NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Tonijoan

Can Tonijoan és una masia de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de pagès que conserva el propi caràcter i utilitat. La casa habitatge, amb els coberts i annexos d'una planta, fan redós o eixida que es tanca amb un portal. La casa és d'obra de pedra i part de tàpia, avui totalment encalçada. Els balcons, de tendència modernista, són com les reixes de les finestres dels baixos del primer quart del segle xx. Dins un dels porxos conserva una mola d'olives en bon estat. Referències
Església Nova de Sant Miquel (l'Espluga de Francolí)

Església Nova de Sant Miquel és una obra de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església d'estil classicitzant, que es pot comprovar clarament en la forma de la portalada, en els detalls del frontó i campanar. L'interior està pintat, en el mateix estil i l'altar hi ha unes pintures de Llucià Navarro. Història Fou consagrada el 1871 i les obres s'acabaren el 1888. Referències Enllaços externs «Església Nova de Sant Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Jardins de Bacardí

Els jardins de Bacardí són una zona verda del barri de la La Maternitat i Sant Ramon de Barcelona. Estan situats entre la Travessera de les Corts i els carrers de Benavent, Felipe de Paz i Comandant Benítez, just davant del Camp Nou, i ocupen una superfície aproximada de 7.000 m². Història Aquests terrenys pertanyien a la finca de Ca n'Ermengol. A finals del segle xix, fou adquirida per Baltasar de Bacardí i de Janer, que va convertir la masia en una casa senyorial amb uns grans jardins per al lleure familiar. El 1958 morí la seva neta Anna de Bacardí i Ribas, i els seus tres fills en van iniciar la parcel·lació i venda. Poc després, la casa va ser enderrocada per a l'ampliació de la Travessera de les Corts, mentre que els jardins van ser expropiats per l'Ajuntament de Barcelona l'any 1963. Descripció Dins dels jardins hi ha una gran àrea de gossos de 700 m², la més gran que del districte de les Corts. Aquesta àrea compta amb un circuit d'agilitat, fonts i mobiliari urbà. Encara s'hi conserven palmeres singulars de diferents espècies i plàtans, així com una alzina centenària, catalogada com a arbre d'interès local. Es tracta d'un exemplar de més de 14 m d'alçada, 8 m de diàmetre de copa i es calcula que va néixer l'any 1904. També n'hi ha trobar altres espècies d'arbres com: el braquiquíton (Brachychiton populneus), el pi australià (Casuarina cunninghamiana), l'arbre de l'amor (Cercis siliquastrum), la jacaranda (Jacaranda mimosifolia), la magnòlia (Magnolia grandiflora), l'olivera (Olea europaea), la parquinsònia (Parkinsonia aculeata), el pi blanc (Pinus halepensis) o el pi pinyoner (Pinus pinea) entre d'altres. Referències
Mare de Déu de les Esplugues

