NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Musée des volcans

Le Musée des Volcans est la section de sciences naturelles du Musée de la Garrotxa. Il se trouve dans la tour Castanys, dans le Parc Nouveau à Olot. Il présente le milieu physique de la Garrotxa en mettant l'accent, d'une part, sur les phénomènes sismiques et volcanologiques et, par l'autre, dans les principaux écosystèmes de la région. Parcours par le musée Tremblements de terre et volcans L'objectif de la première partie du parcours est de comprendre la nature géologique de la terre, les causes des tremblements de terre et des volcans, ainsi que les principales caractéristiques du volcanisme dans notre région. Le parcours débute par une introduction à l'origine et au fonctionnement des tremblements de terre et des volcans, puis aborde l'activité sismique et le volcanisme de la Garrotxa à travers l'étude des principaux volcans de la région. Un film de huit minutes sur l'activité sismique et volcanique de la zone vient compléter l'exposition. Le visiteur y vivra la simulation d'un tremblement de terre. Écosystèmes La seconde partie explique les caractéristiques des principaux écosystèmes de la Garrotxa à travers une série de dioramas. On y découvre les forêts de bord de rivière, les hêtraies, les chênaies, les forêts de chênes verts, les prés et le milieu urbain. On nous présente également la multitude d'espèces animales et végétales qui y habitent. Jardin botanique et végétation caractéristique d'Olot - Parc Nou À l'intérieur du Parc Nou, le jardin botanique et sa végétation naturelle est une extension du musée. Il contient une chênaie de chêne pédonculé (Quercus robur), ainsi qu'une multitude d'espèces végétales typiques des chênaies humides. Certains de ces chênes sont particulièrement grands, vieux de plus de 250 ans et hauts de 25 mètres, accompagnés de buis et de houx à port d'arbre. Les arbres et les principales autres espèces végétales identifiés par des plaques où figurent leur nom commun, leur nom scientifique et leur famille botanique. Notes et références Cet article est partiellement ou en totalité issu de la page « Agència Catalana del Patrimoni » , le texte ayant été placé par l’auteur ou le responsable de publication sous la licence Creative Commons paternité partage à l'identique ou une licence compatible. Portail des musées Portail de la Catalogne Portail du volcanisme
Mas de Riera

El Mas de Riera és una masia de Reus (Baix Camp) situada a la partida de Quart, a la vora esquerra de la riera de la Boella, a l'est del camp d'Aviació i al sud-oest del Mas de Puig. També es coneix com a Mas de Maler. Descripció El mas és una construcció gran, de planta quadrangular i volum senzill, de tres plantes d'alçada i una coberta amb teulada a dues aigües. Per l'aspecte de les façanes i la seva composició podria passar per una masia de finals del segle xviii, no obstant és de construcció més recent. Al voltant del cos principal, i en creixement compacte s'hi afegeixen diverses construccions de planta baixa, algunes amb coberta de teulada, i altres amb coberta plana. La façana principal, té una interessant porta adovellada, des d'on s'inicia l'eix central que fa simètrica la composició dels diferents buits i plens, ordenats a cada una de les plantes. Referències
Sant Llorenç Dosmunts

