NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Joan Baptista de Rodonyà

Sant Joan Baptista és l'església parroquial al centre del poble de Rodonyà (Alt Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura L'església és de planta basilical amb tres naus i quatre trams. Els suports són pilars i pilastres, i els arcs són de mig punt. La nau central i el creuer són coberts de volta de canó amb llunetes. A l'exterior, la façana està dividida verticalment en 3 cossos: el de l'esquerra correspon al campanar, de planta quadrada, acabat en torre octogonal; el central presenta, centrada, la porta rectangular d'accés, damunt la qual s'ordenen un petit nínxol, una obertura circular i un acabament en frontó triangular; el tercer cos és llis. La coberta és de teula, a dues vessants. És un edifici de paredat amb reforços de pedra, arrebossat i pintat. Història La primitiva església parroquial de Rodonyà fou la del castell, que apareix esmentada el 1492 i el 1513 i que va ser sufragània de la de Montferri fins a mitjan segle xvi. L'actual església de Sant Joan Baptista fou construïda en la segona meitat del segle xix. Fins a l'any 1957 va pertànyer a la diòcesi de Barcelona. Actualment, la parròquia està agrupada a la de Sant Ramon de Masllorenç (Baix Penedès), adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona. Referències Enllaços externs Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
Sant Joan Evangelista de Beranui

L'església de sant Joan Evangelista és un temple catòlic situat a la part alta del poble de Beranui, integrat des del 1970 al terme municipal de la Torre de Cabdella, i anteriorment, des del 1847, al de Mont-ros, a la vall Fosca, comarca del Pallars Jussà. La primera documentació d'aquesta església no arriba fins a principis del segle xiv: dins del diaconat de Tremp, el 1314 figura l'església de Sant Joan de Baranyl. Sobre la porta d'accés, una inscripció marca com a data de reconstrucció l'any 1868, època en la qual encara era església parroquial, a més de tenir coma sufragània l'església de Sant Sadurní de Gramenet. Ara, però, ha perdut aquesta categoria i depèn de la parròquia de Santa Maria de Mont-ros. Del seu interior cal destacar una pica d'aigua beneita de tradició romànica. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Sant Joan de Beranui". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 CASTILLÓ, Arcadi i LLORET, T. "La Torre de Cabdella. Mont-ros", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9
Sant Joan Degollaci

Sant Joan Degollací és una església al veïnat de les Costes de Peralada, dins del mas Serijol, vora el vell camí que mena de Peralada a Delfià, al terme municipal de Mollet de Peralada a l'Alt Empordà. És una construcció petita de caràcter popular d'una sola nau i de planta rectangular, que avui dia està mig enrunada, ja que des de la Guerra Civil ha quedat en desús. El nom de l'església fa referència a la decapitació de Sant Joan Baptista. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una esglesiola del segle xviii d'una nau de planta rectangular. En el frontis hi ha la porta rectangular i un petit òcul; al damunt s'alça un petit campanar de cadireta amb un sol arc. Sant Joan Degollací de les Costes, dintre del mas Serijol, es troba en ruïnes, abandonada ja abans de la guerra. L'església depenia de la parròquia de Sant Martí de Peralada. Hom creu que l'actual planta s'aixeca damunt les restes de la que fou capella originària. Una pica baptismal romànica així sembla confirmar-ho. Referències
Sant Joan Vell

