emmarcada per una arquivolta de mig punt que sobresurt del mur. Al centre de la façana també hi trobem un rosetó. Al costat esquerre de la façana hi ha el campanar, de planta quadrada, amb dos pisos d'arcs de mig punt i coberta apiramidada. A la part alta trobem una gàrgola a cada costat. A l'altre costat de la façana veiem una altra torre, construïda al segle xx, d'alçada inferior que la primera, també de planta quadrada però aquesta és totalment cega, i només a la zona posterior té una obertura que és rectangular. A la part superior de la façana entre les dues torres, hi ha merlets esglaonats, decoratius. El mur lateral dret està en part arrebossat, a diferència de la resta de l'església a on podem veure l'aparell. L'absis és de planta poligonal, de cinc cares, i a cada un dels angles hi ha contraforts de carreus entre els quals hi ha finestres de mig punt. Dins del temple hi ha fins a fins a vuit làpides i dues osseres datades entre el segle xvii i el xx, algunes de les quals en molt bon estat de conservació. És l'únic testimoni dels enterraments anteriors a l'època del nou cementiri. Història El temple de Sant Julià és un edifici d'estil gòtic tardà, bastit entre el segle xv i XVI, acabat de bastir a la segona meitat del segle xvi, data que figura a la portada. Probablement aquesta església va ser construïda en substitució de l'anterior, documentada des del segle xii, que va quedar molt malmesa per causa de l'aiguat del 1421. Referències
Sant Julià de Ribelles

Sant Julià de Ribelles és una església de l'antic poble de Ribelles, actualment del municipi d'Albanyà, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Antiga església parroquial del poble de Ribelles. Es tracta d'una construcció romànica que presenta les característiques pròpies del segle xii, tot i que s'hi observen restes d'una edificació anterior. Consisteix en una sola nau amb teulat sobrealçat i presència, a llevant, d'absis semicirculars amb cornisa i finestra central. En el mur del lateral del costat nord es presenten dues finestres senzilles i cornisa, mentre que, al migdia, hi ha construccions annexionades en centúries posteriors. La porta d'ingrés adovellada es considera que pertany al segle xv, o principis del segle següent, i es troba a la banda de la posta de sol, a la qual també hi ha un campanar d'espadanya de doble obertura, que es converteix, posteriorment, en una torre amb teulada a dos vessants. Història Un temple anterior fou consagrat l'any 947 per Gotmar, bisbe de Girona. Entre els anys 1094 i 1273, constà com a parròquia de "Sancti Juliani de Ribelles" si bé l'any 1362 el nom del lloc, unit al de l'església, sofrí una petita modificació, raó per la qual actualment s'escriu "Ribellis". En els temps del bisbe de Girona, Josep Taverner (1721-1726) era ja una església depenent de la parròquia de Sant Llorenç d'Oix. Ribelles té uns goigs dedicats per a la veneració del sant. Referències
Sant Julià del Fou

Sant Julià del Fou, de vegades escrit com a forma antiga Sant Julià d'Alfou, és una parròquia del municipi de Sant Antoni de Vilamajor, a la comarca del Vallès Oriental (Baix Montseny), actualment envoltada per una urbanització que porta el seu nom. Té el cementiri a la banda de migdia i la rectoria al nord. Origen El topònim es troba document per primera vegada sota el nom d'Alfozi l'any 941. El 1142 el bisbe de Barcelona i el bisbe de Vic consagraven l'església de Sant Julià. Fins al 1822, la parròquia de Sant Julià d'Alfou va pertànyer a la Batllia de Vilamajor. Carrer i Braç de Barcelona L'any 1384 el rei Pere III el Cerimoniós concedí a la Batllia de Vilamajor compresa per Sant Pere de Vilamajor -La Força de Vilamajor-, Santa Susanna de Vilamajor, Sant Julià d'Alfou i Cardedeu el títol de Carrer de Barcelona pel qual diposava que tots els veïns poguessin gaudir de tots els privilegis, llibertats, gràcies, franqueses, usos i costums que havien estat concedits a la ciutat de Barcelona. Edifici L'església és una construcció del segle xii, engrandida en els segles xvi i xvii, XVIII i xix. La portalada s'obre a ponent, i està datada l'any 1643 amb una capçalera en forma de petxina, el portal amb motllures, i sobre el portal, una finestreta. És d'una sola nau, petita, d'estil romànic, amb volta de creueria i la clau decorada, l'obra és de paredat i està emblanquinada. La façana és de construcció posterior, decorada amb un capçal a manera de petxina plana semicircular. La teulada és a dos vessants. El presbiteri cobert amb ogives que s'uneixen a la clau formant una creu. Entre els contraforts, hi ha dos altars laterals a bada i banda de la nau central. Campanar El campanar és de planta rectangular té tres cossos separats per cornises, és de paredat i carreu, coronat per merlets i una piràmide quadrada. Les finestres, una d'elles geminada, són posteriors. El segle xvi se li van obrir capelles de volta de canó seguida. Actualment només té una campana. Referències Vegeu també Batllia de Vilamajor Escoles unitàries de Sant Julià d'Alfou
Sant Julià d'Estaràs