Sant Llorenç Dosmunts és una església romànica de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de nau única, sense absis i orientada de llevant a ponent, amb una capella lateral a la part esquerra i la sagristia a la dreta. La façana, situada a ponent, té un portal adovellat, amb un escut a la dovella central i amb una finestra de doble esqueixada al damunt. El frontispici és coronat per un campanar d'espadanya, de dos ulls d'arc semicircular i una campana. A migdia s'hi obre una finestra d'arc de mig punt. Interiorment és coberta amb volta de canó i enguixada. El portal que mena a la sagristia du la data de 1742. A l'altar hi ha un retaule dedicat a Sant Llorenç que no és l'original perquè aquest és romànic i es troba al Museu Episcopal de Vic. Construïda en pedra, amb carreus petits i ben carejats. L'envolta l'antic cementiri que serva els difunts de l'antiga parròquia. Destaca la campana situada a l'ull esquerre del campanar. Prop de la boca hi ha incisions i sanefes florals, al centre hi ha la figura de Sant Llorenç vestit amb túnica i portant la palma de màrtir al braç dret i les graelles, símbol del seu martiri, a l'esquerre, al damunt hi ha una altra sanefa floral. A la part posterior hi ha les senyes del fundidor, i altres inscripcions. La pica baptismal per a immersió, està situada als peus de l'església, a l'angle Sud Oest i aferrada al sòl de la nau. És d'època romànica. Aproximadament amida un metre de diàmetre per 1,20 metres d'alçada. Està rodejada per un bordó que es veu trencat per una ranura amb un clau al centre. És de pedra picada a partir d'un gran dau buidat i arrodonit. L'estat de conservació és força bo. Història Edifici romànic del segle xii, malgrat que els primers documents conservats daten del segle xiii. L'absis sembla que fou mutilat i substituït per una capçalera rectangular al segle xvii i, segons les dades constructives del portal de la sagristia, aquesta fou erigida al segle xviii. Fou parròquia independent fins al segle xiv, quan fou unida a Sant Andreu del Pruit. Al 1553 constava dels masos següents: Bac, Torrentó, Vilas, Comajoan i Vilaferrer. Aquests masos encara serven fervor a la parròquia i, per torns, es cuiden de l'agençament de la capella, en la qual se celebra missa només una vegada l'any per Sant Llorenç, el 10 d'agost. La capella conserva una pica baptismal per immersió. L'antic retaule dedicat a Sant Llorenç es troba al Museu Episcopal de Vic (taula romànica del segle xii). Alguns historiadors han llançat la hipòtesi que les característiques de la capella recorden les dels temples visigòtics, per la proximitat de mas Viles (probablement vila romana) i per ésser construïda vora el camí. Així mantenen la tesi de que fos edificada sobre una construcció visigòtica i més remotament sobre un assentament romà. De totes maneres no es té cap notícia històrica que permeti fer tal afirmació. Referències
Santa Magdalena de Castelladral

Santa Magdalena de Castelladral és una església del municipi de Navars (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església Romànica d'una sola nau molt transformada al convertir-la en masia. La façana orientada a migdia està molt modificada per portes i finestres de la masia. Es pot veure encara la primitiva volta i l'absis orientat a llevant; aquest fou habilitat com a llar de foc. En resta però la finestra d'arc de mig punt tapiada. Manquen les notícies històriques referents a aquesta petita i modificada església del s.XII. Referències
Ajuntament de Vilanova del Camí

L'Ajuntament de Vilanova del Camí és una obra del municipi de Vilanova del Camí (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular construït totalment de totxo. Destaca l'estructura simètrica de l'edifici que ve donada pels eixos paral·lels de les obertures amb arcs de mig punt a la planta baixa i plans a la superior, fet que dona un sentit ascensional a tot l'edifici, efecte pronunciat per l'acabament superior que s'aixeca de forma més pronunciada per la part central introduint una filera de petites finestres d'arc de mig punt, per acabar amb un frontal on el domini de la línia corba i sinuosa és total. Referències
Ca n'Oliveres Vell

Ca n'Oliveres Vell és una masia de Lliçà de Vall (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia edificada amb cobertes a dues vessants amb el carener centrat. La façana, orientada a migdia, és de maçoneria però conserva part d'un arrebossat. També hi ha zones que presenten ciment i maó. La porta és formada per un arc de mig punt amb tretze dovelles. Hi ha tres finestres situades a la part superior. Les finestres laterals, realitzades en pedra, presenten una estructura quadrada rematada per un arc pla que reposa sobre unes motllures adossades als muntants de la finestra. A la part superior, sobre el guardapols, apareix una motllura rematada a banda i banda pels típics festejadors que també apareixen a la part superior del guardapols una d'elles amb doble arc. La finestra central és coronella amb dos ulls o arcs realitzada en pedra. Estructura rectangular. En un edifici a part trobem la pallissa i al costat l'era per batre el gra. Hi ha restes d'una bassa. Història Pel tipus d'edifici, finestres i relleus, es pot datar cap a finals del segle xvi i principis del XVII. D'estil renaixentista però amb certa sofisticació propera al barroc. En una acta de donació conservada a l'arxiu parroquial del 10 de febrer de 1674 es fa menció a la casa. Referències
Can Bella Plana

Can Bella Plana és una obra del municipi de Lliçà de Vall (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de tipus basilical, amb el cos central més elevat, cobert tot a dues aigües. Sobre la porta, bastant estilitzada, hi ha un balcó i, a la part superior del cos central, hi ha una estança que travessa l'edifici perpendicularment a la façana i que a banda i banda s'obre en unes finestres coronelles. Al seu voltant té múltiples dependències, algunes de construcció recent, entre les quals cal destacar una torre de maó emmerletada, sense cap funció aparent. Història Bella Plana pertany a la finca de les Torres de Santa Maria i, com aquesta, al tutelar i protecció de menors. No es troben referències escrites sobre la construcció, però l'edificació no pot ser anterior al segle xviii. D'altra banda, la torre pot ser del segle xix. Referències
Can Cabra (Castellar del Riu)

