NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Miquel de Toudell

Sant Miquel de Toudell és un edifici del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església romànica d'una nau rectangular i absis semicircular. La nau està coberta per una volta de canó i l'absis, més baix i estret, té una coberta molt aplanada formant un arc carpanell. La teulada és a dues vessants i de teules àrabs; té escàs voladís i decoració de caps de teula al llarg de les cornises laterals sota la coberta. El parament és de pedres mal tallades i reble; solament les pedres cantoneres són carreus quasi ben escudejats. A la façana oest hi ha la porta d'entrada d'arc de mig punt fet amb grans dovelles, i per sobre hi ha una petita obertura que a la part exterior és rodona i a l'interior un quadrat amb una reixa. A la façana també hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls que queda desplaçat cap a la dreta respecte a l'eix central; el campanar està coronat per una petita teulada a quatre vessants i sota el ràfec hi ha decoració de caps de teula i de dents de serra. L'abis a l'exterior està decorat amb arquets cecs i bandes llombardes. La teulada, que segueix la forma semicircular de l'absis, té força voladís. A l'exterior, i adossat a la façana principal, hi ha restes d'una portalada que sembla indicar l'accés d'una antiga entrada a un recinte tancat, possiblement l'antic cementiri. Història Situada prop de la masia de Can Mir, des de Viladecavalls a Terrassa uns 4 quilòmetres cap a la dreta (posteriorment dins del Polígon Industrial de Can Mir). El lloc de Toudell ja és esmentat al segle x. L'any 1157 Alegret de Toudell va fer donació de l'església de Sant Miquel a les de Sant Pere i Santa Maria d'Ègara. Més endavant fou parròquia de la quadra del mateix nom. L'any 1562 el terme de Terrassa es dividí en dues universitats o ajuntaments: Terrassa formada pel nucli urbà i la Universitat Forana de Terrassa formada per tot el terme, el qual incloïa set parròquies, entre les quals hi havia Sant Miquel de Toudell (Sant Pere de Terrassa, Sant Vicenç de Jonqueres, Sant Julià d'Altura, Sant Quirze de Terrassa, Sant Martí de Sorbet i Santa Maria i Sant Miquel de Toudell). Tenien, però, un batlle comú. L'any 1801 es varen independitzar totalment i va passar a tenir ajuntament propi, ubicat a Sant Pere. L'any 1848 la parròquia de Sant Miquel de Toudell se segregà de la de Sant Pere de Terrassa per integrar-se al de Viladecavalls. L'església sofrí reformes en el segle xviii, especialment a la façana; en aquest moment es construí el campanar de cadireta. Amb el temps perdé el caràcter de parròquia. El cementiri del voltant va ser utilitzat fins a l'any 1874. Referències
Sant Miquel de Valldàries

Sant Miquel de Valldàries o Sant Miquel del Castell de l'Aguda és una església del municipi de Vilanova de l'Aguda (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És el centre religiós de la part alta del municipi de Vilanova de l'Aguda coneguda com la Vall. Era l'església del castell de l'Aguda quan aquest era d'Arnau Mir de Tost. S'emplaça al costat del cementiri. Història La primera referència a aquesta església data del 1047, en què Borrell de Tarabau i la seva esposa cediren a Santa Maria de la Seu el castell de Valldàries. El 20 de juliol de 1051-52 tingué lloc la publicació sacramental del testament de Ranolf, que fou jurat sobre l'altar de Sant Miquel de l'Aguda «cuius baselica sita est infra terminos de castro Aguda de Valleria» pels testimonis Guillem Ranimir, Gombau Ató i Galit, en presència del jutge Ramon, dels sacerdots Isarn, Guillem i Bernat, d'altres homes i amb el vistiplau dels seus marmessors. La parròquia de l'Aguda també és consignada més endavant i així consta en la relació de dècimes del 1279 i el 1391 del bisbat d'Urgell. Arquitectura És un edifici d'una nau que ha estat profundament transformada. Així, al mur nord, molt alterat, s'hi observen paredats dos arcs apuntats que devien obrir dues capelles, avui desaparegudes i una finestra circular tallada en un sol carreu. També hi ha la porta d'accés resolta amb una llinda que respon a una reforma de la porta original que devia obrir-se en aquest mateix mur. La nau és coberta amb una volta de canó amb llunetes, que substitueix el sostre original i és capçada a llevant per un absis semicircular. Els elements millor conservats són les façanes de ponent i migdia, i la de la conca absidal. La façana de ponent presenta una gran finestra convertida a circular aparentment d'esqueixada recta. A la façana sud, on es fa molt patent el sobre alçament de la nau, es conserven tres finestres de doble esqueixada (la central més esvelta que les altres). A l'absis, decorat amb motius llombards d'arcuacions sota el ràfec, hi ha una finestra de doble esqueixada, i en el punt d'unió entre nau i absis hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls que respon al procés de reformes profundes que patí l'edifici. Les façanes originals són nues de decoració. L'aparell és de carreuons ben escairats disposats regularment en filades uniformes on s'observen diversos forats de bastida distribuïts ordenadament. Tant les característiques constructives com l'ornamentació absidal, situen aquesta església com una obra característica de l'arquitectura del segle xi, fidel a les fórmules llombardes. Referències
Sant Pere de la Donzell d'Urgell

