NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Romà (Brunyola)

Sant Romà és una església del municipi de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat de planta rectangular, absis, pòrtic occidental, sagristia adossada i coberta de doble vessant a laterals. Està situat al costat mateix de la casa del mas Salló, aturonada i no gaire lluny del camí que va de Sant Dalmai (Vilobí d'Onyar) a Sant Martí Sapresa. Consta d'una nau de planta rectangular i un absis semicircular de planta de ferradura, d'estil romànic. La sagristia, adossada a migdia, i la porxada de ponent són elements posteriors, com el campanar d'espadanya doble i el portal adovellat. La façana presenta una porxada aterrassada, amb dos pilars quadrangulars i una coberta de doble vessant a laterals i bigues de fusta. La façana pròpiament dita és arrebossada i pintada de blanc, encara que en mal estat de conservació. Mostra un portal adovellat de pedra escairada, un ull de bou i un gran campanar de cadireta de dos ulls, culminat amb tres pinacles quadrangulars. A la banda de migdia es conserven dos contraforts, prop de la sagristia adossada a ponent. A l'interior, a banda del cor, situat a ponent i accessible mitjançant una petita i atrotinada escala, hi ha mobiliari litúrgic, bancs i representacions de Sant Romà soldat, Sant Josep i la Mare de Déu. També cal destacar l'existència, a la cupuleta de la volta de quart d'esfera de l'absis, de poques restes de pintures antigues, indesxifrables a primer cop d'ull. Sota el cor hi ha diversos exvots relacionats amb l'antic servei militar obligatori, ja que el sant titular és Sant Romà, el soldat. Història La primera dada que es té és de 1279 quan era sufragània de l'església de Sant Amanç i va ser reformada a l'edat mitjana tardana i també durant l'època moderna. Està dedicada al màrtir Sant Romà. Els seus goigs canten: "Amb vostre mà benaurada / com senyera estesa al vol, / beneiu vostre fillada / de Brunyola i Estanyol, / que en la llar on se us honora / no hi manqui virtut ni pa! / I defenseu a tota hora / aquest veïnat Sant Romà". Ubicació Aquesta ermita és al cantó de l'antic camí ral que unia Tossa i Anglès, un dels que travessava la comarca de la Selva i que era ben important abans de la construcció de la xarxa de carreteres, a finals del segle xix. Aquest camí passava també per Caldes de Malavella, Vilobí d'Onyar i Sant Pere Sestronques. Referències Enllaços externs «Sant Romà». Art Medieval.
Sant Romà de Delfià

Sant Romà de Delfià és una església situada al nucli de Delfià (Alt Empordà), al terme municipal de Rabós (Alt Empordà). Està situada al sud del nucli urbà de la població de Rabós, al veïnat de Delfià, format per algunes masies i la mateixa església. Se celebra un ofici religiós cada dia 9 d'agost, coincidint amb el sant del patró. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un temple de petites dimensions d'una sola nau amb absis semicircular capçat a llevant. La nau està coberta per una volta rebaixada de maó pla, de construcció tardana, mentre que l'absis presenta una volta de quart d'esfera. Aquest últim està obert a la nau mitjançant un doble arc de mig punt en gradació, amb les impostes motllurades. L'antic espai del presbiteri està convertit en la sagristia actual. Els murs laterals de la nau presenten bancs d'obra correguts. La porta d'accés està ubicada al mur de migdia. Està formada per dos arcs de mig punt adovellats en gradació, sense cap element decoratiu interessant. Damunt seu hi ha una finestra d'arc de punt rodó i doble esbiaix. La façana està rematada per una cornisa motllurada. El frontis presenta una única finestra de grans dimensions, de doble biaix i arcs de mig punt adovellats. A la part superior s'aixeca el campanar d'espadanya, format per dos arcs de mig punt rematats per una teulada a dues aigües. La construcció està bastida amb pedres desbastades i carreus, disposats en filades regulars i lligats amb morter de calç. L'interior està totalment cobert de calç. Història Aquesta església romànica s'ha de considerar una construcció del segle xi, segurament de la segona meitat. Encara que el primer esment del lloc de Delfià ja és documentat en l'acta de consagració de Sant Quirce de Colera l'any 935, no es troba una referència directa de l'església de Delfià fins a les Rationes decimarun dels anys 1279 i 1280, i que figura posteriorment com a parroquial en els nomenclàtors de la diòcesi del segle xiv. Queda entredit un document que hom considera fals d'una suposada sentència de Carles el Calb, datada l'any 844, a favor del monestir de Sant Quirce de Colera i en contra del comte Alaric d'Empúries i que suposadament fou escrit vers el segle xii o XIII en un intent dels monjos de Sant Quirce d'atribuir-se el control d'una bona part del territori de Peralada, atribuint-se les esglésies que en ell hi figuraven. Posteriorment en convertí en sufragània de l'Església de Santa Eulàlia de Noves, encara que vers el 1691 ja no consta en el llistat de parròquies. Referències Enllaços externs Sant Romà de Delfià a Art Medieval
Sant Romà de les Arenes