Sant Joan Vell és una església parroquial romànica del segle xi del terme municipal de Santa Maria d'Oló, al Moianès. Està situada a prop de l'extrem de ponent del terme municipal, al sud-oest de Santa Maria d'Oló i a ponent de Sant Joan d'Oló. És a prop i al nord de la masia d'Armenteres, al cim d'un turó. Descripció Edifici romànic possiblement construït en la 2ª m. segle xi i situat dalt d'un petit turó, prop del mas Armenteres. Es tracta d'una església d'una sola nau, amb absis semicircular a sol ixent. Aquest en el seu exterior està ornamentat amb un fris d'arcuacions cegues distribuïdes en grups de cinc entre bandes llombardes. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada en molt mal estat, coronada amb un arc de mig punt. La porta es troba al capdavall del mur de migdia. El sostre està esfondrat, però es creu que estaria cobert amb volta de canó, mentre que l'absis ho seria amb volta de quart d'esfera. L'aparell és obrat amb carreus petits, disposats en filades, barreja d'arenisca i gres. Algunes de les dovelles són de pedra tosca. L'estat de l'edifici és de franca ruïna i la vegetació tendeix a envair l'església. Història Documentada des d'antic ja amb la categoria parroquial, l'ha mantinguda fins a l'actualitat, tot i que ara està agrupada a Santa Maria d'Oló i aquesta categoria l'exerceix l'església més moderna que hi ha a prop, a llevant. És una construcció romànica, de la segona meitat del segle xi, d'una sola nau amb absis a llevant. Tot i que és en ruïnes, l'absis conserva arcades llombardes i lesenes, característiques d'aquella mena de construccions. El nom d'Oló apareix el 889 i el terme és documentat des del 927; l'església de Sant Joan es troba esmentada el 1081 i de la seva funció parroquial se'n té constància des del 1136. Aquesta funció parroquial l'ha conservada fins avui, encara que el títol ha estat traslladat a l'edifici nou que es construí entre el 1629-1639. Es creu que l'església degué passar a la Canònica de l'estany el 1364 quan es feu la compra del castell d'Oló. Aquesta dependència degué durar fins al 1592, data d'extinció de la canònica, passant a formar part de les Cinc Dignitats Reials; en tenim constància, concretament, el 1686 quan el bisbe de Vic Pasqual al visitar la parròquia fa constar que pertany a les Dignitats Reials. L'església es trobava dins l'antic terme del castell d'Oló, en la zona sud-Occ. Del terme. Referències
Sant Joan Nou de Tírvia

Sant Joan Nou de Tírvia és una capella de la vila de Tírvia, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a l'extrem nord-est del nucli de la vila, al nord de les Horts. Prop seu hi ha les restes de la capella de Sant Joan de Tírvia. Descripció Església d'una sola nau amb volta de canó amb absis lleugerament corbat, amb finestres als murs de sol ixent i de ponent. Campanar d'espadanya a la façana. Aquesta església substituí a una altra d'anterior amb la mateixa advocació que estava a uns 25m més a prop del poble. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Tírvia». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Joan Nou de Tírvia en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Joan d'Oló (església)

Sant Joan d'Oló és l'església parroquial del poble disseminat de Sant Joan d'Oló, del terme municipal Santa Maria d'Oló, a la comarca del Moianès. És una capella moderna, construïda per tal d'ampliar l'església vella de Sant Joan, situada més a ponent. Sant Joan d'Oló és al sud-oest de Santa Maria d'Oló. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una sola nau, amb capelles Laterals adossades seguint el model antic i més baixes que la nau central. L'edifici està encarat cap a migdia i és aquí on se situa la portalada d'accés. Aquesta és de mig punt amb dovelles allargades. En un punt alt de la façana s'obre un ull de bou i una petita finestra al damunt... Al cantó nord-occ.s'alça un campanar de torre de forma quadrada amb obertures per cada costat, coronades amb arcs de mig punt. Al llarg dels murs laterals s'obren unes petites finestres allargades. Adossada a l'església i pel cantó de ponent es troba la rectoria. Interiorment la nau és coberta amb volta d'ogiva. Les capelles laterals es comuniquen a través d'uns arcs de mig punt que es recolzen sobre pilars. En el seu interior es troben un conjunt de retaules barrocs, un a l'altar major, realitzat vers 1640 i un altre al lateral dret, de 1772. D'aquesta església en fou vicari St. Antoni M. Claret. Història Aquesta església és anomenada popularment "Sant Joan nou"; es troba prop del mas La Plana i de la capella romànica de Santa Creu de la Plana. Fou construïda entre el 1627 i el 1639, quan la parròquia comptava amb 26 famílies. Vegeu també Sant Agustí de la Riera Referències
Sant Joan de Castellonet

Sant Joan de Castellonet és una ermita d'estil romànic del poble d'Els Torrents, al municipi de Lladurs (Solsonès). Està situada a una cinquantena de metres cap al sud-oest de la masia de Castelló. Tan sols en queden restes de l'absis i d'un mur lateral Enllaços externs Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM) de Lladurs: Catalogació d'aquesta església Referències
Parroquia de San Juan Bautista de Gracia