Sant Pere de la Donzell d'Urgell és una església de la Donzell d'Urgell, al municipi d'Agramunt (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església construïda a base de carreus regulars simètrics que formen un edifici rectangular amb una coberta apuntada i un campanar quadrangular de tres cossos a la dreta de l'edifici. Aquesta torre denota més d'una època de construcció, ja que el carruatge inferior és més auster i tosc que els dos cossos superiors. La seva portalada és el més destacable de l'església: porta allindanada amb pilastres adossades motllurades als dos costats i rematada per un frontó triangular escapçat amb la inscripció de la data de consagració de l'església: 1678. Al centre d'aquest frontó s'hi pot veure un nínxol en forma de petxina que no alberga cap escultura, és buida. Més amunt, al centre de la façana, un rosetó molt simple. El seu interior és de nau única coberta amb volta de canó. Als laterals hi ha dos capelletes cobertes amb volta d'aresta. L'altar és poligonal amb dues obertures estretes i allargassades. La torre, que constitueix el campanar de l'església, denota més d'una època de construcció, ja que el carruatge inferior apareix més rústic que el pis corresponent a les campanes. Hi ha diverses constàncies que indiquen que el conjunt de l'església ha experimentat mutacions cronològiques. Referències
Sant Roc de la Donzell

Sant Roc de la Donzell és una ermita al poble La Donzell d'Urgell del municipi d'Agramunt (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una ermita situada a l'entrada del poble. És una petita església de nau únic amb una coberta a dues vessants exteriorment, mentre que a l'interior és coberta amb una volta de canó lleugerament apuntada. La façana és centralment ocupada per un arc de mig punt rebaixat format per petites dovelles. A sobre d'aquesta portalada s'hi pot apreciar un ull de bou circular, també adovellat que dona pas a un campanar d'espadanya, molt simple, format amb un sol ullal en forma de mig punt albergant una petita campana. Pel que fa als murs laterals, en el primer tram de l'ermita hi ha dos arcs rebaixats, una a cada banda, formats amb dovelles desiguals i irregulars, però actualment es troben tapiats. S'hi aprecien diferents aparells pel que fa als murs. En el primer tram de l'ermita i la façana són carreus irregulars i disposats en filades desiguals, en canvi en el segon tram de la nau són més grans i les filades són més regulars. Aquesta diferència pot ser fruit d'una restauració. Referències
Sant Salvador d'Almenara

Sant Salvador d'Almenara és una església de l'Almenara Alta, al municipi d'Agramunt (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de reduïdes dimensions inserida entre murs de cases a banda i a banda. És un edifici d'una sola nau, de planta rectangular, amb una capçalera plana i una volta de canó a l'interior. Per l'exterior presenta un parament a base de grans carreus regulars disposats en filades horitzontals i lligats en morter. Al centre de la façana de l'església (únic element visible a l'exterior) s'hi obre una porta allindanada reforçada amb estructures de pedra que li fan d'emmarcament. Just a sobre d'aquesta porta d'ingrés a l'església parroquial s'hi observa una petita fornícula semicircular, amb una decoració en forma de venera, on hi ha inserida una imatge en pedra identificada com una Puríssima. A més al voltant d'aquesta fornícula hi ha gravada la data de construcció de l'església: 1693. Aquesta façana es completa amb el rosetó que hi ha just a sobre de la fornícula anteriorment descrita. És un rosetó d'època moderna, circular, formant amb totxanes i dos bares de ferro que s'entrecreuen en el seu interior. Aquest element ajuda a donar llum a la petita esglesiola. La façana acabada amb un frontó triangular on al centre del qual s'hi aixeca un petit campanar d'espadanya, també d'estructura triangular, amb un sol ull el qual aixopluga una petita campaneta. Història Aquesta església fou construïda a causa de l'enderrocament i destrucció de l'antiga església de Sant Vicenç d'Almenara, situada encara avui, en ruïnes, en el cim de la serra d'Almenara, juntament amb Pilar també d'Almenara. Referències
Sant Vicenç de les Roquetes

