NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Martí de la Móra

Sant Martí de la Móra és una església situada a tramuntana del nucli urbà de Viladasens (Gironès), al costat mateix del camí que porta al mas de la Mora. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. La capella és romànica modificada i pot datar del segle xi o inicis del XII. Història Degué ser sempre una capella de veïnat dependent de la parroquial de Sant Vicenç de Viladasens. L'any 1046, el lloc és esementat en la venda d'un alou situat a la parròquia de Viladasens, el qual limitava pel costat de llevant amb la «villa Mora» i amb el puig d'Ermemir. Del casal de la Mora hi ha notícies a la darreria del segle xiv, que passà a ser possessió de l'Almoina del Pa de la seu de Girona. L'any 1382, el bisbe Bertran de Mont-rodon amortitzà per 50 sous un terç del delme de Viladasens que Jaume de soler, prepòsit de l'Almoina, havia comprat a Dalmau Otger juntament amb la casa d'«ipsa Maura» de Viladasens. Arquitectura Edifici d'una sola nau, cobert amb volta de canó i capçada a llevant per un absis semicircular més estret que s'obre a través d'un arc parcialment refet amb obra de ceràmica. La volta absidal arrenca d'un senzilla motllura, mentre que la de la nau és llisa i totalment encalcinada, com els murs. A l'absis hi ha una finestra centrada de doble esqueixada i una altra d'una sola esqueixada que semblen originals. Al mur de ponent s'obre La porta rectangular amb llinda i un arc de descàrrega de mig punt extradossat per un guardapols molt acusat, damunt del qual hi ha un ull de bou i un campanar d'espadanya d'un sol forat que, com l'ull de bou correspon a una reforma; són els únics elements tardans de l'edifici. L'aparell és de carreus petits sense escairar, disposats formant filades més o menys regulars. A les cantonades hi ha pedres més grans, que també es troben a la paret de ponent, al voltant de l'ull de bou, formant les finestres i a la part alta del mur. Sembla que l'edifici pot correspondre a dues etapes constructivies d'època medieval. Per les seves formes constructives, l'església de Sant Martí de la Móra pot considerar-se una obra rural bastida dins el segle xii, seguint tecnologies arcaiques, i reformada o potser acabada dins el mateix segle amb parament molt més elaborat. Relleus esculpits Són a la cornisa a l'interior de l'absis. A la part central hi ha un personatge ajagut d'uns 15 cm de llarg. A la banda meridional de la cornisa hi ha un relleu molt més petit, escantonat. No es pot saber que podia representar. La datació d'aquests detalls d'escultura tan rústica se situaria a la mateixa època de l'absis, primera meitat del segle xii. Sens dubte, de la mà d'un artífex popular. Referències Enllaços externs Sant Martí de la Mora a Art Medieval
Sant Iscle i Santa Victòria del castell de Millars