Sant Julià d'Estaràs és l'església parroquial del poble homònim (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Aquesta església fou des de sempre una sufragània tradicional de Santa Maria de Gàver, dins el bisbat de Vic, i per aquest motiu no consta a les llistes de les parròquies del bisbat de Vic dels segles xi i xii ni tampoc en la relació de les esglésies que pagaren la dècima per a la Croada dels anys 1279 i 1280. Encara era sufragània el 1685, quan està documentada la visita del bisbe Antoni Pasqual. Aleshores Sant Julià pertanyia al deganat dels Prats de Rei, mentre que Gàver era de Santa Coloma de Queralt. També es deia que el seu titular era Santa Magdalena, però en algun moment retornà a la seva antiga advocació. El 1957, la parròquia passà a formar part a la diòcesi de Solsona. Descripció Església situada al centre del poble d'Estaràs, realitzada amb paredat, d'una sola planta sense absis i amb coberta a dues aigües. La porta d'accés, posterior a la construcció del temple, és d'arc de mig punt adovellat i envoltat per un guardapols, per damunt de la qual apareix un òcul. A la façana lateral dreta es pot veure tapiada l'entrada primitiva al temple, d'arc de mig punt adovellat, acompanyada per un campanar d'espadanya de dos ulls, obertures realitzades amb arc de mig punt amb coberta feta amb lloses de pedra i a dues aigües. Pica baptismal La pica d'aigua beneïda es troba a l'interior de l'església. Consta d'un peu molt arcaic, el qual sembla no correspondre originàriament amb aquest element, i d'una pica de petites dimensions amb lòbuls decoratius a la part inferior i a la interior. Està envoltat per una sanefa senzilla. Feta de pedra, és llisa tant a l'interior com a l'exterior. Presenta unes grans dimensions. El peu és quadrangular, arcaic. La copa és tosca i es troba bastant deteriorada. Referències
Sant Julià i Santa Basilissa de Vulpellac

Sant Julià i Santa Basilissa és una església al nucli de Vulpellac (municipi de Forallac, Baix Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional. El temple està situat al costat del castell de Vulpellac, al centre del nucli fortificat. Arquitectura És un edifici d'una sola nau amb contraforts exteriors, absis poligonal a l'interior i semicircular a l'exterior, i coberta de teula a dues vessants. La façana principal es troba orientada a ponent i presenta un parament de carreus molt ben treballats. La porta d'accés és d'arc ogival i té llinda i timpà sense decoració. Els únics elements ornamentals d'aquesta porta són les bases de les tres arquivoltes, amb relleus vegetals i testes de persona. Al centre de la façana hi ha una senzilla rosassa. L'edifici es completa amb uns pilars que serveixen de base a un campanar de paret inacabat. El campanar, de base quadrada i molt estilitzat, s'eleva a l'angle nord-oest de l'església. L'interior, cobert amb volta de creueria, conserva l'escut dels Sarriera en algunes impostes. Història L'església de Sant Julià i Santa Basilissa està situada al costat del castell, del qual era l'antiga capella. En l'actualitat, ambdós edificis són separats per una reixa. La primitiva església, de la qual s'han trobat alguns vestigis, degué ser d'època romànica. L'edifici actual data del segle xvi, i va ser bastit en estil gòtic tardà, probablement en el moment de reforma del castell en temps de Miquel Sarriera. La restauració de l'església fa uns anys, realitzada al mateix temps que la del castell-palau, va deixar al descobert la decoració mural barroca de l'interior. Referències «Sant Julià i Santa Basilissa de Vulpellac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
Sant Julià d'Ainet de Besan

