NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Fe de Calonge

Santa Fe de Calonge és una església de Calonge de Segarra (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Es troba envoltada d'arbres sota el turó on s'alcen les ruïnes d'un castell. Descripció És un edifici d'una sola nau amb transsepte i cúpula sobre el creuer. El presbiteri és de planta quadrada, però té dues absidioles, una a cada braç del creuer. De l'exterior cal destacar-ne el portal de ponent, ornat amb una arquivolta de secció circular. L'edifici que es conserva és fruit de diverses modificacions, sobretot a la coberta i la capçalera. La torre del campanar, de base hexagonal, i de construcció més tardana, està situada sobre la cúpula del creuer. L'església té adossada la gran casa de la rectoria, que conserva els arcs i un clos a la part de migdia. L'església està dedicada a santa Fe, verge i màrtir d'Aquitània del segle iii. Referències
Santa Llogaia d'Espot

Santa Llogaia d'Espot és l'església parroquial del poble d'Espot, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a llevant de la vila vella, a l'altra banda del riu que hi passa, l'Escrita. Amplament documentada des del segle xi fins a l'actualitat, res de l'edifici actual és recognoscible com a medieval. Es tracta d'un temple de factura barroca popular. Descripció Església de nau única de respectables dimensions dividida en cinc trams i amb un absis al Nord, de poca profunditat, lleugerament corbat. Façana a migdia amb porta barroca monumental, construïda amb grans blocs de pedra ben escairats que ressalten sobre l'arrebossat que cobreix la façana. És una porta d'arc de mig punt flanquejada per dues pilastres estriades rematades per eolípiles. Al costat d'aquestes, en la part inferior, hi ha volutes. Sobre l'arc apareix una fornícula amb una escultura. Remata el conjunt una creu. Per sobre d'aquesta, sota el pinyó, s'obre un òcul. La torre campanar de l'església parroquial, per l'índole protectora que és, en un moment donat, podia prestar als habitants del poblet. Se l'ha inclosa amb altres elements de la xarxa defensiva com l'anomenada “Torre dels moros”, “La Torrassa” i el castell de Llort. S'aixeca a l'oest amb un airós xapitell de llicorella. La coberta, igualment de llicorella, és a dues vessants. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Santa Llogaia d'Espot». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Espot». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Santa Llogaia de Bellpui

Santa Llogaia de Bellpui és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Santa Llogaia de Bellpui és un edifici enrunat. Presenta una sola nau amb transsepte de la qual ha desaparegut la coberta. Es conserven pilastres adossades als murs que devien suportar la volta de canó reforçada amb arcs torals. L'absis semicircular és orientat a llevant i s'obre a la nau a través d'un arc presbiteral. De l'absis solament en resta part del costat nord i es pot veure la finestra de doble esqueixada. Al mur septentrional hi ha una nau estreta coberta amb volta de canó i coronada per un absis que probablement en tenia una de simètrica a l'altre costat formant el trasnssepte. L'estructura de l'església fou modificada, la nau va ser allargada amb un espai cobert per una volta de canó reforçada per un arc toral. En aquest sector s'obre la porta d'accés al temple. A l'interior els paraments són arrebossats però deixen veure l'aparell format per carreus ben escairats, sense polir, disposats ordenadament amb filades uniformes i regulars. La volta era formada, per peces sense desbastar, col·locades a plec de llibre. L'ampliació es va fer amb un aparell de reble molt irregular. Els paraments i estructura fa pensar que es tracta d'un edifici del segle xi, o del segle xii però seguint la tradició constructiva anterior. Referències
Santa Llúcia de Rajadell