Sant Romà de les Arenes o Sant Romà de Sidillà (o Sant-romans o Sant Romanç) és una església preromànica del municipi de Foixà (Baix Empordà). Està situat en l'extrem sud del poblat de Sidillà. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església preromànica de Sant Romà és una de les poques restes visibles del poble, segurament d'origen alt medieval, que quedà soterrat per les arenes fixades per pins, prop del riu Ter El poblat i la parròquia de Sidillà, són documentats el segle xii i XIV com a possessions del Bisbat de Girona. No se sap el moment en què van quedar abandonats. Caldria una campanya d'excavacions per precisar-ho. L'església de sant Romà, cegada també per les arenes fins fa pocs anys, és de petites dimensions, té una sola nau amb un arc toral i absis trapezoïdal i coberta amb volta de canó de ferradura incipient. La porta d'accés al mur S i una altra, de molt petita al N posseeixen també l'arc de lleugera ferradura. Les finestres són força deteriorades. En època posterior s'obrí una porta a la façana W amb muntants de carreus irregulars. L'aparell és petit i irregular i només a les cantonades i als muntants de les obertures apareixen lloses una mica més grans, a la nau trobem també opus spicatum. A l'interior, dos murets o basaments de pedra, perpendiculars a cada mur de la nau i que deixen un pas entre ells han fet pensar als historiadors que feien funció de tancament del presbiteri. Les opinions són diverses quant a datació de l'edifici: Joan Badia i Homs el situa entre els segles vii i viii, Xavier Barral i Eduard Junyent el consideren del segle x. La manca de documentació i una excavació sistemàtica fan difícil donar-ne la cronologia. El que és cert, però, és que es tracta d'un edifici anterior al romànic. A 100 metres al nord hi ha part de l'antiga església de Sant Sebastià de les Arenes, que va aprofitar un monument funerarai de l'època romana. Història És un temple preromànic, probablement dels segles X-XI; tanmateix, no apareix documentat fins als segles xiii i xiv, època final del poblat de Sidillà, que quedà abandonat a partir d'aleshores. L'estiu del 1973 uns estudiants van netejar parcialment l'interior, i el 1983 el Servei de Restauració de Monuments de la Diputació de Girona va portar a terme obres de desenrunament i consolidació. Durant les excavacions que es van fer l'any 2015, es van descobrir dos esquelets enterrats relativament recents sense cranis, ni extremitats, ni taüt. Referències Galeria d'imatges Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
Sant Romà d'Aineto

Sant Romà d'Aineto és l'església Romànica del poble d'Aineto, en el terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a l'extrem nord-occidental del poble, a la part més elevada. Descripció Sant Romà es troba enmig dels carrerons costeruts del poble d'Aineto. L'església és d'una sola nau amb presbiteri cobert amb volta de canó i absis semicircular amb volta de quart d'esfera, decorat exteriorment en el ràfec per arcuacions llombardes de factura molt matussera. En la part central de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada. La nau presenta coberta de fusta a dues vessants. En una ampliació d'època posterior s'obrí una capella al mur de migdia, on també hi trobem la porta d'accés senzilla. A la façana oest s'aixeca sobre el pinyó una espadanya amb una arcada d'arc rebaixat que suporta dues campanes. Una altra espadanya amb arc peraltat, està situada en el lateral de migdia, en el mur que separa el cos de la nau del més baix que forma el presbiteri. Els murs de l'absis són d'un aparell de mida regular, toscament escairats i en filades. La resta és d'aparell de mida inferior i sense escairar. El paviment de l'interior de la nau és de terra. Al Museu Diocesà d'Urgell es guarden les pintures corresponents a l'absis i a l'arc presbiteral d'aquesta església. Història El lloc d'Ainet formava part del conjunt de poblacions de la Vall de Cardós que, segons l'acta de consagració de Sant Martí de Cardós, o del Pui, de l'any 1146, havien de contribuir al manteniment d'aquesta nova església. Concretament Aineto ho feia amb mig modi de cereals a l'any. La jurisdicció del lloc devia correspondre, com a part de la Vall de Cardós, als comtes de Pallars, i des de la darreria del segle xv, als ducs de Cardona. Parròquia interdepartamental almenys fins al segle xiv, com a tal figura en la relació d'esglésies parroquials visitades pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona l'any 1314, amb la grafia Sancti Romani d'Ayet, posteriorment perdé aquesta categoria, i esdevingué sufragània de l'església de Tavascan. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Romà d'Aineto en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Romà d'Anàs