La parroquia de San Juan Bautista de Gracia de la ciudad de Barcelona (Cataluña, España) pertenece a la archidiócesis de Barcelona. Historia y descripción En las proximidades de la actual plaza de la Virreina, en el barrio de Gracia, se levantaba en el siglo XVIII una quinta de recreo, que fue residencia de la esposa del virrey del Perú, Manuel de Amat y Junyent. Ocupado posteriormente el palacio por los frailes capuchinos, fue derribado hacia 1868, año en que se erigió, el día 20 de agosto, la parroquia de San Juan Bautista del barrio de Gracia. El primer regente, el reverendo José I. Galtell, colocó la primera piedra del templo actual, el 22 de abril de 1878, que fue inaugurado diez años después. Provisionalmente se celebró el culto en la Capilla de las Clarisas de la Divina Providencia. Emplazado en un sector obrero y populoso, el templo sufrió un incendio en la Semana Trágica de 1909, y una devastación completa en 1936, en la que perdió a su primer párroco reverendo Antonio Forns. Las tareas de reconstrucción fueron iniciadas por el Rdo. Miguel Carrau (1939-1947), proseguidas por Juan Bautista Serrat (1947-1948) y por el reverendo Joan Cabús y Puig. Interinamente, se celebraron los cultos parroquiales en la sala de los "Lluïsos de Gracia". Gracias a la plaza frontal, que le presta una grata visibilidad, y a la acertada decoración interior, entre cuyas joyas artísticas hay que mencionar la capilla del Santísimo, obra del arquitecto discípulo de Antoni Gaudí, Francesc Berenguer; el baldaquino (actualmente desaparecido) que fue inaugurado el 24 de junio de 1951 por el Obispo Gregorio Modrego Casaus, o la serie de pinturas murales sobre la vida de San Juan Bautista. El templo ofrece interesantes aspectos, dignos de ser admirados. Capilla del Santísimo Sacramento En 2016 se divulgó la posible autoría de Gaudí de la capilla del Santísimo Sacramento y del jubé de este templo. No acreditada documentalmente, la posible adjudicación fue dada a conocer por el escritor y biógrafo gaudiniano Josep Maria Tarragona en el Segundo Congreso Mundial Gaudí celebrado en 2016. Según este experto, cabría adjudicar esta obra al arquitecto reusense conforme a su análisis estilístico, y habida cuenta de que Berenguer no poseía el título de arquitecto, por lo que necesitaba acreditación para sus trabajos. La capilla, terminada en 1909, está bajo tierra, con un ábside y cuatro cúpulas recubiertas de trencadís, decoradas con una cruz de Malta con doce espigas, una parra con doce racimos de uvas —en alusión a los doce apóstoles— y varias inscripciones en latín. Por su parte, el jubé se encuentra en una fachada lateral del edificio, y está formado por un balcón rodeado de coros, con una crucifixión encima.​ Galería Referencias
Sant Joan Baptista (Palau-saverdera)

Die Kirche Sant Joan Baptista (Johannes-der-Täufer-Kirche) ist ein romanisches Gotteshaus in der katalanischen Gemeinde Palau-saverdera in der Comarca Alt Empordà im Nordosten Spaniens. Sie dient der örtlichen katholischen Pfarrei als Pfarrkirche und gehört zum Dekanat (arxiprestat) Alt Empordà Interior im Bistum Girona. Geschichte Die Kirche wurde im frühen 11. Jahrhundert gebaut und findet erstmals in einer Urkunde des Klosters Santa Maria de Roses im Jahr 1070 Erwähnung. Architektur Die Església de Sant Joan besteht aus drei Schiffen mit Tonnengewölben. Das Gebäude ist in vier Abschnitte unterteilt und besitzt eine zentrale Apsis mit zwei halbrunden Apsiden. Die äußere Fassade wurde im Lombardischen Stil mit Bögen und Pfeilern – insbesondere im Bereich der zentralen Apsis – gestaltet. Das seitliche Portal der Kirche wurde im Jahr 1981 im Stil des Historismus restauriert. Das Gebäude wurde auf den Ruinen einer antiken römischen Villa errichtet; einige Baumaterialien dieses Vorgängerbauwerks wurden in der Kirche verarbeitet, so unter anderem keramische Fliesen an der nördlichen Wand sowie im Fensterbereich der Apsis. Eremitage San Onofre Auf dem Gebiet der Pfarrei befindet sich eine Eremitage, die zum ersten Mal im Jahr 1448 erwähnt wird und dem ägyptischen Einsiedler Onofre (Onophrios) geweiht ist. Weblinks Profil der Pfarrei auf den Seiten des Bistums Girona (katalanisch) Església de Sant Joan. In: poblesdecatalunya.cat (katalanisch) Església de Sant Joan. In: artmedieval.net (katalanisch) Palau-saverdera. In: enciclopedia.cat (katalanisch)
Sant Joan del Pla