Santa Llúcia de Rajadell és una capella rural del municipi de Rajadell (Bages). Situat a la vora de la riera de Rajadell, esdevingué monestir de canongesses de Sant Agustí a mitjan segle xiv. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica annexa al Mas Forn, formada per dos cossos que corresponen a dues etapes ban diferents; l'actual presbiteri correspon a l'obra romànica que és del segle xiii i la remodelació del segle xiv afecta a la nau. Una arcada de carreus ben treballats marca la unió entre ambdues parts. Història Situada dins l'antic terme de Rajadell la primera església de santa Llucía deuria ser una petita capella rural amb donats que esdevingué priorat. Apareix esmentada l'any 1278 quan la vida monàstica estava en ple funcionament amb una gran activitat que va permetre la creació d'un nou priorat a l'església de Santa Caterina de Cervera. La vida monàstica va desaparèixer a causa de la guerra civil del segle xv. El 1275 es va reunir una comunitat a la capella de Sant Miquel de Maçana, del mateix municipi. El 1304 es van desfer en dos grups, un grup fundà el convent de Santa Caterina, a l'horta de la vila de Cervera, mentre que la resta es traslladà a la capella de Santa Llúcia, de protectorat del senyor del castell de Rajadell. El 1374, el bisbe de Vic signà un decret de reforma pel qual considerava el de Cervera filial del monestir de Santa Llúcia de Rajadell. A la fi del segle xv ja no tenia comunitat. L'església conserva una part romànica i un tros de nau gòtica, molt més gran, del segle xiv. L'any 1973 es van editar uns goigs ben il·lustrats de la capella, amb la lletra i tonada populars de Santa Llúcia. Referències
Santa Llúcia d'Arcavell

Santa Llúcia d'Arcavell és una església romànica del municipi de les Valls de Valira protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular que s'obre a la nau a través d'un arc presbiteral que a l'exterior és reforçat per dos contraforts. La nau és recorreguda per una banqueta d'obra lateral al mur nord. L'absis és cobert per una volta de quart d'esfera, mentre que la coberta de la nau és esfondrada i no podem saber com era. A la façana de ponent hi ha una finestra rectangular i a l'absis dues de doble esqueixada. Al mur de migdia hi trobem la porta adovellada en forma d'arc ultrapassat. A l'àrea del presbiteri hi ha restes de pintura mural de tipus ornamental en tons negres i vermells. És del mateix tipus que trobem en altres temples propers com Santa Coloma de la Bastida, Sant Vicenç d'Estamariu o Sant Serni de Nabiners. El campanar d'espadanya de dos ulls, molt malmès, corona la façana principal. Davant de la façana principal hi ha dos pilars que podrien pertànyer a una estructura porticada que cobriria l'accés al temple. L'aparell constructiu és de pedra tosca i no presenta cap tipus d'ornamentació. Sembla procedir d'aquesta capella un retaule gòtic dedicat a santa Llúcia, pintat pel Mestre d'Estamariu i que es conserva al Museo del Prado. Història De l'església de santa Llúcia no se'n coneix cap registre escrit. En altres temples de la comarca es van produir canvis d'advocacions al llarg del temps. Podria ser que aquesta església hagués estat dedica a un altre sant i per aquest motiu no es pot acabar de saber-ne la història. Es troben notícies documentals d'aquesta església al segle xviii. En una visita del Bisbe l'any 1758 s'esmenta l'existència d'un altar dedicat a santa Llúcia dins de l'església parroquial, però no es parla de cap temple sota aquesta advocació. La seva ubicació quedava allunyada de cap nucli habitat però propera a les terres de conreu i bordes de muntanya: potser aquest temple devia donar servei religiós als veïns d'Arcavell desplaçats en èpoques de màxima activitat agrària. Referències
Casa de Santa Llúcia

Santa Llúcia és una masia del poble de Segueró, actualment pertanyent al municipi de Beuda (Garrotxa), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Ubicada al pla, al costat del camí que porta de Maià de Montcal a Segueró, s'alça una casa i una petita capella, dedicada antigament a Sant Salvador. La casa és de planta rectangular amb teulat a dues aigües i els vessants vers les façanes laterals. Cal destacar el ràfec fet amb motius geomètrics. Disposa de baixos, pis i golfes. Va ésser bastida amb pedra poc escairada del país, llevat de la utilitzada per fer les obertures. La façana principal està orientada a migdia i té una àmplia porta adovellada; la resta d'obertures són allindanades excepte la finestra de les golfes que és d'arc rebaixat. La pallissa, unida a la casa pel costat del sud, està orientada a migdia, i compta amb baixos i pis. L'església és d'una sola nau amb volta de canó i recorre els murs interiors una cornisa; l'absis, semicircular, presenta cornisa i finestra. Al costat nord hi ha una cornisa i un contrafort. La porta d'entrada, rectangular, és a l'oest i damunt seu hi ha una finestra i l'espadanya d'un sol ull. A l'interior de l'església i per la banda de migdia hi ha dues finestres tapiades per causa de la masoveria unida als seus murs. Història De la capella n'hi ha escasses notícies documentals i molts autors deixen d'esmentar-la. Francesc Montsalvatge, en el seu "Nomenclator Histórico" indica que es trobava ja enrunada, tot i que el 1825 l'havia fet restaurar la família Noguer de Segueró. Consta que Pere de Noguer i Rocafiguera, el qual administrà durant prop de 42 anys l'extens patrimoni de la pairalia, restaurà en la data esmentada la capella de Santa Llúcia, i feu fer de nou el retaule de l'altar, el cor, la cornisa, bancs, teulats, etc. L'any 1980 es van fer unes obres de restauració. Referències
Santa Llúcia de Puigmal