Sant Romà d'Anàs és l'església parroquial romànica del poble d'Estaon, en el terme municipal de Vall de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme d'Estaon. És una petita església d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular sense decoració. Té un senzill campanar d'espadanya. Descripció Petita església d'una sola nau, actualment amb coberta de fusta que imita una antiga volta de canó d'obra, que segons Sarraté Forga fou la primera que es construí a la vall de Cardós. A l'est remata la nau un absis semicircular totalment llis en el qual s'obre una petita finestra. A banda i banda de la nau hi ha una petita capella. Sobre el pinyó de la façana de ponent, s'aixeca una espadanya amb dos arcs de mig punt sota la qual es troben un òcul i la porta. L'edifici és construït en un tosc aparell de pedra pissarrosa i granítica sense desbastar i coberta per un llosat a dues vessants de llicorella. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Romà d'Anàs en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Romà de Civís

Sant Romà de Civís és una església del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós d'una nau amb capella lateral. La nau és coberta a cel ras, mentre que la capella és coberta amb volta de canó. L'altar es troba emplaçat a ponent. La construcció és força rústega, feta amb pedres unides amb fang i disposades irregularment. A la façana E, amb portal rectangular, es dreça el campanar, potser del segle XVII; és de torre quadrada amb tres pisos, dels quals el primer pis resta gairebé enterrat. El tercer pis té quatre finestres de mig punt. L'església ha estat reconstruïda en època més recent, però encara conserva fragments d'un mur més antic, que es prolonga més enllà de la façana i també una capella quadrada amb finestra de biaix interior. Història Esmentada en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell del 839. Referències
Sant Romà de Comiols

Sant Romà de Comiols és una església del municipi d'Artesa de Segre protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici d'una sola nau, cobert amb volta de canó suportada per arcs formers i reforçada amb arcs torals. A llevant té un absis semicircular comunicat amb la nau mitjançant un complexa sistema d'arcs, té tres finestres de doble esqueixada. Ambdós costats de la nau hi ha una absidiola semicircular que precedeix l'arc triomfal de l'absis central, formant una capçalera trevolada. A la façana de ponent hi trobem la porta d'arc de mig punt, una finestra de doble esqueixada i el campanar d'espadanya força malmès. L'interior és arrebossat i hi ha la data 1780. El paviment de lloses de pedra és original. Les façanes no tenen ornamentació i l'aparell és de carreuó ben escairat disposat en filades regulars, n'hi ha una d'opus spicatum. Malgrat l'abandonament és un edifici cuidat que no ha sofert transformacions remarcables que enaltiren la seva estructura. Història L'església depenia de l'abadia de Sant Pere d'Àger a través del priorat canonical de Montmagastre. A l'acta de datació de la canònica de l'any 1054 la parròquia de Sant Romà rep una donació. L'any 1065 Sant Miquel de Montmagastre es convertí en priorat d'Àger i d'aquesta manera la parròquia de Comiols passà a integrar-se en el patrimoni de l'esmentada abadia. Existeix més documentació que recull diverses donacions a aquesta església. La subjecció de la parròquia de Comiols a Àger es va mantenir fins al s. XIX. Actualment tant l'església com el poble són abandonats. Referències
Monestir de Sant Ruf