L'església de Sant Iscle i Santa Victòria es troba la poble de Millars, de caràcter disseminat, a llevant del terme municipal de Madremanya (Gironès). L'església és sufragània de la parroquial de Sant Esteve de Madremanya. Història Fou inicialment la capella del castell de Millars. La primera notícia documental referent a l'església data de l'any 1279, on es fa constar que els delmes del veïnat eren destinats a la construcció d'una capella. Un segle més tard (1387) es parla de l'estat ruïnós de l'edifici. El 1511 ja hi havia un cementiri per a infants. La visita pastoral del bisbe Arias Gallego parla de dos altars, els de Sant Iscle i Santa Victòria i el de la Mare de Déu. L'any 1560 ja està fet el campanar. A principis del segle xvii, malgrat l'oposició dels curats de Madremanya, s'obté el permís per a enterrar adults al cementiri, que subsistirà fins al 1880. Al segle xviii es construeix la sagristia, desapareguda amb la restauració. L'any 1936 és objecte de saqueig però se salven les pintures del pintor renaixentista Pere Mates (segle xvi). A la reforma de 1969 de l'arquitecte Camil Pallàs es destapa l'absis dels cossos adossats i s'emblanquina l'interior suprimint una pintura mural de Guillem Soles (1940). Arquitectura Edifici d'una sola nau, coberta per dues voltes de creueria de maó, separades per un arc toral i capçada a llevant per un absis semicircular que s'obria directament a la nau ampliada lateralment per la construcció de capelles, al nord i al sud, i un campanar de torre adossat a la façana sud, prop de l'angle sud-oest. La porta s'obre a la façana sud i és coberta per un porxo que correspon a la profunda restauració efectuada en el temple. Al fons de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada, centrada. A l'exterior l'absis té com a ornamentació un fris d'arcuacions llombardes, en sèries de quatre, entre lesenes. L'interior del temple és totalment arrebossat, llevat dels arcs, capelles, absis i nervis de les voltes. El parament original devia ser similar al de l'absis, amb un aparell de reble amb petits carreus no gaire escairats, travats amb morter de calç, llevat de les lesenes on l'aparell és més polit. Per l'estat actual es pot suposar que aquesta església era un senzill edifici d'una nau, construït segons les formes llombardes dins el segle xi, del qual l'absis i l'estructura de la nau devien quedar profundament reformats en un moment indeterminat, dins la tradició de l'arquitectura baix-medieval i que es pot situar a l'entorn de l'execució del retaule del mestre Pere Mates, dins al segle xvi, seguint la tradició de la persistència de formes medievals en època renaixentista, que es retroba en moltes esglésies gironines. Referències Enllaços externs Sant Iscle i Santa Victòria i castell de Millars a Catalunya Medieval Sant Iscle i Santa Victòria a Col·lectiu Obaga
Sant Feliu de Diana

L'església de Sant Feliu de Diana es troba al veïnat de Diana, situat a la part septentrional del terme de Sant Jordi Desvalls, a una dos quilòmetres d'aquesta població. Història L'església no apareix esmentada en cap document. A lloc on s'alça avui dia, hi havia un temple pagà dedicat a la deessa Diana. Segons afirma l'arqueòleg Dr. Josep Maria Nolla i Brufau (Universitat de Girona),la dedicació de l'actual església a Sant Feliu Africà, un dels sants màrtirs més antics venerats, fa suposar la conversió al culte cristià d'un temple pagà. Arquitectura És un senzill edifici format per una nau rectangular, pràcticament una sala, coberta amb volta de canó, sense absis diferenciat i amb el presbiteri assenyalat només per un graó al paviment, i una finestra de doble esqueixada al mur de migdia. Es pot pensar que l'església, tant simple, no tenia absis però no es pot descartar del tot que les reformes posteriors no l'haguessin mutilada. La porta, d'arc adovellat, de dovelles irregulars, s'obre a la façana de ponent; damunt hi ha una finestra d'una esqueixada que sembla fruit d'una reforma i un campanar d'espadanya d'un sol ull, d'arc apuntat i coronat per una petita creu de ferro, de construcció clarament posterior a l'època romànica. L'aparell és pràcticament tot de reble de blocs sense treballar, units amb morter de calç, en filades molt irregulars, reforçades als angles per carreus més grossos i regulars. L'interior es presenta sense cap ornament, murs arrebossats i emblanquinats igual que la coberta. A banda i banda de l'altar hi ha dos petits nínxols en el mur, els quals contenen escultures posteriors. Es fa difícil establir una datació precisa per aquest edifici que podria pertànyer a qualsevol moment. No obstant, certs detalls fan pensar que es tracta d'una obra rústica, probablement construïda dins el segle xi, però fora dels corrents estilístics i constructius de la seva època. Cancell d'Altar Procedent de Sant Feliu de Diana, actualment es troba al Museu d'Art de Girona, Inventari núm 10, catàleg : Museu Diocesà núm 1662 i data d'ingrés del 7 d'abril de 1979. Una ara d'altar que era un fragment de cancell esculpit en pedra amb relleu de tipus preromànic, d'època visigòtica. Datada al segle x, presenta unes mides de 96 X 51 X 7 cm. Referències Enllaços externs Sant Feliu de Diana a Art Medieval
Escola Ocata