Santa Llúcia de Puigmal és una església romànica de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edificació actual consta d'una sola nau, de planta rectangular, ampliada i amb un absis semicircular, coberta amb volta de canó seguit i de quart d'esfera, respectivament. L'absis és llis, sense arcuacions, amb una finestra de doble esqueixada centrada, una cornisa senzilla i un sòcol que continua vist a la façana de tramuntana. La porta i una finestra de doble esqueixada queden a la façana de migjorn. L'aparell és fet de carreus i carreuons de mides diferents, segons els panys de paret, però tot i així, es manté una certa unitat constructiva, llevat del campanar d'espadanya i del cos de l'extrem de ponent de la nau, que són de maçoneria. A conseqüència de la restauració, l'estat actual de l'antiga església parroquial de Santa Llúcia de Puigmal és òptim. L'ermita està dedicada a la màrtir santa Llúcia, protectora de la vista, i té uns goigs dedicats que canten: "Puix per gràcia celestial sou dels ulls conservadora, siau nostra protectora, Santa Llúcia de Puigmal." Història La primera notícia referent a aquesta església és del 913. Anteriorment, i concretament l'any 890, en un document referent al monestir de Ripoll, és citat el topònim de "Pojomalo", però creiem que aquest es refereix a l'ermita de Sant Vicenç de Puigmal, edifici actualment sense culte a la Parròquia de Ripoll. L'any 1167, Pere de Redorta, bisbe de Vic, va tornar a consagrar l'església que ha arribat fins als nostres dies. Durant el segle xv, Santa Llúcia de Puigmal perdé la seva independència parroquial i passà a ser sufragània de l'església de Sant Joan de Vallfogona. A les darreries del segle xix passà a dependre de l'església de Sant Joan de les Abadesses. Referències
Santa Llúcia de Tonyà

Santa Llúcia de Tonyà és una ermita del municipi de Garrigàs (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Santa Llúcia està situada aproximadament a un quilòmetre de Vilamalla, i presenta les característiques de l'arquitectura popular. Es tracta d'un edifici de petites dimensions, emblanquinat tant interiorment com exterior. Té una sola nau amb absis irregular, i un pòrtic afegit a la façana d'accés que té arcades de mig punt. A l'interior es cobreix amb volta apuntada, encara que la part de l'absis es troba molt modificat. Als murs de la nau s'obren petites espitlleres. El conjunt es cobreix amb teulada a dues vessants, damunt la qual s'eleva el campanar de paret d'un sol arc. Història Aquest edifici no es troba documentat en època medieval i, d'altra banda, la seva tipologia permet suposar que va ser bastit durant els segles xvii-xviii. Tanmateix, el fet de trobar-se totalment emblanquinat amaga en part els elements constructius, i de moment no es pot veure si hi ha algun vestigi que pugui correspondre a una etapa anterior. Referències
Santa Magdalena de Blancafort

