NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Sadurní de Callús (església vella)

Sant Sadurní de Callús és una església del municipi de Callús (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església amb planta de tres naus, la central més ample i alta que les laterals. La capçalera presenta un absis central de forma poligonal amb pilastres adossades que acaben en capitell compostos, i una absidiola a les naus laterals. La volta de totxo del sostre, amb llunetes, es veu reforçada per arcs faixons que condueixen el pes cap a uns pilars massissos, en els quals també es recolzen cinc arcades de mig punt per banda que defineixen i separaren la nau central de les laterals. A la part de ponent s'alça un campanar quadrat. Al mur nord hi ha un petit absis, però que no s'ha pas d'atribuir a l'antic edifici, si tenim en compte el sueu aparell. A la façana hi ha tres obertures tapiades amb totxo. La porta, situada també a migdia, era de mig punt, però els seus propietaris l'han transformada totalment cara a les seves tasques agrícoles. Història Estava situada dins l'antic terme del castell de Callús. Tingué categoria de parròquia, però al construir-se el nou temple a nucli del poble aquest n'assolí les funcions parroquials. La primera pedra fou col·locada el 21 de novembre de 1926, i l'edifici fou beneït el 10 d'agost del 1940. L'església és documentada des del 977. Com a parròquia no la trobem fins abans del 1153. No conserva restes romàniques i fou reedificada e la seva totalitat a principis del segle xix. Actualment està fora de culte, i serveix de magatzem agrícola i d'estable. Referències
Sant Sadurní de Malanyeu

Sant Sadurní de Malanyeu és una església del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Sadurní se situa a la part alta del poble de Malanyeu i té adossades construccions que en dificulten la visió. L'edifici és d'una única nau coronada amb un absis semicircular. És un exemplar romànic que fou sensiblement modificat al segle xviii. A la planta original s'hi afegiren dues capelles, però es conserva la coberta amb volta i l'absis, malgrat que ambdós foren realçats i la finestra central de l'absis cegada. El campanar de planta quadrada també és posterior a la primera obra. Conserva la porta original al mur de ponent, de tres arcs en degradació, amb unes senzilles dovelles i coronada per una arquivolta que fa de guardapols. La part més interessant és l'absis, malgrat que fou sobrealçat, el seu mur és coronat per un fris ininterromput d'arcuacions cegues fetes amb gran perfecció amb petites dovelles. El campanar de torre de planta quadrada correspon a la reforma d'època barroca. A l'absis hi ha el retaule de Sant Sadurní, barroc del segle xviii, que fou restaurat el 2016. Història Malanyeu surt esmentat ja en els documents més antics que es conserven a l'arxiu de Vic. L'any 886 s'esmenta la vila de Malanyeu (A.C. Vic, cal.9, epis.I, nº4) i també els primers anys del segle X (929). El lloc de Malanyeu i la seva església pertanyien a la jurisdicció del Monestir de Santa Maria de Ripoll, car el segle xviii aquest monestir reivindicava encara la possessió del lloc enfront del Sant Llorenç prop Bagà. Referències
Sant Vicenç de Moripol

Sant Vicenç de Moripol és un edifici del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a l'antic llogaret de Moripol. Descripció Es tracta d'una església barroca d'una sola nau coberta amb volta de canó i flanquejada per petites capelles a manera d'arcosolis. La porta és al mur de migdia i el campanar de planta quadrada, molt massís, s'alça prop del presbiteri al mur de ponent, destacant les obertures enormes. L'església es conserva en mal estat, ja que fa molts anys que resta abandonada. El parament és de carreus irregulars i les obertures, en la seva majoria, són allindanades de perfil quadrangular. La coberta és d'embigat de fusta i teula àrab a dues aigües. Història El lloc de Moripol és documentat des de la baixa edat mitjana. Formava part del terme casteller de Gósol i en època moderna augmentà el seu poblament. Per aquest motiu es bastí l'església de St. Vicenç que substituí el vell edifici romànic sota l'advocació de St. Miquel. Al s. XIII el lloc quedà integrat al castell de Fraumir però en època ja moderna, retornà a Gósol. Referències Bibliografia Serra Vilaró, Joan; Les Baronies de Pinós i Mataplana. Investigació als seus arxius., 1930-1950 Sindreu, Josep; Gósol, 1988
Santuari de Lurda de la Nou