El Col·legi nacional mixt Ocata (o simplement Escola Ocata) és una escola i monument del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. Història L'edifici és obra de l'arquitecte municipal Bonaventura Bassegoda i Amigó, autor també del Casino del Masnou, el cementiri del Masnou i alguns panteons. Les obres es van finançar amb un emprèstit municipal acordat amb els veïns, per aquesta raó el rei Alfons XIII va atorgar el títol d'Il·lustríssima Vila al Masnou l'any 1909. Les escoles municipals van ser, finalment, inaugurades el 15 de setembre de 1905. Les classes van començar durant el curs escolar 1905–1906. L'edifici original, de composició simètrica, destinava l'ala nord als nens i l'altra a les nenes. El primer director de l'escola fou Frederic Bosch i Serra, de la secció de nens, i Dolors Torregrossa i Moratones, de la de nenes. L'any 1917 s'hi va fer la instal·lació elèctrica. Durant la Guerra Civil va ser confiscat per la CNT i a un cop acabada la guerra s'hi van instal·lar les FET i JONS a la nau central. L'any 1967 s'hi va afegir una planta superior per allotjar noves aules. Descripció Edifici civil de dues plantes. A la construcció original només hi havia una planta. Té un marcat eix de simetria en el qual hi ha la porta d'accés i l'escalinata que hi condueix. Tant aquest cos central com els dos cossos dels extrems laterals estan acabats amb uns coronaments superiors que no es troben a les dues ales horitzontals. L'edifici es caracteritza per l'ús de la totxana a sardinell i el ritme horitzontal marcat per les fileres de finestres rebaixades. Compta amb un patí frontal elevat que soluciona els problemes de desnivell del terreny. Referències
Cementiri del Masnou

El cementiri del Masnou és el cementiri municipal de la vila del Masnou (Maresme). Va ser projectat i construït per l'arquitecte Miquel Garriga i Roca l'any 1867 per substituir l'antic cementiri situat al costat nord de l'església parroquial de Sant Pere. Durant la primera dècada del segle XX s'hi construeixen nombrosos panteons de les famílies benestants masnovines, la major part projectats per l'arquitecte masnoví Bonaventura Bassegoda i Amigó. Entre els panteons més destacats hi ha: El panteó de la família Pagès i Fàbregas. Dissenyat l'any 1926 per l'arquitecte Jaume Torres i Grau i completat amb una escultura de Frederic Marès, popularment coneguda com “el desconsol”. El panteó Bonaventura Fontanills i Rosés. Dissenyat per Bonaventura Bassegoda l'any 1907 i amb una escultura de Sant Bonaventura de l'escultor Pere Carbonell i Huguet. El panteó de Jacint Hombravella i Pujadas. Un dels primers a construir-se, l'any 1868, juntament amb el de la família Cullell, a la qual pertanyia el mestre d'obres del recinte. El panteó de la família Sensat-Pagès. Construït per Bonaventura Bassegoda l'any 1916 per a Jaume Sensat i Sanjuan i la seva esposa Rosa Pagès i Orta, propietaris de la casa del Marquès de la Manguera. D'estil modernista, té una escultura de Rafael Atché. El panteó de Pere Grau Maristany i Oliver. Projectat el 1901 per Bonaventura Bassegoda. D'estil modernista, l'escultura és obra de l'escultor Josep Llimona i Bruguera anomenada "La Fe consolant el dolor". Altres monuments destacats del cementiri són: La creu de terme, d'estil gòtic datada el 1500. Estava situada inicialment a l'antic camí d'Alella (actual carrer de Joan XXIII), com a indicador del límit entre els termes de Teià i Alella. Està decorada amb relleus. La capella construïda per Bonaventura Bassegoda i Amigó l'any 1907. De planta octogonal i d'estil modernista. Fou sufragada per Bonaventura Fontanills i Rosés. Referències Bibliografia Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. El cementiri del Masnou, un museu a l'aire lliure (segles XVIII-XXI). El Masnou: Ajuntament del Masnou i Patronat Municipal del Masnou, 2006 (La Roca de Xeix núm. 27). OCLC 804198940. Arxivat 2016-08-14 a Wayback Machine.
Escola Rius i Taulet