Santa Magdalena de Blancafort és una església barroca de Blancafort (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És un edifici de planta rectangular d'una sola nau amb capelles laterals entre els contraforts (35m de llarg per 11m d'amplada; 17m les capelles). Adossades als contraforts hi ha pilastres i contrapilastres en un perfecte ordre corinti; aguanten la volta de canó amb llunetes. L'estructura, malgrat la barroca volta de canó i l'ordre clàssic, resulta la més tradicional del gòtic català degut a l'esveltesa i amplària de la nau. Les capelles laterals són molt poc fondes i són molt baixes. Al peu de la nau, ocupant el primer tram, s'aixequen: el rerecor sobre una volta rebaixada, el campanar i el baptisteri. El frontispici, tot ell de pedra picada, component amb el campanar, és magnífic i d'un disseny clàssic molt acurat: dos parells de pilastres formant dos pisos suporten un frontó triangular que recull tota l'amplada de la nau. Centrant la composició hi ha l'esvelta porta de punt rodó flanquejat per dos parells de columnes corínties estriades i amb pedestals i frontó curvilini trencat. El campanar, tot de pedra, emergeix molt massís de l'angle dret formant torre vuitavada amb vuit finestrals. La façana no planteja solucions estructurals, sinó que cerca l'interès en la portada, que es planteja com un retaule arquitectònic amb dobles columnes exemptes sobre un important basament i un àtic precedit per una cornisa amb volutes, centrat per una fornícula. Història El contracte per construir el temple porta data de 3 de juny de 1793 i fou pactada entre la vila i els mestres de cases Pere Joan Abelló d'Almoster i Aleix Thomàs de l'Espluga de Francolí. Per finançar-la fou imposat un vintè sobre les collites a tot el poble; s'acaba en sis anys. Referències Enllaços externs «Santa Magdalena de Blancafort». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Magdalena de Montpalau

Santa Magdalena de Montpalau és un monument del municipi d'Argelaguer protegit com a part del bé cultural d'interès nacional del castell de Montpalau. Descripció Aquesta esglesiola compta només amb una nau i absis semicircular. Està coberta a dos vessants feta de teules. La porta d'ingrés és adovellada i damunt seu hi ha el campanar format per una espadanya de només una obertura que recentment ha estat restaurada. La pica d'aigua beneïda, es troba emportada al costat dret de la porta d'entrada. Segons sembla, antigament havia estat guardada a l'interior del temple. Mesura 20 cm d'alçada, 23,5 cm de diàmetre exterior, 17 cm de diàmetre interior. Té gravada a la part frontal una creu. La santa venerada en aquesta ermita té uns Goigs dedicats que en la seva tornada canten: "Als que us van a visitar, en aquella alta penya, volgueu-los sempre ajudar, gloriosa Magdalena". Història La notícia documental més antiga d'aquestes terres és de l'any 940, moment en què la Comtessa de Besalú, Ava, vídua de Miró II, comprà una finca al Vescomte Seguer al Comtat de Besalú -"in villa palacio"- i en la selva anomenada "Puligario". Se sap que l'esmentat comte hi tenia una residència i cal suposar que en aquest lloc, temps després, s'aixecaria el castell construït pels senyors de Sales en el decurs del segle xii. Dins el recinte emmurallat pertanyent a aquest castell de Montpalau, a finals del segle xii o principis del XIII, es va aixecar la capella: la consagració de Santa Magdalena de "Montepaladio" fou l'any 1228 pel Bisbe de Girona. Castell i capella restaren molt malmesos després dels terratrèmols de 1428, essent abandonats finalment i traslladada la família Montpalau, aquell mateix segle, al castell d'Argelaguer. Referències
Santa Magdalena de Puigbarral

Santa Magdalena de Puigbarral és una ermita romànica del municipi de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. És situada al nord-est de Terrassa i al sud de Matadepera, entre la riera de les Arenes a l'oest i el barri de la Font de l'Espardenyera a l'est, en terrenys del Parc Agroforestal de Terrassa. S'hi accedeix pel camí dels Monjos, un trencall de la carretera de Matadepera que surt a mà dreta tot just travessat el pont de la riera de les Arenes, abans d'entrar al poble. Depèn de la parròquia de Sant Llorenç, al barri d'Ègara. Descripció Es tracta d'una capella romànica d'una nau amb absis, arc triomfal de mig punt i dos arcs torals apuntats. El sostre presenta embigat de fusta i teula àrab. Damunt l'arc triomfal hi ha l'espadanya, d'una sola obertura i de confecció posterior. Presenta contraforts al mur de migdia, bastits en èpoques posteriors i conservats en la restauració de la capella. Apareixen fragments d'opus spicatum a la façana i a l'absis. Història La construcció es va iniciar probablement al segle x, però no és documentada fins a final del segle xiii, quan vivien a l'indret una comunitat de monges agustinianes que depenien del monestir de Santa Maria de Terrassa. L'edifici, que al començament del segle XX estava en ruïnes, va ser restaurat per l'arquitecte Josep Pratmarsó l'any 1956. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Santa Magdalena de Puigsac