La Mare de Déu de les Esplugues és un santuari de l'antic terme de Conques, actualment integrat en el terme municipal d'Isona i Conca Dellà. Està situat a l'extrem nord-oriental del Mont de Conques, a migdia i a prop del poble de Sant Romà d'Abella. El temple actual és obra d'una època difícil de precisar, atesa l'amalgama de construccions que presenta. Una part del mur nord, sobretot, presenta carreus grossos, regulars, ben tallats i escairats, que podrien correspondre a parets molt antigues reaprofitades a l'edat moderna, en el moment en què es feu el santuari actual, damunt de la plataforma sota de la qual hi ha les esplugues que donen nom al lloc. En una d'aquestes esplugues hi ha les restes del santuari antic, que podrien correspondre a un edifici de l'època romànica. El santuari actual és d'una sola nau, sense absis exempt, on només destaca la porta, a ponent, adovellada. Talla romànica La marededeu de les Conques, popularment coneguda com la Mare de Déu de les Esplugues, venerada des d’època medieval, es podia veure durant l’aplec de dilluns de Pasqua a l'ermita. Custodiada per la gent del poble, la resta de l'any ha estat guardada en una casa particular durant seixanta anys, per por de danys i robatoris. L'any 2016 s'adequà una capella lateral de l'església de sant Miquel de Conques, tancada amb vidre i estructura metàl·lica, que permet que la imatge, ja restaurada, quedi instal·lada definitivament a l'església parroquial a la vista dels feligresos. És una talla de 66 cm d’alçada –i 30 cm el nen–, que porta una sobretúnica vermella d’amples bocamànigues, d’on sorgien els braços originaris. Per sota sobresurt la túnica pròpiament dita, que deixa veure els peus calçats de la Mare de Déu, sobre un sòcol. Cobrint les espatlles porta un mantell, tancat al voltant del coll. Aquesta indumentària coincideix totalment o parcialment amb la d'altres marededeus pròximes, com les de Taüll (Alta Ribagorça), Sant Joan dels Balbs (Garrotxa), desapareguda, Núria (Ripollès) Guils (Cerdanya)... Maria apareix asseguda en un tron de factura molt simple, d’influència romana d'Orient. I el nen seu a la falda, en una composició molt simètrica. Referències Enllaços externs Mare de Déu de les Esplugues al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santuario de la Virgen de las Esplugues

El santuario de la Virgen de las Esplugues es un santuario del antiguo término de Conques, actualmente integrado en el término municipal de Isona y Conca Dellá. Está situado en el extremo nororiental del Monte de Conques, y cerca del pueblo de Sant Romà d'Abella, (provincia de Lérida) El templo actual es obra de una época difícil de precisar, dada la amalgama de construcciones que presenta. En una parte del muro norte, sobre todo, se pueden ver sillares grandes, regulares, bien cortados y escuadrados, que podrían corresponder a paredes muy antiguas re-aprovechadas en la Edad Moderna, en el momento en que se hizo el santuario actual, sobre la plataforma debajo de la que están las «esplugues» que dan nombre al lugar. En una de estas «esplugues» (especie de cuevas o grutas de piedra)están los restos del santuario antiguo, que podrían corresponder a un edificio de la época románica. El santuario actual es de una sola nave, sin ábside exento, donde solo destaca la puerta, a poniente, está formada por dovelas en forma de arco de medio punto y sobre esta fachada un pequeño campanario de espadaña. Enlaces externos Isona. Els masos i santuaris, Hiperenciclopèdia (en catalán) Grup Enciclopèdia Catalana (en catalán) Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Pere Màrtir de Sant Romà d'Abella

Sant Pere Màrtir de Sant Romà d'Abella és una església romànica del poble i antic terme de Sant Romà d'Abella, des del 1870 en el d'Isona i Conca Dellà. Centra un petit raval anomenat les Cases de Sant Pere. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Sant Pere Màrtir és al centre del raval situat al sud-est de la població de Sant Romà d'Abella. L'església és de planta d'una sola nau amb absis semicircular, lleugerament ultrapassat. La volta de canó seguit, l'arc presbiteral i la volta de quart d'esfera de l'absis que arrenquen d'una cornisa bisellada, són ultra-semicirculars. A l'exterior, l'absis presenta una finestra central de doble esqueixada i un fris al ràfec de pedres ben tallades formant una decoració de triangles, similar a la que hi ha al campanar de Sant Esteve d'Abella de la Conca. La porta adovellada s'obre a la façana de ponent on també hi trobem el campanar d'espadanya de dues obertures. El tipus d'aparell ens indica que és una construcció iniciada al segle xi i acabada amb l'execució de l'absis i la volta de la nau al segle xii. L'exterior és molt senzill, tot i que l'edifici en si és majestuós, i només cal destacar el fris en triangles que recorre la part superior de l'absis. Hi destaca l'espadanya de dos ulls, de belles proporcions, restituït en la reconstrucció que rehabilità fa uns anys tot l'edifici. Aquesta església era l'escenari d'una processó anual de tota la parròquia, el dia del sant patró (29 d'abril, antigament). Referències Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Pere Màrtir de Sant Romà d'Abella", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X BERTRAN I CUDERS, Jordi. Història d'Isona i la Conca Dellà. Tremp: Garsineu Edicions, 2007 (Estudis, 21). ISBN 978-84-96779-17-4 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8) ISBN 84-85180-25-9. PAGÈS, M. i PONS, J. "Isona. Sant Romà d'Abella", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Pedro Mártir (Sant Romá de Abella)