Sant Vicenç de les Roquetes és una capella romànica protegida com a bé cultural d'interès local al terme municipal de Sant Julià de Ramis (el Gironès). Establerta com a canònica agustiniana al segle xii passà a ser usada com a masia. El 1187 el bisbe de Girona dona llicència a l'ardiaca de Girona Ramon per a introduir una canònica agustiniana a l'oratori de Sancti Vicentii de Rocha. El 1204 Joan, capellà de Sant Sadurní de Vilavenut, fa donació a Sancti Vicentii de Rocha de 1.200 sous barcelonins. El 1240 Joan, de Sant Julià, confia a Sancti Vicentii de Rupe el seu cos i 15 sous. El 1250 Guillem ven a l'altar de Sancti Vicentii de Rupe el lot de les seves terres. El 1275 Bernard, prior, té relació amb Sancti Juliani de Rama. L'edifici és d'una sola nau, de volta de canó lleugerament apuntada i absis semicircular de volta de quart de cercle. Hi ha un lleuger arc triomfal amb una obertura de creu llatina i que dona pas a la volta, arrebossada. L'absis té una cornisa de quart de canya que clou la nau, una finestra de biaix a la part esquerra, tapada a l'exterior per l'acumulació de terra. L'absis està ocupat per una tina de trepitjar raïm, en desús. L'entrada passa per sota del cor posterior, mig desfet. A la part esquerra de la nau hi ha un esbornac de pas que comunica amb Can Sant Vicenç. La part dreta està més desfeta per obertures posteriors. La façana oest no és romànica sinó posterior, cosa que es veu amb el canvi de carreus, menys treballats. La porta dovellada ha estat arrencada. Al damunt hi ha una obertura posterior i una finestra de biaix. La coberta està plena de vegetació i l'absis està mig soterrat. La cantonera de la façana està feta amb carreus romans de la torre de guaita romana que hi havia a la muntanya. La porta dovellada fou recuperada pels amos de Can Cavallé quan estaven a punt de robar-la, i actualment es guarda a casa seva. Referències
Sant Vicenç del Castell

Sant Vicenç del Castell és una església del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Al lloc que ocupava el castell roman una petita capella, que té per patró titular a Sant Vicenç. Es tracta d'una ermita rectangular amb absis poligonal i una nau. La coberta és a dues vessants i té un campanar d'espadanya. La porta està emmarcada per un arc rebaixat amb dovelles i brancals de pedra. Sobre ella s'ha escrit: "Les ruïnes del Castell Bisbal, fragments de la capella de Sant Vicenç, s'alcen damunt el serrat de les Garses, prop de la capella de Sant Vicenç del Castell que, documentada el 1035, és una construcció moderna. El 1568 encara es feu una reunió, en el pati del castell, dels prohoms de la població, que acordaren d'imposar un impost sobre el gra i el vi per a poder construir una església nova, més gran. Aquesta nova església parroquial, dedicada a Sant Vicenç, és documentada el 1580 i s'aixeca al poble de Castellbisbal, damunt un serrat proper al castell, terrassa sobre el Llobregat". Història Es creu que Castell Bisbal, anomenat en principi castell de Benviure (probablement el topònim de "Benviure" assenyala un antic eremitisme en el lloc), no pertanyé als bisbes de Barcelona fins a la fi del segle x, que és quan degué començar a anomenar-se episcopal. […] Els senyors útils e Castellbisbal foren els Castellvell, però aquests mantenien castlans o feudataris a Castellbisbal, probablement del mateix tronc que els Castellvell, que primerament tenien com a cognom Bremon i, a partir de la segona meitat del segle xii, Castellbisbal, encara que possiblement eren una mateixa família. Durant el segle xii es registraren moltes discòrdies mútues entre els Bremon o Castellbisbal, els bisbes i els habitants del terme, fins que el 1198, quan fou nomenat bisbe Ramon de Castellvell (fill i germà dels senyors de Castellvell), es feu una concòrdia. El 1290, a conseqüència d'uns actes de bandolerisme del castlà de Castellbisbal, Bartomeu, contra la gent de Barcelona, fou destruïda la fortalesa per les milícies d'aquesta ciutat". Dalmau de Castellbisbal (que tenia el Castellbisbal en castlania dels Castellvell i aquests pel bisbe de Barcelona), que assistí el 1412 al Parlament de Casp, fou qui reconstruí el castell a finals del segle xv. A la fi de la guerra contra Joan II, Castellbisbal passà a poder de Lluís de Requesens i de Soler. L'any 2020 un veí de Castellbisbal va fer una cançó inspirada en aquest monument, anomenada Ermita. En aquesta parla de les festes que fan els joves al parc. Referències
Santa Fe de les Serres