El Monestir de Sant Ruf, o Sant Ruf de Lleida, són unes restes monumentals de la partida de la La Plana del Bisbe, a Lleida, el Segrià, protegides com a Bé Cultural d'Interès Nacional. Els elements més ben conservats que en resten són dos dels tres absis que devia tenir la capçalera: el central, amb tres finestres d'esqueixada doble i d'arc de mig punt, i el de la banda de l'epístola, de menors dimensions i amb una sola finestra. Aquest darrer absis comunica amb l'únic braç conservat del transsepte. L'altre absis s'obre, mitjançant un arc apuntat al damunt de columnes de doble traçat i capitells llisos, a l'espai de la nau, on s'endevina l'arrencada d'una volta de creueria. D'aquests elements arquitectònics hom en podria deduir que el projecte d'aquesta capçalera es devia completar amb un tercer absis, la conclusió del transsepte i una nau única, conformant així una planta de creu llatina. Ara bé, les restes que es coneixen fan pensar que el projecte devia restar incomplet. Així, el mur que, a la banda oposada als absis, clou el braç conservat del transsepte, amb una finestra d'arc de mig punt i un contrafort, continua fins a cloure el presbiteri i pot haver constituït una solució provisional destinada a cloure l'espai per tal d'habitar-lo. Avalen aquesta hipòtesi la presència de vestigis de la nau interrompuda adossats a aquest mur i les dovelles d'una porta tapiada que podria haver estat l'accés a la reduïda edificació Història Tot i que, segons les referències documentals que es conserven, cal datar la fundació del monestir de Sant Ruf a mitjan segle xii, les restes que n'han perviscut remeten a una cronologia més avançada, probablement ja al segle xiii. La primera notícia que en coneixem és la donació del lloc l'any 1152 per part de Ramon Berenguer IV a l'abadia de Sant Ruf de Provença. L'any 1156 el capítol i el bisbe de Lleida confirmen el primer prior de la comunitat lleidatana i l'autoritzen a bastir l'església, sembla que en el lloc d'una antiga mesquita Segons la tradició, la comunitat s'extingí a causa de la Pesta Negra (1348), si bé documentalment no és fins a 1418 quan consta que, per mort del darrer canonge, el monestir restà desocupat i consegüentment queda incorporat al bisbat de Lleida. Després d'un intent fallit d'establir-hi cartoixans a la fi del segle xvi, el lloc pervisqué un temps com a santuari i lloc de devoció popular fins que, aprofitant-ne les runes, s'hi bastí una masia. Enllaços externs Canònica de Sant Ruf de Lleida a monestirs.cat Referències
Sant Sadurní d'Alguaire

Sant Sadurní d'Alguaire és l'església parroquial d'Alguaire (Segrià), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'estil barroc, amb tres naus d'ordre compost, gran cimbori i retaule major de grans dimensions, amb una façana partida en dues meitats: una amb elements d'estètica barroca i l'altra amb un tancament d'obra. Fou destruïda el 1936, durant la Guerra Civil Espanyola, i després fou refeta. Història No se'n tenen gaires notícies, tot i que sembla que el temple va ser aixecat entre el final del segle xii i el segle xiii. L'any 1157 el bisbe de Lleida Guillem Pere atorgà als hospitalers les esglésies del terme d'Alguaire, però el primer esment directe de l'església no apareix fins a l'any 1361, en una visita pastoral on s'esmenta l'altar major de Beati Serni, amb diverses capellanies. Entre els anys 1401 i 1425 la família Pelegrí tenia una fundació a l'altar major de Sant Sadurní. L'any 1781 s'aixecà un nou temple d'estil barroc que fou destruït l'any 1936 i refet posteriorment. Referències
Iglesia de San Saturnino (Alguaire)

La iglesia de San Saturnino es un inmueble de la localidad española de Alguaire, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio se encuentra en la localidad española de Alguaire, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el primer volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras: Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1845). «Alguaire». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar I. Madrid. p. 578. Wikidata Q115624375.
Sant Sadurní d'Arenys d'Empordà

Sant Sadurní d'Arenys d'Empordà és un edifici religiós d'Arenys d'Empordà (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És d'una sola nau amb un absis semicircular i és el resultat de diverses etapes constructives. La volta de l'absis és de quart d'esfera. La nau està coberta per una volta apuntada. L'obra va ser iniciada en el període romànic, en el segle xi, i posteriorment s'hi van fer obres de remodelació en els segles successius, ja que la nau apuntada és dels segles xii-xiii, i la nova crugia afegida i la portalada, del xiv. Durant els segles xvii-xviii el conjunt s'integrà a les defenses del castell. Els murs de l'església encara conserven restes de l'antiga fortificació. D'aquest període data també el campanar. Història El temple fou decorat el 1944 per un grup d'artistes empordanesos coordinats per l'arquitecte Pelai Martínez i com a homenatge al crític d'art José Francés, marit d'Àurea de Sarrà, propietària del castell d'Arenys. Referències Enllaços externs «Església de Sant Sadurní (Arenys d'Empordà)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Sant Sadurní de Gallifa