La iglesia de San Pedro Mártir de Sant Romà d'Abella es un templo románico del pueblo y antiguo término de Sant Romà d'Abella, desde 1970 en el de Isona y Conca Dellá. Forma la parte central de un pequeño grupo edificado llamado las Cases de Sant Pere. No existen fuentes documentales que nos informen de esta iglesia, pero los elementos constructivos y decorativos son los empleados a finales del siglo XI. Descripción Es de una sola nave cubierta con bóveda de cañón, de bastante altura y sin ornamentaciones. El aparato evidencia una construcción de finales del siglo XI o principios del siglo XII. Los sillares son pequeños, pero dispuestos de forma muy regular. El ábside presenta un arco presbiteral doble, que arranca de una imposta en bisel, muy sencilla. Tiene un friso de piedras talladas en forma de triángulos, como el que hay en la iglesia de San Esteban de Abella de la Conca. La forma del arco interior es ligeramente de herradura. Bibliografía Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa (1993). «Sant Pere Màrtir de Sant Romà d'Abella. El Pallars». Enciclopèdia Catalana (Catalunya romànica, XV) (en catalán). Barcelona. ISBN 84-85194-56-X. Bellmunt i Figueras, Joan (2000). «Fets, costums i llegendes, 34». Pallars Jussà, IV (en catalán). Lérida: Pagès Editors. ISBN 84-7935-755-X. Bertran i Cuders, Josep (2007). Història d'Isona i la Conca Dellà (en catalán)). Estudis, 21. ISBN 978-84-96779-17-4. Pagès, J; Pons (1984). «Isona. Sant Romà d'Abella». El Pallars, la Ribagorça i la Llitera (en catalán). Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Instituto Cartográfico de Cataluña Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Pedro Mártir.
Jardins del Clot de la Mel

Els Jardins del Clot de la Mel són una zona verda del barri barceloní del Clot. Ocupen l'illa del Pla Cerdà delimitada entre els carrers d'Andrade, Lope de Vega, Espronceda i Concili de Trento i té una superfície d'1,44 hectàrees. Història El Clot fou un dels barris més antics de l'antic municipi de Sant Martí de Provençals, el nom del qual fa referència a terres de conreu situades en fondals. Atesa l'abundància de cultius de flors, entre els camps d'hortalisses, i també l'existència de molts arbustos, entre els quals el romaní era una zona amb elevada abundància d'abelles i ruscos, tant que a l'edat mitjana era conegut com a Clotum Melis (Clot de la Mel). Al segle xix s'hi construí una farinera, de la que es conserva la xemeneia. L'espai fou recuperat per l'Ajuntament de Barcelona l'any 1996, i el 1998 fou inaugurat com a jardí públic. Descripció Compten amb una àrea d'esbarjo per a gossos, taules de tenis taula, una àrea de jocs infantils i la presència de cadires i bancs Montseny, dissenyats per Leopold Milà i Sagnier i repartits per tot arreu. A l'interior del jardí hi ha una gran plaça quadrangular de sauló, al voltant del qual hi ha unes tarimes de fusta amb mobiliari a banda i banda. Aquesta plaça està envoltada per una anella arbrada de grups de pollancres (Populus nigra) i palmeres (Phoenix canariensis). El jardí està separat dels carrers per unes tanques de xiprers. Dins l'espai també hi ha petites placetes al voltant de la plaça central delimitades per tanques de xiprers, que generen espais més íntims. A cada cantonada hi ha diverses plantacions arbrades que garanteixen que, primavera i estiu, els jardins combinin el verd amb arbres florits. A la cantonada d'Andrade amb Lope de Vega hi ha un grup de tipuanes (Tipuana tipu) que s'endinsa des del carrer fins a la plaça interior de sauló. A la cantonada dels carrers de Lope de Vega i Concili de Trento hi ha un segon grup d'arbres: pota de vaca (Bauhinia candicans), desmais (Salix sepulcralis), til·lers (Tilia tomentosa) i catalpes (Catalpa bignonioides), darrere de les quals també trobem arrecerades, a prop de la tanca de xiprer, un grup d'oliveres (Olea europaea). Un tercer grup d'arbres, hi podem trobar, bellaombres (Phytolacca dioica), freixes (Fraxinus angustifolia) i xicrandes (Jacaranda mimosifolia). El darrer angle de la plaça (Carrer Andrade amb Espronceda) acull una agrupació d'ailants (Ailanthus altissima). i arbres de l'amor (Cercis siliquastrum). Altres espècies d'arbre són l'alzina (Quercus ilex) i el castanyer d'Índies (Aesculus hippocastanum). Referències
Mas d'en Bosc (Sant Pere de Ribes)