Santa Fe de les Serres és una església del municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Tot i que l'edifici és romànic, no hi ha cap notícia fins a mitjans del segle xiv. Descripció És un petit edifici d'una nau, coberta amb volta de canó i capçada per un absis semicircular. La porta s'obre a la façana de ponent on hi ha també una finestra petita d'una sola esqueixada, i un campanar d'espadanya d'un sol ull. Tant la porta com la part superior del campanar són reformes posteriors. L'aparell està fet amb petits carreus units amb morter. Molt ben tallats i disposats de llarg i a través dels angles. Just al costat de l'edifici són visibles restes d'unes estructures anteriors, que porten una orientació diferent. Actualment l'edifici és una casa particular i està integrat a la casa de pagès situada just al costat. Els propietaris de la casa s'encarreguen de la neteja i conservació de l'edifici. Referències
Santa Maria de Coscó

Santa Maria de Coscó és l'església parroquial del poble de Coscó, al municipi d'Oliola (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al nord-est del nucli urbà de Coscó, al vessant meridional de la serra del Pitxell. Història L'església i el terme de Coscó apareixen força documentats des de mitjans del segle xi, d'ençà que havien estat incorporats a la canònica de Santa Maria de la Seu d'Urgell. El primer esment del lloc «kastrum de Choscolio» és del 1054, en una discussió dels límits del terme de Cabanabona. Aleshores consten sis persones que es diuen hereves del terme de Coscó. L'any 1112 consta en un document o pacte fet entre un prepòsit de la seu d'Urgell i Ramon Bonfill, «miles de Choscol». El 1116, els canonges de la Seu d'Urgell pactaven amb Ramon Ponç i els seus germans el repartiment dels delmes i fruits del lloc. El 1141 en el testament del bisbe Pere Berenguer d'Urgell, consta que va llegar a Santa Maria d'Urgell una sèrie de temples i castells entre els quals hi havia l'església de «Coscol». Notícies posteriors confirmen la continuïtat de l'església de Coscó. Així, el 1279 i el 1280 apareix esmentada en la relació de la dècima recaptada en la diòcesi d'Urgell, i pel mateix motiu també apareix un segle més tard, el 1391. Arquitectura Es tracta d'una església d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil semicircular, reforçada per tres arcs toralsi capçada a llevant per un absis semicircular obert a la nau mitjançant un arc presbiteral actualment tancat per un envà que correspon al procés de remodelació, al qual pertany també la decoració interior i l'obertura de petites capelles en els murs nord i sud pel procediment de buidar el gruix interior del mur; s'afegí un cor a ponent i es construí un cos rectangular a l'angle sud-est de la nau per fer de sagristia. Possiblement s'ha de relacionar aquesta reforma amb el canvi de la porta original de la façana de ponent, substituïda per l'actual portal d'arc de mig punt de dovelles en la dovella clau de la qual es llegeix la data de 1588, que es troba a la de la façana meridional. El 1853 es construí el campanar de torre de planta quadrada a l'angle sud-oest de la nau. La finestra de l'absis és de doble esqueixada i en la façana sud n'hi ha dues del mateix tipus, totes paredades, que corresponen a l'obra original. L'aparell de les parts originals del segle xii és de carreu de mida petita ben escairat i polit, lligats amb morter de calç i disposat en filades regulars i uniformes. L'absis presenta exteriorment un canvi d'aparell a mitjana alçada; a la part baixa, fins al nivell de l'ampit de la finestra, el parament és de carreus sense polir i de mida lleugerament petita i juntes més grasses de morter. Aquest fet palesa una construcció menys acurada, que no s'interpreta com una diferència cronològica sinó com un canvi tecnològic en el procés constructiu que cal situar dins les formes pròpies del segle xii. Referències Enllaços externs Oliola a Gran Enciclopèdia Catalana
Santa Maria de Plandogau

