Sant Esteve de Vilobí

Sant Esteve de Vilobí és una església parroquial de Vilobí d'Onyar (Selva), catalogada com a bé cultural d'interès local. Està dedicada al patró del poble, Sant Esteve màrtir, i també hi reben veneració dos beats màrtirs de la parròquia. Tanmateix, aquesta església té el campanar més alt i esvelt de la comarca de la Selva amb una alçada de 40 metres. Història La primera notícia documental de la parròquia és del 1064, quan era instal·lada a la capella del castell, que ocuparia el lloc de l'actual presbiteri. Al segle xviii, el creixement de la població la va fer insuficient per a celebrar-hi els oficis religiosos, i el 1758, Domingo Gañete, rector entre 1753 i 1767, proposà la construcció d'un nou temple, la primera pedra del qual va ser col·locada el 21 d'octubre del 1759. Tot i que no hi ha constància documental, és possible que l'arquitecte fos Ignasi Albrador, o bé Narcís Soriano, per la similitud de la portalada amb la de la Casa de Misericòrida i Hospici de Girona (1774), de la que foren els autors. Entre 1759 i 1773, es construí bona part del temple i fou obert al culte. El campanar, tot i haver-se iniciat conjuntament, quedà relegat a un segon pla per a donar prioritat a la construcció de l'església. El 1783 se'n començà a edificar el primer pis sobre l'antiga torre del castell, però les obres van estar interrompudes fins al 1789, any en què s'inicia un plet pel pagament de les obres que durà 5 anys. L'arquitecte encarregat de fer l'informe va ser Francesc Soriano que també fou l'encarregat d'acabar el projecte. A partir del 1794 es reemprengueren les obres, acabades el 1858 amb el coronament del campanar i la col·locació de la cornisa i els cinc gerros que rematen la façana del temple. El cos adossat al costat dret, que avui és la sagristia, havia estat al segle xviii el que es coneix com l'Estudi Vell, on s'impartien les classes en l'època en què l'educació anava a càrrec de l'Església. El novembre de l1934 es va adossar al mur nord-oest, on hi havia l'antic cementiri, el local del casal parroquial que ha estat restaurat el 2002 i actualment és la seu de Càritas. El 1936, el temple va ser incendiat i després de la Guerra Civil va ser rehabilitat per l'arquitecte Ignasi Bosch i el constructor Pere Astort. El retaule actual de l'altar major és del 1955. El 1999 va ser restaurat el campanar, amb una subvenció del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Descripció És un temple de planta de creu llatina amb capelles laterals i absis carrat. Presenta coberta de voltes separades per arcs de mig punt i a la zona del transcepte hi ha una volta de quatre punts. Destaca la portalada de pedra amb porta d'arc carpanell flanquejada per pilastres d'ordre compost, amb un fris amb la data inscrita de 1772, que sosté quatre gerres en relleu i una fornícula al centre amb la imatge de sant Esteve. La part superior d'aquest conjunt escultòric es troba en força mal estat per l'erosió de la pedra. Al centre de la façana s'obre un ull de bou i, a banda i banda, unes finestres rectangulars. El coronament és un fris curvilíni rematat per quatre gerros i una creu central. El campanar va ser bastit sobre una de les quatre torres del castell. En la part més baixa és de planta quadrada i amb parament de pedra volcànica, per passar a una planta octogonal de carreus ben escairats feta de pedra numulítica de Girona. El model que es va seguir és el del campanar de Vilanova (1670) projectat per l'arquitecte fra Josep de la Concepció que va tenir una gran difusió. És de dos pisos, oberts amb un total de 16 finestrals apuntats, balustrada i cobert per una cúpula apuntada. El parament és de maçoneria amb els angles amb carreus ben escairats i la façana presenta arrebossat pintat de groc. Al costat esquerre hi ha adossada una construcció de planta rectangular i un sol pis que data del 1934 i va ser bastida com a casal parroquial. És una construcció senzilla de composició molt equilibrada de rajol vist que presenta obertures rectangulars amb arcs de descàrrega. Al costat dret hi ha un cos adossat que és l'actual sagristia. Referències