El Mas d'en Bosc és una obra de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia situada a migdia del nucli de Ribes, entre l'autopista del Garraf i la riera de Ribes. És un edifici aïllat de planta rectangular i dues crugies. Consta de planta baixa i pis i té la coberta a dues vessants desiguals amb el carener paral·lel a la façana. S'hi accedeix per un portal amb llinda de fusta que es troba descentrat en el frontis. Al seu costat hi ha una finestra d'arc pla arrebossat, mentre que les dues del pis són amb llinda de fusta. A la façana de garbí hi ha adossat un cos de la mateixa alçada i coberta que el principal. Té poques obertures, totes elles d'arc pla arrebossat. A l'altra façana lateral, orientada a gregal, hi ha adossat un cos petit d'un sol nivell d'alçat, que probablement s'emprava com a corral. L'acabat exterior és arrebossat i pintat de color blanc al frontis, i de restes d'arrebossat terrós a la resta. A pocs metres a tramuntana hi ha un cos agrícola annex que presenta dos portals, un d'arc rebaixat arrebossat i l'altre amb llinda de fusta i brancals ceràmics. Davant la façana principal hi ha un pou antic i un safareig. Història Al cadastre de l'any 1764 hi figura Francisco Bruguera, de Can Bruguera, com a propietari del Mas d'en Bosc. Més endavant, tal com consta en el llibre d'Apeo de l'any 1847, pertanyia a Melchor Bruguera. Referències
Jardins de Montserrat Figueras

Els Jardins de Montserrat Figueras són una zona verda del barri de l'Antiga Esquerra de l'Eixample de Barcelona, situats a l'interior d'illa delimitada pels carrers de Còrsega, Casanova, Villarroel i París. Història i descripció Inaugurats el 2018, estan dedicats a la soprano Montserrat Figueras i Garcia, referent en el repertori vocal de les èpoques medieval, renaixentista i barroca. Tenen una superfície de 1,500 m² i compten amb zones d'estada i dues àrees de jocs infantils situades en una zona de sauló. L'espai compte amb un camí perimetral que recorre les diverses àrees d'estada, caracteritzades per diversos tipus de vegetació i mobiliari urbà. Diversos desnivells al llarg del jardí combaten la sensació d'espai quadrat tancat. S'hi troben les següents spècies arbòries: l'acàcia del Japó (Styphnolobium japonicum), la prunera de fulla vermella (Prunus cerasifera), la xicranda (Jacaranda mimosifolia) i l'auró (Acer buergerianum). Referències
El Camps (les Preses)