Santa Maria de Plandogau és l'església parroquial del poble de Plandogau, situat a l'est del terme municipal d'Oliola (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història No es disposa de notícies històriques documentals del passat medieval de Plandogau ni de la seva església parroquial; tanmateix, se sap que en època moderna, al segle xvii, el lloc de Plandogau estava inclòs a la vegueria d'Agramunt i que pertanyia al comte de Santa Coloma. Arquitectura Edifici romànic molt transformat per addicions i decoracions tardanes, però que conserva l'estructura original d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil semicircular i capçada per un absis semicircular a llevant obert directament a la nau i ara tancat per un envà, en el punt d'obertura. Aquesta estructura bàsica fou ampliada i modificada posteriorment. En els murs nord i sud es van afegir unes capelles laterals a manera de creuer. Aquestes capelles són de planta rectangular i estan cobertes per voltes de creueria. A l'exterior tenen teulada a tres vessants i amb ràfecs disposats en tres nivells de teula i maó. L'aparell de totes dues naus és de carreus de mida gran ben escairats i polits. D'altra banda, el segle xix la nau es va allargar cap a ponent. La nova façana té la portalada d'accés, que consisteix en una porta d'arc de mig punt de dovelles (amb la data '1861' inscrita a la clau), a sobre hi ha una fornícula amb una imatge de la Mare de Déu i, remata la façana un rosetó de quatre dovelles de quart de cercle. Al mur nord, a l'angle de ponent de la capella afegida, es va dreçar un campanar de torre de base quadrada, amb quatre ulls d'arc de mig punt i coronament piramidal. L'aparell de la prolongació de la nau i del campanar és de carreuons de pedra poc desbastada lligats amb abundant morter de calç (avui consolidats amb ciment). L'aparell constructiu original, que només és visible en una part de la façana nord i en la façana de l'absis, és d'aparell de carreus rectangulars de pedra sorrenca, molt erosionats, disposats en filades uniformes i regulars, que posen en evidència les formes constructives de l'arquitectura del segle xii. D'aquesta església prové una escultura d'una marededeu sedent amb el nen. L'any 1928 formava part de la col·lecció d'Oleguer Junyent i des de 1946 es guarda al Museu Marès de Barcelona, amb el número d'inventari 655. Fou inclosa en l'exposició «Treva de Déu i Catalunya», que va tenir lloc a Perpinyà l'any 1966. Feta amb plom sobre ànima de fusta presenta un bon estat de conservació, i datada en el primer quart del segle xiii. Cal datar aquesta imatge al primer quart del segle xiii. Referències
Santuari de la Fontcalda (Gandesa)

El Santuari de la Fontcalda és una església del municipi de Gandesa (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'interior del santuari és amb relleus, cornises i motllures al gust barroc, tot pintat. La coberta de teula, l'absis és recte i la portalada amb mitges columnes, arquitrau, fris, pinacles, fornícula amb imatge de la Verge de la Fontcalda i òcul superior. Presenta un petit campanar d'espadanya. Junt amb l'església hi ha edificis d'alberg del balneari, la major part nous o refets. Història L'església present és la tercera que ha existit. Totes fundades pels trinitaris, la primera fou aproximadament del segle xiii, molt petita, les runes de la qual estaven molt cobertes per construccions posteriors. A l'esplanada de davant hi ha l'actual. El mateix lloc fou ocupat per la segona, adossada a l'anterior i la meitat de grossa que la present. La present és de 1756 i es deu a la iniciativa de mossèn Antoni Solé. Vegeu també El Canaletes Ferrocarril del Val de Zafán (Via Verda) Referències Enllaços externs «Santuari de la Fontcalda». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santuario de la Fontcalda

El santuario de Nuestra Señora de la Fontcalda es un edificio ubicado en el municipio español de Gandesa, en la provincia de Tarragona. Descripción Se encuentra en el término municipal de Gandesa,​ perteneciente a la provincia de Tarragona, en Cataluña. Está ubicado en la sierra de Pàndols.​ Fue construido en el siglo XVIII,​ en concreto las obras habrían comenzado el 26 de agosto de 1753,​ si bien se conserva una capilla anterior que data del siglo XVI.​ El lugar, por el que discurre el río de la Canaleta, cuenta con tradición balnearia.​ El santuario está protegido como bien cultural de interés local.​ Referencias Bibliografía Fulgosio, Fernando (1870). Crónica de la provincia de Tarragona. Madrid: Editores Rubio, Grilo y Vitturi. Romero García, Eladi (2003). «La Guerra Civil en Cataluña y los caminos de la memoria». Ebre 38 (1): 77-92. ISSN 1885-2580.