El Santuari de Lurda de la Nou és una església del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És dedicat a la Mare de Déu de Lorda, essent un dels molts testimonis de l'extraordinària popularitat que assolí aquesta devoció a la Mare de Deu arreu del món, i també a Catalunya. Descripció i Història Conjunt d'edificació singular dins de l'esquema clàssic de santuari marià de muntanya, constituït sobre la base d'un espaiós temple que disposa del cambril corresponent, així com la casa ermita-hostal, tot situat en un forçat relleix per sobre d'un torrent. Forma un conjunt o una petita unitat, en un paratge esquerp, integrat en el sistema de major entitat compost en els planells elevats de l'antic poblament de la Nou. En els anys vuitanta, la casa ermita passà a ser la seu d'un actiu centre de "colònies d'estiu" per a infants. Entre 1880-1889 s'hi realitzen les obres principals. Referències
Tina la Solitària

La tina la Solitària és una tina del municipi de Talamanca (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. La tina se situa al marge del camí que ressegueix la riera de Mura. Descripció La construcció consta d'una tina de dipòsit circular i dues barraques. La part inferior dels murs és feta amb pedra amorterada i l'interior és recobert de rajoles de ceràmica envernissada lleugerament corbades preses amb morter de calç. A la part superior dels murs fets de pedra seca hi ha dues finestres i l'accés al dipòsit. Aquest consta de dos muntants verticals i una llinda, que ha desaparegut. De la coberta no en queda res, però podem suposar que era de falsa cúpula. A l'interior de la tina hi ha un amagatall i runa de la coberta esfondrada. El broc no s'ha pogut localitzar. Hi ha dues barraques com a construccions auxiliars. La primera es troba a l'est de la tina. És de planta rectangular i feta amb pedra seca. La coberta i la part superior dels murs han desaparegut. De la porta queden els muntants i s'ha perdut la llinda. A l'interior hi ha quatre amagatalls. Al nord-est trobem la segona barraca. És de planta trapezoïdal i feta amb pedra seca. La coberta i la part superior dels murs han desaparegut. Tampoc es conserva la llinda de la porta. Hi ha dos amagatalls. Les dues barraques estan força deteriorades. Referències
Xalet del Clot del Moro

El Xalet del Clot del Moro és una obra del municipi de Castellar de n'Hug (Berguedà), a la zona del Clot del Moro, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat destinat a habitatge temporal dels successius directors de la fàbrica de ciment Asland del Clot del Moro. És d'estil modernista d'arrel gaudiniana, sobretot visible en el tractament de la pedra, elements decoratius i disseny constructiu. La modulació de l'edifici és a partir d'un mòdul central rematat per uns elements decoratius a manera de merlets que sobresurten en tres cossos perpendiculars. A llevant, l'entrada del xalet es fa a través de tres arcs parabòlics. El parament és de carreus de pedra combinant els colors blanc i verd de la ceràmica i la rajola de les teulades i també la fusta en alguns elements. Història La construcció del 1905 va ser feta un cop acabada la fàbrica de ciment del Clot del moro, en aquell moment, la primera d'Espanya dedicada a l'obtenció de ciment portlans. El Clot del Moro fou iniciativa d'Eusebi Güell, primer comte de Güell, exponent clar de la iniciativa industrial de finals del s. XIX i principis del s. XX. El conjunt de la fàbrica és obra de l'arquitecte valencià Rafael Guastavino i Moreno i el xalet, de l'arquitecte Eduard Ferrés i Puig, sota la iniciativa d'E. Güell. La fàbrica fou tancada a mitjans dels setanta del s. XX. A finals de la mateixa dècada el xalet patí un incendi força debastador. Referències Bibliografia Echavarri, Alberto: Tú y Asland asociada S.A. 1969 Ràfols, Joan Francesc: Diccionario biográfico de artistas de Cataluña, Valencia y Baleares. 1980
Cal Batlló (la Nou de Berguedà)

Cal Batlló és una masia del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia d'estructura clàssica, amb coberta a dues vessants i amb carener perpendicular a la façana, orientada a llevant. La masia presenta una planta rectangular adaptada al poc terreny pla disponible i té dos cossos adossats pels costats de tramuntana i migdia, que l'amplien considerablement i que són fruit de les obres del segle xviii. Els murs són fets amb maçoneria molt irregular i sense arrebossar. Les portes i finestres tenen llindes de fusta. El cos de migdia té una arcada d'arcs rebaixats. Història El Batlló fou construït al segle xvii substituint una construcció anterior d'origen medieval. Com el seu nom indica, fou residència dels batlles que el monestir de Ripoll tenia al terme parroquial de Sant Martí de la Nou, un dels centres de les seves propietats al Berguedà des del segle ix i XI. Referències
Can Gurguí