El Camps és un edifici de les Preses (Garrotxa) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya (IPAC). Descripció Es tracta d'un edifici civil orientat al sud amb teulada a dues vessants i format per diferents cossos. El material de construcció és la roca volcànica i les parets laterals estan apuntades amb contraforts. A la façana principal hi ha un portal dovellat i a la part dreta presenta un cos afegit constituït per un porxo al segon pis i quadres a la planta baixa. A la part del darrere hi ha un portal d'estil gòtic. A la part posterior de la casa hi ha una pallissa i una era, tots dos ben conservats. Història La primera referència documental es de l'any 1358, quan Ramon de Camps resta constituït senyor del Mas Camps i de la Torre de Ça Masó, i passa a exercir la Batllia de Les Preses. Havent esdevingut batlle, Ramon reserva el mas Camps per al seu segon fill, Jaume, mentre que el gran, en Pere hereta la batllia i la Torre de Ça Masó. En unir-se Jaume de Camps en matrimoni amb Francesca Calvet el 1374, i amb motiu d'haver entrat al Mas Camps, Francesca es fa dona pròpia i sòlida de l'Abat Arnau i Monestir de Sant Benet de Bages. Una de les filles d'aquesta unió, Blanca, es casà amb Berenguer de Noguerol, i els capítols matrimonials s'estipulen en el mateix mas Camps el 2 d'octubre de 1412. En aquells, Blanca aporta tot el Mas Camps amb les seves pertinences i altres béns mobles i immobles. Blanca i Berenguer tingueren tres descendents: Pere, Joana i Marquesa, dels quals els dos primers devien morir essent infants o adolescents. Així doncs, Marquesa esdevé hereva i propietària del Mas Camps. En emmaridar amb Bartomeu Gou d'Olot el 25 d'abril de 1425, Marquesa de Camps aporta quaranta sous de moneda barcelonesa de tern com a dot, provinent dels seus progenitors. Aquest fet també s'esmenta a la descripció del mas a la fitxa de l'IPAC: existeix un document on apareix la Marquesa, filla de Noguerol (Marquesa del Camps), que hereta uns sous l'any 1425. La construcció de la casa sembla del segle xv. L'any 1881 es feu una ampliació general de la casa. L'any 1934 Josep Danés i Torras fotografia els dos edificis del Mas Camps per a l'obra Estudi de la Masia Catalana. Referències
Antiga Fàbrica Gordils i Dalmau

L'antiga Fàbrica Gordils i Dalmau és un edifici situat al tram final del carrer de Sant Agustí de Mataró (Maresme), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Instal·lat el maig del 1838 amb una força de 20 CV, fou un dels quinze vapors que existien a Catalunya en aquella època i el primer de la ciutat. Alimentava una fàbrica de filats de cotó que entrà en funcionament entre 1838 i 1839 amb el nom de Filatures Gordils i Dalmau. L'empresa feu fallida el 1864 i fou adquirida en pública subhasta per la vídua de J. Viñas, que s'hi establí l'any 1869. Cap a finals de segle la raó es convertí en Filatures Viñas i Sanglàs. Descripció Es tracta d'una fàbrica de planta baixa i dos pisos, que respon directament a criteris funcionals. La façana arrebossada, està exempta d'ornamentació i es caracteritza per la repetició seriada de les finestres. L'estructura de l'edifici consta de pilars de fosa i sostres de voltes de maó de pla atirantades amb jàsseres de fusta. Sembla que es devia reformar o ampliar, ja que presenta un tram a tot el seu llarg, on s'ha substituït les jàsseres de fusta per altres de metàl·liques. Tota l'estructura presenta un recobriment d'amiant, ciment i pintura per protecció al foc. La coberta és de dues aigües amb aiguafons central i el carener paral·lel a la façana longitudinal. El conjunt es completa amb una xemeneia exempta. Es tracta d'una construcció tronco-cònica d'obra vista, totalment llisa, sense remat ni base. Referències
Església parroquial de Sant Cristòfol les Fonts