Sant Julià d'Ainet de Besan és l'església parroquial del poble d'Ainet de Besan, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a llevant del centre de la població. Història La primera menció d'aquesta església es remunta a l'any 1075, quan Elliarda, muller de Guitard Isarn de Vallferrera, cedí la dècima d'aquesta església a Santa Maria d'Urgell. En el document esmenta Asnet, però en les delimitacions de la parròquia explicades en el document, queda molt clar que es tracta de l'església d'Ainet de Besan. Al llarg de l'edat mitjana són diversos els esments de Sant Julià. De l'església medieval, romànica, només en queden algunes restes entre les parets del temple que ha arribat als nostres dies, majoritàriament de factura barroca. Descripció Església d'una sola nau amb dues capelles laterals a cada costat, sobre les quals s'obren un parell d'arc amb galeries, coberta amb volta de llunetes. A l'est, la nau és rematada per un absis semicircular. A l'altre extrem s'aixeca una torre campanar acabada amb un agut xapitell i en la qual hi ha també una altra data gravada: el 1828. La coberta és de llicorella a dues vessants. Els murs exteriors apareixen arrebossats amb calç. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Julià d'Ainet de Besan». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Julià d'Ainet de Besan en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Julià d'Arrós

Sant Julià d'Arròs és l'església parroquial del poble d'Arrós de Cardós, en el terme municipal d'Esterri de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà. Històricament en depenia l'església de Santa Maria de Ginestarre, que després fou traspassada a Sant Pau i Sant Pere d'Esterri de Cardós. L'església és documentada diverses vegades al llarg de l'edat mitjana i de la moderna. Tanmateix, el temple actual data del segle xviii. Església d'una sola nau amb capelles laterals i capçalera rectangular al nord. Adossat a la façana de migdia, en la qual s'obren la porta de mig punt i un òcul, es troba el campanar. L'aparell és irregular, amb façana, torre i part superior dels murs laterals arrebossats. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Julià d'Arrós». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Julià d'Arrós en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Julià d'Ordis

Sant Julià i Santa Basilissa és l'església parroquial del nucli històric del poble d'Ordis inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura L'església de Sant Julià és un edifici d'una nau amb capelles laterals creuer i absis semicircular. Podem parlar de dos períodes constructius apreciables a Sant Julià i Santa Basilissa d'Ordis. A la façana de ponent es conserva part de l'aparell romànic de carreuada. És visible la finestra romànica que s'obria al centre del mur, que posteriorment va ser tapiada i els seus arcs destruïts en construir un petit rosetó. L'aparell romànic de carreuada, en pedra arenosa, és visible al frontis i al mur de migdia; en aquest darrer mur, per les restes apreciades, s'hi obriria una porta. Tanmateix, d'època romànica és la cornisa incurvada. Romàniques són també la nau, amb volta apuntada. Les capelles laterals són obra dels segles XVI-XVII. Posteriorment, segle xviii, s'hi efectuaren unes modificacions. Al frontis s'hi obria una portalada rectangular, amb un deix neoclàssic, amb muntants que simulen una pilastra; es corona amb dos pinacles amb una bola al cim. És en pedra d'Avinyonet. La capçalera ofereix un absis semicircular i el creuer apareix cobert per una cúpula. S'intentà aixecar un campanar que està als seus inicis, de base quadrada en enlairar-se adaptava la forma vuitavada, no s'arribà a cobrir. Història El 1019 l'"Eclesiam de Ordeis" pertanyia a la canònica de Girona i el 1092 s'esmenta Sant Julià d'Ordis i el 1154 Ramon de Cistella i Ramon Guerau de Santa Eulàlia i Germans renuncien a la meitat del delme de la parròquia de Sant Julià d'Ordis. Apareix esmentada a finals del XIII i també en el XIV. Les dues capelles laterals són obra dels segles XVI-XVII, mentre que l'actual capçalera i el creuer substituïren al segle xviii l'antiga capçalera romànica. Referències