L'Escola Rius i Taulet és un centre públic d'educació infantil de segon cicle (parvulari) i primària ubicat al Districte de Gràcia de Barcelona i dins l'àrea d'influència del Consorci d'Educació de Barcelona. L’Escola Rius i Taulet va ser inaugurada el 26 de gener de 1957, destacant, entre altres elements arquitectònics i monumentals, les dues escultures que donen la benvinguda al centre, obra de Joaquim Ros i Bofarull. L'escola ha estat rehabilitada l'any 2010, sobre la base d'un polèmic projecte del 2007. Actualment, l'Escola participa en el projecte SUDANSA, en la Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya i en el programa Escoles + Sostenibles, entre d'altres; i està adherida a la Xarxa d'Escoles Insubmises, entre més. Referències
Plaça de la Constitució (Badalona)

La plaça de la Constitució està situada al barri de Dalt de la Vila de Badalona, nucli antic de la ciutat, i centre neuràlgic del barri. El seu origen és a l'antiga trama urbana de carrers medievals, que és una petita part de l'antic fòrum romà. Al subsòl de la plaça i de les cases s'hi han trobat nombroses restes tant d'època romana com posterior. Després de l'antiguitat, la plaça va romandre durant segles el centre de la vida social i política badalonina, com a lloc de la seu de l'antic ajuntament. La importància en va minvar a partir del segle xix, en què progressivament va ser suplantada per la plaça de la Vila, al barri de Baix a Mar, l'actual centre, on s'hi ubica la nova casa consistorial. A la plaça hi ha la Casa Planas, protegida com a bé cultural d'interès local, un habitatge d'obra popular del segle xviii i reformat al segle xx per Joan Amigó i Barriga. Restes romanes A diverses cases de la plaça s'han trobat restes romanes. Al número 4 s'hi va excavar el 1986 i s'hi van posar al descobert que en aquesta part de l'antiga ciutat de Baetulo els nivells romans han estar arrasats en èpoques posteriors. S'hi troben tres enterraments que confirmen la hipòtesi que es tractés d'una necròpolis medieval (segles IX-x) al voltant de l'església de Santa Maria. Al número 5 s'hi va excavar el 1990, i de fet confirma la mateixa situació que al núm. 4. Es documenta que els nivells romans han estat arrasats i remoguts posteriorment, encara que es conserven dos nivells intactes de mitjan segle i aC. S'hi va trobar abundant material romà i enterraments de tipologia antropomorfa de cronologia altmedieval. El 1998-1999 s'excava al número 10-11, on es documenten diverses fases d'ocupació d'època romana. D'època d'August s'hi identifiquen tres elements: una claveguera, un clavegueró, i una potent fonamentació. La grandiositat d'aquesta fonamentació –42 m² en planta amb una fondària d'1,50 m– ens indica que devia sustentar una construcció molt potent, de grans dimensions. Es desconeix la funció d'aquesta construcció, però és indubtablement un monument públic, situat al fòrum de la ciutat. Potser es podria relacionar amb algun monument honorífic, tot i que no es pot descartar que es tractés d'un arc monumental, d'un nimfeu, o d'un temple. Una segona fase és de la segona meitat del segle i, el nivell de cobriment de la claveguera del cardo. La tercera és de la primera meitat del segle ii, en què es constata que es va abandonar la claveguera del cardo. Una darrera fase és del segle xiv, i s'hi troben cinc enterraments sense aixovar ni nivell estratigràfic associat, relacionats possiblement amb l'epidèmia de pesta d'aquesta època. Referències
Secà de Sant Pere