Can Cabra és una masia del municipi de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La masia forma part del petit nucli dispers de Llinars, a l'Aigua d'Ora, a l'extrem ponentí del terme municipal. S'hi accedeix per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 19,4 (42° 06′ 52″ N, 1° 42′ 32″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, riu amunt, direcció "Llinars". Fins a can Cabra hi ha 2,5 km. Descripció Masia d'estructura clàssica coberta a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. La façana és la part més interessant de tot l'edifici, fet de pedra irregular unida amb morter, llevat dels carreus de les cantonades, més ben escairats. La façana presenta dos arcs de mig punt amb un pilar central que els suporta que funciona com a galeria tant al primer com al segon pis. Un del primer pis ha estat parcialment tapiat. La galeria superior funciona com a pallissa i té una balconada de fusta. La porta té una llinda de fusta, substitució de l'original, probablement devia ser un arc de mig punt amb la pedra a plec de llibre. La teulada té un ràfec que aixopluga els murs i és a dues aigües amb embigat de fusta i teula àrab. Al nord de la masia s'aixeca la capella romànica de Santa Coloma. Història La masia de can Cabra és documentada des del s. XVII alhora que una altra de propera de tipus romànic. El lloc era una de les possessions del monestir urgellenc de Sant Sadurní de Tavèrnoles a la vall de Lord; l'església és documentada des del 1040. Referències
Can Marquès (Canovelles)

Can Marquès és una masia de Canovelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia aïllada, orientada a migdia, amb barri tancat i diverses construccions per bestiar i magatzem. D'estructura rectangular amb coberta a tres vessants. La façana, arrebossada, té un portal dovellat, una finestra d'arc conopial i una altra d'estil renaixentista. Encara es pot veure el rastre d'un antic rellotge de sol. La finestra conopial del primer pis, és l'obertura de la sala, part més important de la casa. Té traceria i decoració floral a les impostes. L'interior conserva l'estructura exacta d'una típica casa de pagès. Els materials són: pedra amb morter, carreus de pedra i teula àrab. Al pati es conserva encara una garita de defensa feta en maó, record de la guerra del Francès. Història Can Marquès està situada al límit del terme municipal de Canovelles i a pocs metres del límit de l'Ametlla. A l'interior es conserva encara una premsa amb la data de 1853. Actualment, la masia i els seus camps acullen un projecte d'horta agroecològica. L'any 2019 va ser un dels escenaris de rodatge de la sèrie televisiva Les de l'hoquei, coprodüida per TV3 i Brutal Media. Referències
Can Mata de la Garriga

Can Mata de la Garriga és una masia dels Hostalets de Pierola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia catalana del segle xiii que comprèn la capella del Roser d'estil gòtic adossada a la casa. La casa és de planta rectangular, de dos pisos d'alçada i el celler. La façana és recoberta d'estuc blanc i guarda una simetria horitzontal marcada per una filera de finestres a la segona planta amb petits i uns finestrons quadrats al celler. L'absència de decoració és gairebé total tret de la línia horitzontal de relleus de pera amb decoració floral. Capella de la Verge del Roser És una capella de planta rectangular amb un absis semicircular. D'estil neogòtic a l'interior és de volta apuntada amb embigat de fusta. Les parets exteriors són de maó vist excepte a la façana principal, realitzada amb un estucat que imita carreus. A la façana es reflecteixen els arcs apuntats de l'interior. La porta d'entrada té un capcer decorat. La façana està decorada per un campanar d'espadanya i pinacles laterals, tot molt ornamentat. Història Can Mata de la Garriga és coneguda ja al segle xiii com la masia de "Garrigas". El 1553 és habitada per en Joan Matha de Garrriga, d'aquí el seu nom actual. L'any 1606 el Vicari General donà llicència per edificar una capella. El 1633 Mossèn Damià Mata de la Garriga, fill de la casa, beneí una campana, que fou substituïda l'any 1733. Segons un dels darreres propietaris aquesta capella va sofrir un incendi i es reedificà l'any 1905. Referències
Can Saló