Sant Sadurní de Gallifa és una ermita romànica al municipi de Gallifa, al Vallès Occidental. És al cim de la Mola, a 942,3 metres d'altitud. És al nord-est del poble de Gallifa, a l'extrem meridional del Serrat Punxegut. Dona nom als Cingles de Sant Sadurní, que envolten la pràctica totalitat de la Mola, el Turó de la Pinassa i el Morral del Puig. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Des del cim de la Mola hi ha una panoràmica excel·lent sobre el Vallès i el Moianès. Just al costat de l'ermita hi ha el mirador de la Guineu, des d'on s'aconsegueixen unes fantàstiques vistes del Prepirineu, Moià, Centelles i el Puigsagordi, Sant Feliu de Codines, el Vallès, la Mola de Sant Llorenç del Munt i Montserrat. S'hi pot arribar a peu seguint diversos itineraris que comencen a Castellterçol, a Gallifa o a Sant Feliu de Codines. Descripció L'ermita de Sant Sadurní es dreça a 951 m d'altitud, amb la casa dels ermitans adossada a ponent i un cos de planta quadrada al mur de migdia. La capella és preromànica del segle x mentre que l'absis és del final del segle xi. És un edifici de nau única, de planta trapezoïdal, coberta amb volta de canó, amb absis semicircular més estret que la nau, amb tres finestres de doble esqueixada. Aquest està decorat amb arcuacions i lesenes llombardes que acaben en un sòcol. Al seu costat hi ha un cos quadrat de dos pisos, afegit segurament durant el segle xii, que podria ser la base d'un campanar. El 1714 s'edificà la casa dels ermitans, adossada a la nau i actualment abandonada. Adossat i a tocar de l'absis hi ha un cos de planta quadrada i dos pisos; sembla d'un edifici preromànic del segle x. La seva funció no és clara, podia ser d'un ús de campanar o de torre de defensa. Història Es té constància del paratge des de l'any 939 quan Ató vengué al levita Guadamir una finca que termenejava amb la domus (terme del llatí vulgar per a referir-se a una casa o edifici), de Sant Sadurní. En una butlla del papa Benet VII de l'any 978 en què es defineix els límits del Bisbat de Vic, i figura la muntanya de Sant Sadurní. En un document de l'any 1063 consta que un tal Bonfill dona a l'església dos mancusos (moneda d'or medieval amb un pes de quatre grams). De l'àrab mangúx-gravat això permet suposar que devien fer-s'hi obres importants. L'any 1316 era un priorat del monestir de la Portella i, mentre en depengué, hi hagué una petita comunitat i, sempre, almenys amb un capellà. En el segle xvii l'edifici estava en molt mal estat i el bisbe prohibí, l'any 1604, celebrar-hi missa. Referències
Ermita de San Sadurní (Gallifa)

La ermita de San Sadurní de la Roca es un templo románico del municipio de Gallifa, en el Vallés Occidental. Ubicación Se encuentra en la cima de la Mola, a 942,3 metros de altitud. Está al noreste del pueblo de Gallifa, en el extremo meridional del Serrat Punxegut. Da nombre a los Riscos de Sant Sadurní, que rodean la práctica totalidad de la Mola, el Turó de la Pinassa y el Morral del Puig. Está en tierras de la masía de la Roca, por lo que también es conocida como Sant Sadurní de la Roca. Es un edificio que forma parte del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Desde la cima de la Mola hay una panorámica excelente sobre el Vallés y el Moyanés. Justo al lado de la ermita está el mirador de la Guineu, desde donde se consiguen unas fantásticas vistas del Prepirineo, Moyá, Centellas y el Puigsagordi, San Feliu de Codinas, el Vallés, La Mola de Sant Llorenç del Munt y Montserrat. Se puede llegar a pie siguiendo varios itinerarios que empiezan em Castellterçol,​ en Gallifa o en San Feliu de Codinas.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Sadurní.