El Secà de Sant Pere és un barri de Lleida situat al nord-est del nucli urbà. L'any 2007 tenia 3.886 habitants. La Seva Festa Major se celebra el cap de setmana abans o després de la festa de Sant Pere, patró del barri (29 juny). S'hi troba l'Institut Torre Vicens, públic i fundat en 1991, on s'hi imparteixen estudis d'Educació Secundària Obligatòria. Història: Julián Garrido, president de l'associació de veïns i un declarat enamorat del barri, on va arribar quan tenia 10 anys, no es cansa d'insistir que l'església va ser el nexe d'unió dels seus habitants als anys seixanta i setanta. “Organitzàvem moltes activitats a través del moviment juvenil Cors Valents i també colònies durant els estius per als nens. Volíem col·laborar en la seva educació i que ho passessin bé, la majoria dels habitants del barri érem immigrants arribats d'Andalusia i de classes humils”, explica Julián, mentre recorda que va ser al despatx parroquial on va néixer l'entitat veïnal. Aleshores no hi havia ni la Guàrdia Civil ni gairebé cap equipament públic. La companyonia i l'esperit de col·laboració entre els veïns també va ser essencial per al creixement del barri, coincideixen a senyalar la seva “gent”. Eren les mateixes famílies les que van arribar a autoconstruir-se les habitatges a la dècada dels seixanta per contrarestar la manca de recursos econòmics i de subvencions públiques. “Quan vaig arribar només hi havia una dotzena de cases alçades al Secà, la resta eren cultius i horts”, diu Julián. Referències
Can Targa

Can Targa és una masia del municipi del Masnou (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'edifici és del segle xvi (probablement de l'any 1597). Sembla que el nom prové d'un capità pirata del segle xix capturat pel propietari de la casa, el mariner Josep Santpere. A finals del segle xix hi havia una destil·leria de licors i darrere de la masia hi havia una font on s'hi anava d'excursió. Al segle xix la masia va passar a la família Ventura perquè l'hereva, Antònia Santpere i Rosés, es va casar amb Francesc Ventura i Pollés. Un dels seus hereus, Josep Ventura i Estaper, hi va instal·lar una destil·leria de licors entre els quals va destacar l'anís La Liebre. També d'aquesta època es feu popular anar d'excursió a la font que hi havia al darrere de la masia. A principis del segle xix, a Can Targa se servien licors en porrons o a gotets i anissos, que es prenien acompanyats de l'aigua de la font que hi havia al fons de l'hort. Josep Ventura i Estaper, industrial i propietari de la masia, va ser assassinat durant la Guerra Civil espanyola. Fou detingut a casa seva, l'agost de 1936, i assassinat a Montgat o Tiana. La seva filla i hereva, Angelina Ventura i Aymà, va morir sense descendència i va llegar la casa a una neboda. Aquesta la va vendre a una immobiliària, que va parcel·lar les terres i va cedir la masia a la Fundació El Maresme. Des de llavors, a la masia hi ha el Centre Ocupacional Can Targa per a persones amb disminució psíquica. Descripció És una masia de planta quadrangular, amb una teulada de dues vessants i el carener perpendicular a la façana. Es conserva l'estructura original del mas, tot i que les obertures de la façana estan modificades i no conserven les llindes i els bancals de pedra; només la porta d'accés continua, que és adovellada. Sobre la façana hi ha un rellotge de sol. Referències
Institut Castell del Quer

L'Institut Castell del Quer és una institució d'ensenyament secundari emplaçat a Prats de Lluçanès. El centre imparteix ESO, Batxillerat i un cicle mitjà de Sistemes Microinformàtics i Xarxes. Actualment, acull al voltant d'uns tres cents alumnes. Col·labora amb els programes de formació continuada que ofereix el Consorci del Lluçanès obrint les seves aules del cicle d'informàtica a tercers. L'Institut Castell del Quer es va inaugurar en el curs escolar 1995-96, i s'hi va impartir només tercer curs d'ESO. A partir del curs 1996-1997, ja s'hi va poder cursar des de primer a quart d'ESO. El curs 1997-98, a més de quatre cursos d'ESO s'hi va fer primer curs de Batxillerat. El curs 1998-99 ja s'hi feien els quatre cursos d'ESO i el Batxillerat complet. I el curs 2009-2010, es va començar un cicle formatiu de grau mitjà anomenat Sistemes Microinformàtics i Xarxes. Junts van aconseguir que es fes realitat la construcció d'un edifici on els alumnes del poble i la comarca poguessin tenir una educació bona a prop de casa, tenint en compte que abans, la canalla amb dotze anys s'havia de desplaçar cap a Vic, Berga o Manresa. La construcció de l'Institut Castell del Quer, fa ser una fita major, gràcies a l'esforç dels ajuntaments del Lluçanès i el de moltes persones que hi van dedicar temps i els esforços. Referències
Prats de Lluçanès