Can Gurguí és una masia del Parc de la Serralada Litoral, al municipi de Vallromanes (Vallès Oriental), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És ubicat a Vallromanes: cal sortir de Teià cap a Vallromanes pel passeig de la Riera i seguir per pista fins al coll de Clau. Un cop a la pista de la Carena, girem a la dreta cap al coll de Can Gurguí, a 720 metres. A l'esquerra surt una pista ampla que mena a la Font de Can Gurguí i a la masia/restaurant. Hi ha dos indicadors: un per al restaurant i un altre per a la font. A principis del segle xxi funciona com a restaurant rural, especialitzat en carns a la brasa. Al menjador principal es conserva un mural al fresc dedicat a la Mare de Déu del Carme i a Sant Joan. Descripció Edifici civil. Antiga masia a la que se li ha afegit a la dreta un edifici molt posterior. La masia segueix l'estructura típica de la casa catalana: teulada a dues vessants i carener perpendicular a la façana, porta d'arc de mig punt dovellada i un rellotge de sol pintat a la façana, sobre el que hi ha la següent inscripció: "Casa Gurguí siglo XI, J. L. Año 1899". A l'altura del primer pis hi ha dues finestres amb brancals i llindes de pedra. A l'esquerra de la porta hi ha una finestra i a la dreta una porta, obertes posteriorment. Adjunt a aquesta església hi havia un cementiri, com semblen demostrar uns ossos que les aigües pluvials van deixar al descobert i algunes restes de paret. També hi podria haver hagut un convent de monges, però les referències que n'hi ha són dubtoses. Història En el llibre de notes històriques recollit per Rosa Mogas es parla de Can Gurguí com de la Capella de Sant Andreu de Llobons: "Can Gurguí Gros, existent ja en el segle xiii, la qual vers 1854 deixà d'ésser capella, traslladant-ne l'altar a Can Riera de Sant Mateu. En substitució de la capella, feu un oratori a la Verge de la Mercè en un departament de la casa, i des de llavors dita capella ha estat destinada a dependències de la masia, la qual té al detràs una habitació anomenada lo quarto de l'ermità". Referències Enllaços externs Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
Capella de la Concepció (Talamanca)

La Capella de la Concepció és una església del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció senzilla, d'una sola nau rectangular i teulada a doble vessant. La porta és d'estructura allindada. A la part superior de la façana hi ha un ull de bou obrat en totxo. Sobre la llinda de la porta hi ha un arc de descàrrega fet amb maons que alleugereix i reparteix el pes que ha de suportar aquella. L'aparell és molt irregular; els carreus són de diferents mides. Els laterals, per la seva part, estan arrebossats. La capella es troba davant mateix del mas Tatger o Tatgera, i està dedicada a la Concepció. Referències
Capella de Sant Lleïr

La capella de Sant Lleïr és una capella dedicada al bisbe i màrtir Sant Lleïr que es troba a menys de 50 m a llevant de la masia de Sant Lleïr, al municipi de Mura, al Bages. Cada any, a l'agost, s'hi celebra l'«aplec de Sant Lleïr», en què es fa una trobada i una missa en un honor del sant. És inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una capella senzilla, orientada cap a l'era del mas del mateix nom. És de planta rectangular i coberta a doble vessant, els seus murs laterals són lleugerament convergents i no presenta cap mena de campanar. La porta és adovellada, sobre la clau hi ha una inscripció: «Edificà esta capella Joan Sant Llahí. Lo any 1806». En aquesta mateixa façana hi ha un ull de bou com a punt d'il·luminació. L'aparell és força irregular i s'observa material de reompliment. Entre els carreus hi ha pedra tosca i de reaprofitament, possiblement, d'una antiga església romànica. El conjunt resta avui malmès per l'estesa de línies d'alta tensió per la zona. Història Hi ha diversitat de notícies històriques referents a la capella; dues aportacions són les de Ferrando i Roig i Coll i Ferret. Ferrando i Roig afirma: "L'ermita de Sant Lleïr és ja citada l'any 1240, i més tard, el 1338, torna a ser esmentada en el testament de Galzeran de Sau, rector de Mura. El 1506, fou renovellada pel seu propietari J. Santllehir". D'altra part, X. Coll i Ferret escriu: "Segons escriu Mn. Pladevall, no s'han trobat notícies directes sobre la capella fins al segle xvi quan la Consueta de Mura diu que la parròquia hi pujava en processó". Segons X. Coll la reparació és obra de finals del segle xviii, promoguda per J. Santllehir i acabada el 1806 tal com ho recull una inscripció a l'entrada de la capella. Des que fou profanada, l'any 1936, resta sense culte i roman tancada. Referències Vegeu també Masia de Sant Lleïr Llista de monuments de Mura Enllaços externs Sant Lleïr al mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Casa forta de Vallfarines