Sant Joan del Pla o Sant Joan de l'Erm de la Palma és una capella romànica del segle xi, possiblement d'origen preromànic, documentada el 1313 i que està situada al poble de la Palma de Cervelló a la comarca del Baix Llobregat. Història El lloc de la Palma de Cervelló és documentat el 964, però abans, el 945, es documenta la donació d'un alou al monestir de Sant Pere de les Puel·les. Aquest alou es va anar engrandint amb el temps i al segle Xi les monges hi van construir una capella que apareix esmentada com Sant Joan i Sant Feliu de la Plana el 1270, any en què el rector de Sant Esteve de Cervelló n'era procurador. El 1347 a la capella de Sant Joan de l'Erm hi havia un altar dedicat a la Mare de Déu. A partir del segle xiv la capella apareix sovint esmentada en les visites pastorals. Consta situada al lloc de la Plana Sant Joan, prop de Can Llopart, mas que posteriorment es diria Can Mascaró i que al segle xviii va adquirir de les monges la finca de la Palma. Actualment es troba abandonada i sense culte. Arquitectura La capella és d'una nau, coberta amb volta de canó, i un absis semicircular amb arcuacions i lesenes. Vora l'absis, al mur nord, hi ha una absidiola practicada en el gruix del mur de manera que no es veu des de l'exterior, i és de factura posterior a l'edifici. Al davant mateix, al mur sud, hi havia una altra absidiola igual però fou enderrocada. L'absis és decorat per un fris d'arcuacions cegues agrupades de quatre en quatre entre lesenes. Per dins de l'absis hi ha un forats que devien servir per recolzar-hi les bigues de suport d'un retaule. L'aparell és de carreus petits. A migdia s'obre la porta originària del conjunt; és de mig punt i extradossada per una filada de dovelles primes; ran seu hi ha un esvoranc. A ponent s'obre una altra porta que és de construcció moderna. Conserva encara algunes lloses de llicorella de la coberta de la coberta original. Recentment ha estat restaurada. Vegeu també Sant Ponç de Corbera, església propera que per les seves característiques podria haver estat construïda pel mateix taller a la mateixa època. Referències
Sant Joan de la Riberola

Sant Joan de la Riberola és una ermita del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, en territori dels pobles de Castellnou d'Avellanos i de Castellvell de Bellera, a l'antic terme ribagorçà de Benés. Està situada a ponent del poble de Castellnou d'Avellanos i al nord-oest del de Castellvell de Bellera. És a l'esquerra de la Valiri, a prop i al sud de la Borda de Ribera. Referències Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Refugi Sant Jordi

El refugi Sant Jordi és un refugi de muntanya dins el municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) a 1.561 m d'altitud, prop de Bagà i al vessant est del Coll de Pendís, al costat de la font del Faig. Com accedir-hi: A peu: des de Bagà 3 h, des de Prat d'Aguiló 4 h, des del Rebost 3:30 h, des del Niu de l'Àliga 5 h i des del coll de Pendís 30 min. En cotxe: pista forestal des de Riu o des de Bellver fins a l'entrada del Parc Natural, camí del coll de Pendís. Pista forestal des de Bagà fins a l'Hostalet. Referències Enllaços externs Calendari d'obertures
Sant Julià d'Úixols

Sant Julià d'Úixols és una església romànica que fou centre d'una parròquia sufragània. És en el terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. És al racó sud-oest del terme municipal, a prop del límit amb els termes de Granera i de Gallifa. Fou sufragània de primer de Sant Martí de Granera i més tard de Sant Fruitós de Castellterçol. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església original del segle x ha estat molt modificada al llarg del temps, l'únic element original que es conserva és el campanar. L'edifici està format per un cos rectangular amb capelles afegides. El temple tenia una estructura de capçalera en trèvol, amb tres absidioles, però només es conserva una d'elles. La porta es troba a la façana sud damunt la qual hi ha el campanar de planta quadrada i de forma troncopiramidal. Està cobert per una teulada de quatre vessants que es recolza sobre una cúpula amb trompes. La composició de les façanes és resolta amb un doble nivell de finestres que han estat paredades; les del nivell més alt són geminades i la columna central té un capitell troncopiramidal invertit. La planta baixa del campanar quadrangular, romànic, té les quatre façanes obertes per arcs que arrenquen de senzilles impostes; a causa de transformacions posteriors els arcs de les façanes nord i est han estat tancades. Història La domus sancti Iuliani surt esmentada entre el 940 i el 961 com a punt de referència en compres fetes pel levita Guadamir. Estava vinculada a la parròquia de Castellterçol, amb la qual fou cedida al monestir de l'Estany el 1130. Després del despoblament del segle xiv deixà de tenir sacerdot propi i estigué vinculada a la parròquia de Granera, fins que, poc abans de 1550, retornà a Castellterçol. Va patir reformes i ampliacions als segles xvii i XVIII. La rectoria o casa del guarda de l'església es va fer el 1667 i fou víctima d'un incendi el 1975. Referències
Sant Julià de Basturs