Can Saló és un edifici civil amb elements de fortificació, és a dir, una masia fortificada al poble de Casavells. Té planta i dos pisos i coberta de teulada de doble vessant sobre les façanes laterals. A la façana principal, encarada a migdia, hi ha el portal, d'arc de mig punt i gran dovellatge i balconades i finestres amb llinda i emmarcament de pedra ben escairada; hi ha diverses inscripcions. A la llinda d'una petita finestra de la planta baixa s'hi afiguren dues eines agrícoles esculpides en baix relleu. A l'angle superior del SW de l'edifici hi ha una grossa garita cilíndrica, amb coberta cònica, feta amb terrissa, excepte el basament de pedra format per prominents cercles motllurats, en degradació. A la mènsula inferior és esculpida: s'hi representa el cap d'un personatge sobre d'un emblema heràldic. A l'interior, la planta baixa té els compartiments amb voltes de maó i de pedra morterada a la planta noble destaca la sala major, amb volta de llunetes. La masia es construí amb grans pedres desbastades i carreus angulars, amb acabats de remolinat; el de la façana tenia incisions decoratives formant rectangles. Referències
Can Valls (Canovelles)

Can Valls és una masia de planta quadrada amb dos pisos d'alçada al municipi de Canovelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Can Valls de la Garriga havia format part del seu patrimoni. Ho van vendre per tal de fer front a un plet. Durant la Guerra del Francès van intentar cremar la masia. La porta principal emmarcada dins un arc de mig punt de pedra; a la clau de la volta hi havia una data i possiblement alguna inscripció o escut, però va ser picada durant la guerra del Francès. A la façana hi ha un cos afegit per tal de poder construir una terrassa al primer pis. Aquesta obra es va realitzar al voltant dels anys 40. Hi ha un rellotge de sol entre dues finestres de la façana principal i estables adossats a l'ala esquerra. Notes
Can Vilagut

Can Vilagut és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular i coberta a dues vessants que aboca les aigües a la façana principal i queda tancada per un pati. Està formada per planta baixa i dos pisos. La planta baixa té dues finestres amb reixes i al mig la porta amb marc de pedra, on figura la data del 1867. El primer pis comprèn un balcó i dues finestres, i al segon pis hi ha les golfes. Al mig de la façana hi ha un rellotge de sol amb la data del 1768. A la cara de ponent del mas hi ha adossat un altre mas, petit, que és la casa dels masovers. Història El 4 de juliol de 1368, Pere III feu un decret a favor de Berenguer Relat, que ja era senyor de la vila de Molins de Rei, transformant la fortalesa de Ciuró en castell termenat, incloent-hi la vila de Molins de Rei, els masos de Ramon-ça-Torre (Can Vilagut) i el de Bernat Bofill (Can Bofill). A partir d'aquí, aquest mas ja apareix de forma continuada a la vila de Molins de Rei. Referències
Cementiri de Sant Pere de Reixac

El cementiri de Sant Pere de Reixac és un dels cementiris de Montcada i Reixac (Vallès Occidental) i té una de les portes d'entrada inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Porta d'entrada La reixa de forma rectangular que s'origina a partir d'una planxa de ferro totalment llisa i des d'on pren suport el treball veritablement enreixat. A partir d'aquest punt comencen els tres registres que donen cos a la porta, per acabar en una sanefa de coronament. És una porta de dues fulles amb la distribució dels seus elements decoratius de forma simètrica a cada una. Així doncs, tenim un primer registre format per una sanefa compartimentada en quatre quadrats que ensems tenen inscrits sengles ornaments quadrifolis. El segon registre és un tram format pel conjunt de barres verticals amb alternança de treball, quadrades i entorcillades en espiral. El tercer registre està constituït per una sanefa de les mateixes característiques que la del primer registre. Tot aquest cos es troba coronat per una sanefa on l'ornamentació de tipus quadrifoli ha quedat representada solament a la meitat i l'element circular s'ha deixat obert per la part superior. A cada confluència de dos elements circulars hi talla tangencialment l'única barra que va de baix a dalt i que es troba rematada per cards. Aquesta reixa es trobava col·locada a l'altar de Sant Josep (capella lateral) de l'església parroquial de Santa Engràcia. Després de la desfeta durant la Guerra Civil, solament aquesta fou salvada. L'any 1940 se li dona la nova ubicació, el cementiri de Sant Pere de Reixac. Referències
Centre Cultural (Canovelles)