Prats de Lluçanès (Catalan pronunciation: [ˈpɾadz ðə ʎusəˈnɛs]) is a municipality in the comarca of Lluçanès in Catalonia, Spain. It is situated in the west of the comarca, on a plain between the Lluçanès and Merlès rivers, and is served by the C-154 road between Vic and Gironella. In 2015, the municipality voted to join a proposed new comarca of Lluçanès, of which it would be the capital, but the plan was put on hold due to insufficient support. Formerly part of Osona, it was finally incorporated into the new Lluçanès comarca in 2023, since then it has served as its capital. Demography References Panareda Clopés, Josep Maria; Rios Calvet, Jaume; Rabella Vives, Josep Maria (1989). Guia de Catalunya, Barcelona: Caixa de Catalunya. ISBN 84-87135-01-3 (Spanish). ISBN 84-87135-02-1 (Catalan). External links Official website (in Catalan) Government data pages (in Catalan)
Església de la Guia

L'Església de la Guia és una església eclèctica de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici religiós. Capella d'una sola nau, orientada vers migdia. Presenta la façana amb un portal adovellat amb un trencaaigües al damunt. Sobre un carreu quadrat hi ha una creu grega refosa a la pedra, amb un òcul al damunt, sobre el carener, amb una cornisa que el ressegueix hi reposa un campanar d'espadanya amb campana. És coberta a dues vessants (la nau), i la part del presbiteri s'abriga sota una sola vessant. Als murs laterals hi ha finestres cegues d'arc de mig punt i amb trencaaigües. L'interior és cobert amb volta de canó decorada i pintada, darrere de l'altar - a través d'uns portals d'arc de mig punt- es pot accedir al cambril de la Verge que sota una cúpula de mitja taronja i emprada per una barra de ferro, presideix el temple. L'estat de conservació no és gaire bo. Cal remarcar la porta de ferro amb decoracions de forja. Història Capella que està situada al peu de l'antic camí itinerant de Barcelona, camí que per ordre de Jaume I al segle xiii es desvià pel carrer Sant Pere. L'obra original era de la segona meitat del segle xvii, però segons indica la data damunt el portal (1866) fou reformada al segle xix. Referències
Iglesia de la Guía

La iglesia de la Guía es un edificio de culto católico situado en la calle de Sant Francesc del municipio de Vic. La obra original data de la segunda mitad del siglo XVII y pertenece al estilo ecléctico.​ La iglesia está protegida como Bien de Interés Local. Es importante por su valor histórico y de posición (se sitúa al final del antiguo camino itinerante entre Vic y Barcelona). También por sus elementos arquitectónicos y para el estudio de la evolución de la arquitectura religiosa de su localidad.​ Descripción Es una iglesia de pequeñas dimensiones de una sola nave orientada hacia el sur, cuya estructura está formada por muros de carga y bóvedas. Los elementos arquitectónicos que más destacan son todos los de piedra y el campanario. Los acabados son de estuco.​​ Presenta una fachada principal completamente simétrica respecto a un eje central, con un portal de entrada de piedra tallada y puerta de hierro forjado. Más arriba se observa un sillar con una cruz griega y un óculo por encima. El caballete viene reseguido por una cornisa de piedra que culmina con una pequeña espadaña con campana.​​ Los muros laterales presentan ventanas ciegas de arco de medio punto y vierteaguas.​ La cubierta se compone de teja árabe sobre dos vertientes, una sobre la nave y otra sobre el presbiterio.​​ El interior está cubierto por bóveda de cañón decorada y pintada. Por detrás del altar se puede acceder al camarín de la Virgen, que preside el templo bajo una cúpula de media naranja.​ Conservación Según un relieve, la construcción fue reformada en 1866. Actualmente presenta varios desperfectos en los elementos de piedra y acabados de la fachada.​ Referencias