La Casa forta de Vallfarines o Torre de l'Espinal és una edifici fortificat del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a la vall de Meià, al vessant sud del Montsec de Rúbies. És a ponent de Santa Maria i molt a prop del coll d'Orenga, entremig d'erms i de camps de cultiu. Història El terme del castell de Montsec, que primerament apareix amb el nom de Vallfarines, és el més antic dels llocs de la conca de Meià. Es documenta per primer cop l'any 1001, en què el comte Ermengol I d'Urgell i la seva muller Tedberga vengueren el terme de Vallfarines amb el seu castell pel preu de 200 sous, se suposa que a un membre de la família Meià, la qual apareix com a propietària del lloc alguns anys després. El 1022, consta que Guillem I de Meià amb la seva esposa Garsenda i Company, castlà del castell, amb la seva muller Garsenda, dotaren l'església de Sant Esteve del Montsec. Per donació de la família Meià, l'església i el castell foren propietat del monestir de Meià, segons consta en un capbreu atribuït a l'any 1137. Les mencions al castell de Sant Esteve de Montsec desapareixen en la documentació del segle xii. Sembla que es pot identificar amb l'anomenat castell de Vallfarines. Probablement fou destruït pels gascons que entraren a Catalunya comandats pel comte Mateu de Foix l'any 1396. Els priors de Meià continuaren essent els senyors jurisdiccionals del terme, que, amb la despoblació, es degué unir al de Santa Maria de Meià i després, al de Vilanova de Meià. Actualment, el nom de Sant Esteve s'ha perdut i perviu Vallfarines, amb la deformació de «Vuitferines». Arquitectura És un edifici de planta lleugerament rectangular. Els costats nord i sud fan, a l'exterior, uns 8 m de llarg. Els dos costats restants fan, també a fora, uns 9 m de llarg. Les parets tenen un gruix de 75 cm. Actualment fa uns 7 m d'alt. A uns 2 m del terra hi ha, a la cara interior dels murs, una sèrie de forats que corresponen al nivell del primer trespol. Uns 3 m més amunt hi havia el segon trespol. La porta és situada a la paret orientada cap al sud, era acabada en arc de mig punt adovellat format per 16 dovelles de 60 cm de llarg. La porta era acabada en un arc angular. Sobre la porta hi ha una finestra petita. En aquesta paret de migjorn i a la paret nord hi ha diverses espitlleres, al nivell del primer pis o principal i al nivell superior. Les parets són formades per carreus de mida mitjana, allargats (15 cm d'alt X 40 cm de llarg) o bé més quadrats, units amb morter de calç. En principi, aquesta construcció es pot datar al segle xii o XIII. Cal suposar que pertanyia a un petit senyor local. Es poden trobar molts altres paral·lels d'edificis semblants en cases fortes de l'època feudal com la de Santa Creu, en aquesta comarca, del municipi d'Artesa de Segre. Referències Enllaços externs Inventari del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya Torre de l'Espinal a Catalunya Medieval
Casa Gran (Sant Joan de Vilatorrada)

La Casa Gran és una masia del municipi de Sant Joan de Vilatorrada (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Construcció civil, es tracta d'una masia de grans dimensions que correspon al tipus de masia amb galeries seguint la forma i el model clàssic format per una planta gairebé quadrada, coberta amb teulades a quatre vessants i una torre d'il·luminació central. Les galeries estan afegides a la façana de migdia amb un cos rectangular afegit, cobert a una vessant. La masia està adossada als murs de l'església i cementiri de Sant Martí de Torroella. Es correspon a un model del segle xviii amb les façanes arrebossades i amb obertures a totes les façanes. Història Aquesta masia està vinculada a la història de Sant Martí de Torroella; la Casa Gran devia pagar censos al monestir de Sant Benet de Bages del qual depenia l'església de Sant Martí. Forma, amb l'edifici religiós el nucli del poble dispers de Torroella. Referències
Casadessús (la Nou de Berguedà)