Santa Magdalena de Puigsac, també coneguda com a Santa Margarida de Pardines, és una capella isolada situada al nord de la Serra Cavallera, al nucli de Puigsac, al municipi de Pardines, a la comarca catalana del Ripollès. Santa Magdalena de Puigsac és una capella isolada situada a la serra Cavallera, prop del nucli de Pardines. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església romànica és d'una sola nau perllongada, coberta amb volta de canó lleugerament apuntada, i absis semicircular amb volta de quart d'esfera. La finestra absidal i el portal original de migjorn són de doble arquivolta. Al mur de ponent hi ha una portal rectangular amb llinda de pedra i un ull de bou del segle xviii, i el campanar de cadireta de dos ulls. L'any 1986 va ser objecte d'una restauració força controvertida. La part de l'edificació que es conserva en el seu estat original i que ha estat menys manipulada és el parament exterior nord del mur de la nau. Des de l'absis fins a mitja nau, els murs han estat despullats de l'arrebossat, seguint l'altra meitat, arrebossada i pintada de blanc. L'atri d'estructura de fusta que precedeix l'entrada original és un afegit que no forma part del temple original. El paviment de l'església ha estat substituït per rajoles de gres de color marró. A l'interior es conserva una imatge de Sant Antoni de Pàdua, de fusta policromada, realitzada al segle xviii. Història Santa Magdalena de Puigsac es va construir al segle xii i va ser consagrada el 1176 pel bisbe d'Urgell, Arnau de Preixens. Al segle xviii va ser molt transformada, afegint-li dues capelles laterals, eliminades en la restauració, que donaren a la planta la forma de creu i també s'obrí a la façana sud un nou portal d'accés. Actualment aquests elements barrocs han desaparegut, excepte el portal, degut a la restauració portada a terme per l'arquitecte Joan M. de Ribot. A l'interior es conserva una imatge de Sant Antoni de Pàdua, de fusta policromada, realitzada al segle xviii. Referències
Santa Magdalena de Vilajoan

Santa Magdalena de Vilajoan és un edifici religiós del poble de Vilajoan (municipi de Garrigàs (Alt Empordà)) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Magdalena de Vilajoan està situada a l'entrada del veïnat de Vilajoan. Es tracta d'una església amb dues naus, tot i que fins al segle xi només en tenia una, i al segle xii es va afegir l'altra nau. La nau nord, la més antiga, té absis semicircular ultrapassat i la cobreix una volta de canó amb tres arcs torals. L'absis és de planta de ferradura i la coberta és de quart d'esfera. Al centre del mur hi ha una finestra de doble biaix. Els dos murs laterals de la nau tenien tres arcs dels que es conserven els de la banda nord. Els del mur de migdia van ser destruïts per afegir-hi l'altra nau i obrir-hi formers més grans. La nau romànica que s'afegí a la banda de migdia es comunica, com hem dit, mitjançant dos arcs formeres. La portalada s'obre en el mur lateral sud d'aquesta nau. És de dos arcs en gradació, llinda i timpà. En el timpà, en baix relleu, hi ha una creu inscrita en un cercle. En el mur de migdia es conserva la cornisa excorbada. Aquesta nau es cobrí amb volta de canó. Damunt la banda de ponent d'aquesta nau s'eleva el campanar, de dues arcades. Història L'església de Santa Magdalena de Vila Joan és documentada des del segle xi. Així, se sap que el 1093 va ser donada al priorat de Lledó per Arnau Gausbert. L'edifici presenta elements arquitectònics que corresponen a cronologies diverses. De l'època més primitiva, datable entre els segles X-XI, es conserva una nau amb absis semicircular. La nau afegida a la banda de migdia segurament va ser bastida durant els darrers anys del segle xi, i l'absis pot ser datat entre els segles XVI -XVII. La parròquia de Vilajoan, documentada els segles xiii i xiv, havia estat pròpia el segle xix, quan el lloc formava un municipi independent juntament amb el veí nucli d'Ermedàs. Referències