L'església parroquial de Sant Cristòfol les Fonts és una església historicista situada al barri del mateix nom d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Sant Cristòfol les Fonts posseeix una primitiva església d'una sola nau bastida amb pedra romànica. Damunt ella s'aixecà posteriorment una torre quadrada i s'afegiren tres absis d'estil neoromànic. L'actual porta principal té una llinda amb la següent inscripció: HEC EST DOMUS DEI ET PORTA CEL 1S96. Damunt hi ha una fornícula amb la figura del Sant titular i un òcul. Els murs varen ser arrebossats. Adossada a l'església es troba l'antiga rectoria. Història "Se troba un xich separada de la carretera, entre aquesta y el camí vell. Fou modernament restaurada. Té tres petits absis romànics y una bonica torra quadrada". Els absis que va veure C. A. Torras són els aixecats a finals del segle xix. L'església va ser consagrada al segle xi i va dependre del monestir de Ripoll. Referències
Ajuntament de Canet de Mar

L'edifici de l'Ajuntament de Canet de Mar és una obra de Canet de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici de planta baixa i pis, amb finestral central elevat. Els elements historicistes són evidents en la coronació de la façana i a l'interior. Al primer pis hi ha un balcó central amb balustrada de pedra igual que les finestres. A l'interior destaca l'escala principal i la sala de plens pel seu sostre. La part posterior ha estat successivament ampliada per tal de guanyar espai. A més s'ha comunicat amb l'edifici del costat, carrer Ample, 13. Referències
Can Gallina

Can Gallina és un edifici de Canet de Mar (Maresme), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Es tracta de l'antic Mas Andreu, propietat de la nissaga d'aquest nom, documentada per primer cop el 1213. El 1872, l'hereu Ramon Andreu i Botey vengué el mas i altres terres al terme de Canet al canetenc Pere Pons i Roca, que el 1880 els revengué al mestre d'obres barceloní Antoni Serra i Pujals. És molt probable que aquest reformés l'antic mas i el convertís en una torre d'estiueig. Casat amb Carolina Santaeulàlia i Forgàs, Antoni Serra i Pujals va ser succeït pels seus set fills (Emili, Gertrudis, Irene, Carlota, Jordi, Josep Maria i Rogeli Serra i Santaeulàlia. Tanmateix, Irene va demanar un préstec a l'empresari barceloní Venanci Camprodon i Riera, i en no poder tonar-li els diners, aquest la va portar als tribunals, que li atorgaren la seva part de Can Gallina. El 1907, Emili va morir, deixant com a hereves les germanes Irere i Carlota, i finalment, el 1911 els germans Serra i Santaeulàlia i els fills de Venanci Camprodon vengueren la propietat a Manuela Cuxart i Sala, esposa del reputat metge Antoni Reventós i Truch, per 33.333,05 pessetes. Aquella mateixa dècada, el matrimoni Reventós-Cuxart vengueren la finca a l'industrial tèxtil Antoni Serra i Feliu, originari de Vilassar de Mar i propietari de la colònia de l'Ametlla de Merola. Aquest morí el 1920 i fou succeït per les seves filles Francesca i Rufina Serra i Riera, casades respectivament amb els advocats Joaquim Peres i Casañas (†1958) Felip Vergés i Puig de la Bellacasa (†1971), els descendents dels quals encara en són propietaris. Descripció Està format per un cos principal i una torre, units a través d'una terrassa a nivell de primera planta. La composició de la façana de l'edifici principal és simètrica respecte d'un eix central on se situa l'accés i el balcó més important. La tipologia de les obertures i balcons recull algunes de les característiques de l'edificació del segle xviii. La coberta és a quatre aigües sobre una planta superior totalment calada. La torre mirador, de planta quadrada, té una escala de cargol adossada i concentra tot l'esforç ornamental a la part superior a partir de l'ús d'elements industrialitzats com la balustrada i els gerros. També cal fer menció a l'arbrat de l'era del davant. Referències Bibliografia Alcalde i Vilà, Sergi «La nissaga Andreu de Canet: Del Mas Andreu de la Font a Can Gallina: 800 anys d'història d'una de les primeres masies de Canet». El Sot de l’Aubó, 2015, p. 18-28.