Casadessús és una masia del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta basilical, amb el carener perpendicular a la façana i la coberta a doble vessant. La masia està orientada a migdia i presenta dos cossos ben separats, la part vella de la casa i l'ampliació del segle xviii a migdia, corresponent a l'obertura de l'eixida en forma d'àmplia balconada als dos primers pisos i d'unes golfes també obertes. Són interessants també a Casadesús les dependències que acompanyen la casa, sobretot l'ampli graner amb arc de mig punt. La masia té un aparell força irregular sobretot pel que fa a la part més antiga. És una de les característiques de les masies de l'Alt Berguedà, la pobresa de la pedra i la seva irregularitat. Història Casadesús és una de les masies més antigues de la Nou. Baltazar Casadesús s'esmenta ja com a cap de la casa en el Fogatge de l'any 1553, dins del terme de la Nou. L'ampliació de la casa correspon però al segle xviii. Posteriorment la casa restà deshabitada pels propietaris i en tenien cura els masovers. Referències
El Mercer de Toralles

El Mercer de Toralles és una obra del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El Mercer és l'edifici civil més important del poble de Toralles. Està situat en posició dominant sobre la vall de Castellar de la Muntanya i controla tots els camins d'accés al poble. Es troba al cantó mateix de l'església de Sant Martí. És una construcció aixecada damunt un desnivell, fet que provoca l'existència de diverses portes que menen directament a qualsevol dels pisos. És de planta irregular, producte de la incorporació de diversos cossos, bastits en èpoques diferents. Els teulats són a diversos nivells, alternant els de dues aigües amb els d'un sol vessant. Les obertures, distribuïdes sense cap simetria, són molt senzilles i estan formades per llindes de fusta. Els murs són de pedra del país poc treballada, llevat dels carreus ben escairats que formen els nombrosos angles. El Mercer ha estat objecte d'una acurada restauració realitzada a principis dels anys 80. Història No ha arribat fins a nosaltres documentació referent a aquesta important masia. Ramon Sala i Narcís Puigdevall creuen, basant-se en un document del segle xii, que esmenta "… apud castrum de Toraies, sive in ipsa sacraris…", que el famós castell de Toralles "podria molt bé ser el Mercer, el qual per la seva proximitat a l'església de Sant Martí no trobem cap inconvenient a incloure dins la sagrera del temple". Referències
El Pla (la Nou de Berguedà)

El Pla és una masia del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular, amb coberta a dues vessants i el carener paral·lel a la façana de llevant. És un senzill exemplar de muntanya, de petites dimensions i fet amb materials pobres. Les petites finestres són fetes amb llindes de fusta. La masia fou ampliada al segle xviii amb un cos adossat al mur de migdia cobert a una vessant. Història La Masia del Pla és documentada des del segle xvi i s'esmenta en el Fogatge de l'any 1553. Situada dins el terme parroquial de Sant Martí de la Nou els seus estadants eren vassalls del monestir de Santa Maria de Ripoll al qual pagaven censos. Referències
Església de Sant Esteve de Vilarasa

L'Església de Sant Esteve de Vilarasa és una església del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita capella situada dins de Masia de Sant Esteve de Vilarasa. Consta d'una petita nau única de forma rectangular i de capçalera carrada. El portal és adovellat; les dovelles són bastant grans i en una d'elles hi ha la data de 1636, any en què fou profundament modificada. El campanar és d'espadanya doble per a dues campanes, i s'hi puja per unes escales de pedra, situades en un lateral. Adossats a la nau hi ha uns engrandiments que serveixen de capelles laterals. Donen solidesa a l'edifici uns contraforts situats a l'exterior de la capçalera, els laterals i en la part frontal. L'aparell és recobert amb arrebossat. Història Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Talamanca i anteriorment dins el de Nèspola, en un lloc conegut com a Vilarasa. El lloc de Vilarasa ja apareix documentat al 960 com a Vila Rara situada al terme de Valle Nespola. El primer document que parla de l'església és del 1017 i l'ubica al costat del riu Telario, que és l'actual riera de Talamanca o de Sant Esteve. El 1030 l'església es documenta com a Sant Esteve de Vilarasa i el 1282 com a sufragània de la parroquial de Talamanca. La seva funció degué ser sempre la de sufragània de l'Església parroquial de Talamanca i en tenim constància en altres documents com el del 1685. El 1636, data que apareix al portal, l'església fou profundament remodelada. La capella fou victima de la Guerra Civil Espanyola el 1936 quan foren robades les campanes i la imatge del sant destruïda. Darrerament, l'any 1994, es retirà tota la vegetació que cobria la façana i es feren reconstruccions puntuals. Actualment l'edifici no té culte habitual. Referències