Sant Julià de Basturs és una església romànica del poble de Basturs, de l'antic terme d'Orcau, actualment inclòs en el d'Isona i Conca Dellà. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història El conjunt, sobretot per l'aparell, regular i amb carreus ben treballat, té l'aspecte d'una església del segle xii. Documentada almenys des del 1280 com a tal església, apareix sota la forma de Bescurç; el 1314 torna a ser esmentada, ara com a Besturç. Descripció Església d'una nau i absis semicircular, més l'afegit d'una capella al mur sud. Absis amb finestra. A ponent, portal format per un arc de mig punt amb dovelles que formen una arquivolta (pintat blau cel). Damunt hi ha un ull de bou esqueixat. Campanar de cadireta de dos ulls de mig punt. Murs de carreus de pedra i coberta de llosa del país i teula àrab. La finestra rodona del damunt de la porta és un ull de bou, que, tot i no perdre la senzillesa de la resta de l'església, té alguns detalls més interessants, com la manera com és fet l'interior de l'ull de bou. Corona la façana occidental un campanar d'espadanya de dos ulls, també ben proporcionat respecte de la resta de la construcció. Referències Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Julià de Basturs", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
Sant Julià de Coaner

Sant Julià de Coaner és una església del poble de Coaner, al municipi de Sant Mateu de Bages (Bages). És una església romànica inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i protegida com Bé Cultural d'Interès Local. Situat al nord de la serra de Castelltallat. S'hi accedeix des de la vila de Súria. Venint de Manresa, cal travessar la població i, abans de tornar a entrar a la C-55, hi ha un trencall a mà esquerra per una pista de terra d'uns 4,5 km. Al final del camí hi trobarem Sant Julià de Coaner i just darrere la torre del castell de Coaner. Descripció L'edifici de l'església romànica-llombarda de planta basilical quadrada, degut a motius d'espai, que presenta tres naus, separades per tres arcs que descansen sobre pilars cruciformes, projectades en tres absis ornats exteriorment per arcuacions llombardes. Destaca el campanar situat als peus de la nau central, de torre quadrada amb finestres geminades en dues cares i senzilles en les altres dues. La decoració externa omple les naus laterals, el frontispici i l'absis. El material utilitzat és el carreu i es pot apreciar que tota la configuració de l'edifici obeeix al sistema de construcció en maó, originari del romànic. L'absis i absidioles laterals es manifesten com el resultat de la prolongació de les tres naus, i compten amb una finestra central. L'absis presenta una doble decoració de finestres cegues i d'arcuacions, mentre que la cornisa està formada per petits nínxols cecs. A les absidioles també es poden observar decoracions d'arcs cecs llombards treballats en unitats de dos. El treball de decoració, però, és rústec. L'església de Sant Julià de Coaner és particularment interessant des del punt de vista arqueològic, i és objecta d'atenció per part d'aquest col·lectiu. Notícies històriques L'església se sap fou consagrada l'any 1024 pel bisbe Ermengol d'Urgell. L'edifici ha estat restaurat dues vegades: una el segle xvi, amb la data de 1573 en el portal de l'església, i l'altra restauració en el segle xx per la diputació de Barcelona. Malgrat les restauracions, l'edifici sempre ha conservat la seva estructura primitiva. Alguns autors (com J.M. de Mas i Casas) manifesten que l'església, al peu de la torre, era una mesquita. De planta basilical, gairebé quadrada, les naus estan separades per tres arcs que descansen sobre pilars cruciformes. Tant l'absis, amb finestres cegues, com les dues absidioles i els murs exteriors amb bandes llombardes. El campanar de torre quadrada, de dos pisos i amb finestres geminades, descansa sobre l'encinglerada façana oest. Al sud hi ha una porta d'època més moderna. Al costat hi ha una torre, resta d'un antic castell. En l'arxiu Bagà hi ha un document que diu que Jauma Ça Capçada era el rector de Sant Julià de Coaner l'any 1363 i en el parroquial de Coaner hi ha un document que afirma que a l'any 1715 Sagimon Pujol de Gurb va fabrircar l'altar de l'església. Referències Bibliografia Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes - Guia. Barcelona: Artestudi Edicions, 1980 (2a edició). ISBN 84-85180-24-0.