El centre Cultural és un edifici de Canovelles (Vallès Oriental) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de dues plantes. La planta baixa consta d'entrada, sala d'actes, tallers, dos despatxos i serveis. La segona planta consta de sala d'exposicions, aules i oficina d'informació juvenil. Tot està disposat de tal forma perquè sigui possible un ús variat de l'edifici. Les aules amb divisions mòbils per poder variar l'espai d'ús. La pedra de l'exterior, junt amb la fusteria i els elements metàl·lics donen a l'edifici un aspecte sòlid. L'interior està pavimentat en terratzo gris a la planta baixa i parquet al pis. Superfície construïda: 372,63 m² de planta baixa + 239,85 m² de pis = 612,48 m2 Referències
Sant Guillem de Campins

Sant Guillem és el conjunt format per una ermita i una masia al municipi de Campins (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A prop hi ha la Creu de Sant Guillem. Ermita Sant Guillem és una ermita rectangular de quatre trams. El del presbiteri es cobreix amb volta de canó (segle xv?). Els altres tres trams són de volta d'aresta. Hi ha dos ulls de bou oberts en els trams segon i tercer. Té un petit campanar d'espadanya, amb un sol buit, de mig punt, per a la campana. També un cor amb balustrada de fusta. L'entrada és tapada per un porxo que es recolza per dues columnes de fusta recolzades a la paret de pedra. L'aplec de Sant Guillem de Campins se celebra cada segon cap de setmana de maig. Hi és tradicional el tastet de mel, vi dolç i coca. L'ermita té uns goigs dedicats. Masia La Masia de Sant Guillem està situada al sud-oest del nucli de Campins, a l'indret anomenat Serra de Sant Guillem. Es tracta d'una masia de planta rectangular, quatre crugies i coberta de dos aiguavessos de teula àrab amb l'ermita adossada al costat sud-oest. En alçada la masia consta de planta baixa i primer pis. La façana principal està orientada a llevant i la porta d'accés és d'arc escarser dovellat, a la llinda d'una de les finestres de la planta baixa hi ha inscrita la data de 1756. Destaquen quatre finestres rectangulars del primer pis amb llinda, marc i ampit de pedra. El parament dels murs exteriors és de maçoneria de pedra rústica sense arrebossar. Història L'origen de l'ermita és desconegut, la primera notícia és del 1488, quan es donà llicència per a captar a pagar-ne la construcció o reparació, ja que el 1481 es diu que feia poc que s'havia construït. Probablement, però, la capella data de la primeria del segle xvi. Referències
Ermita de Santa Fe del Montseny

Santa Fe és una ermita al poble de Santa Fe del Montseny (Vallès Oriental) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La capella de Santa Fe del Montseny és el centre històric de la vall i el que li ha donat el nom. Aquesta surt documentada el 1231. El 1270 hi residia un grup d'eremites que s'anomenaven orde d'ermitans de Santa Fe, però aquesta no va subsistir gaire temps, puix que del segle xiv en endavant la capella es trobà a cura d'un sol ermità, dependent del rector de Fogars de Montclús. La primitiva capella fou engrandida el 1577 i fou renovada a inicis del segle xviii (1701). Edifici religiós d'una sola nau amb campanar d'espadanya d'un sol buit; aquest està lleugerament descentrat respecte de la porta. Sota el campanar hi ha restes d'un rellotge de sol. Aquest element és molt freqüent de les esglésies del Montseny. Notes
Sant Esteve de Castellet

Sant Esteve també Sant Esteve de Castellet és una església a prop del poble de les Masuques al municipi de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Sant Esteve de Castellet és l'antiga parroquial del poble, abans que aquest passés a dependre de l'església de Sant Pere. "S. Stephani de Castelleto" apareix esmentada ja des del segle x com a possessió del monestir de Sant Cugat del Vallès. Sembla que la construcció conservada en l'actualitat es va fer posteriorment, en substitució de la primera església. L'edifici ha experimentat reformes al llarg dels anys, principalment pel que fa a la façana principal, que actualment apareix molt modificada. L'església està situada És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó sobre arcs torals, cimbori de planta vuitavada amb campanar, i teulada a dues vessants. Hi ha tres absis, el central dels quals és molt més gran, i té una finestra d'arc de mig punt a la part central. La façana principal presenta, com a únic element remarcable, una porta d'accés d'arc de mig punt amb dovelles de pedra. Notes Enllaços externs Miquel Vives i Tort, Reivindicació de Sant Esteve de Castellet com a antiga cruïlla de camins, Miscel·lània Penedesenca, pàgs. 427-435