NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Camp de Mart (Tarragona)

El Camp de Mart és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Durant el segle xix va ser un camp de maniobres militars, oficialment inaugurat el 1871 pel rei Amadeu I d'Espanya. Durant la dècada del 1960 es va municipalitzar el recinte que estava en mans del ministeri de defensa, abans Ministeri de Guerra. Descripció Singular parc urbà situat als peus de la muralla i de la contramuralla o falsa braga on Manuel Lamich i Fontanet, com a arquitecte municipal de l'Ajuntament de Tarragona, va projectar i construir al final de la dècada dels anys 60 una xarxa de camins amb geometries orgàniques envoltats d'abundant jardineria i arbrat, a més de fonts ornamentals. Al final del parc va projectar un teatre-auditori a l'aire lliure que es troba soterrat respecte de la rasant del parc per mantenir la continuïtat visual de la muralla romana. Aquest fou cobert posteriorment amb una carpa. A l'interior del parc hi trobem tres escultures singulars catalogades per l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya: una dedicada l'associació Amical de Mauthausen i els monument al Dr. Ferran i a Richard Wagner. També hi ha altres monuments en homenatge a Blas Infante i Salvador Allende. Teatre Auditori El teatre del parc fou inaugurat el 1970, obra de l'arquitecte municipal d'aquell moment, Manuel Lamich i Fontanet. Té una capacitat per a 1.788 espectadors, ampliable a 105 més. L'any 1993 fou cobert amb una lona de PVC. Hi han actuat artistes com Yann Tiersen, Roger Hodgson, Love of Lesbian o Vetusta Morla, i s'hi van celebrar les competicions de bàsquet 3x3 dels Jocs Mediterranis de 2018. Referències
Camp de Mart

Camp de Mart är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Tarragona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 400 km öster om huvudstaden Madrid. Camp de Mart ligger 63 meter över havet. Terrängen runt Camp de Mart är platt. Havet är nära Camp de Mart åt sydost. Närmaste större samhälle är Tarragonès, 0,53 km sydväst om Camp de Mart. Kommentarer Källor
Estación de Villafranca del Panadés

Villafranca del Panadés​ (Vilafranca del Penedès en catalán y oficialmente) es una estación de la línea R4 de Rodalies Renfe de Barcelona situada en el municipio homónimo. Es una de las estaciones de la llamada línea de Villafranca que une Barcelona con la estación de San Vicente de Calders (en Vendrell) por el interior. Esta estación es cabecera de parte de los servicios de la línea que por ella pasa. Carece en la actualidad de servicios que no sean de cercanías, si bien durante el corte que se produjo en la línea R2 (2007) los servicios de Media Distancia fueron desviados por la línea de Villafranca los fines de semana, cuando la línea tenía surcos suficientes para dar cabida a dichas circulaciones pasando por esta estación sin efectuar parada. Así mismo se desviaron aquellos servicios de Larga Distancia que no finalizaban recorrido en Tarragona o Campo de Tarragona. A escasos 300 metros se encuentra la estación de autobuses, dónde se encuentra la N40 que une Villafranca, San Sadurní de Noya y Barcelona, en horario nocturno. La estación fue remodelada en 2006 cuando la línea se soterró parcialmente a su paso por el casco urbano. Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Villafranca del Panadés.
Estación de Villafranca del Panadés

Estación de Villafranca del Panadés vasútállomás Spanyolországban, Vilafranca del Penedès településen. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Barcelona-Vilafranca-Tarragona-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Estación de Els Monjos (Estació de Sant Vicenç de Calders, Rodalies Barcelona 4-es vonal) Estación de La Granada (Estación de Manresa, Rodalies Barcelona 4-es vonal) Jegyzetek További információk Kapcsolódó szócikkek Spanyolország vasúti közlekedése
Vilafranca del Penedès (stacja kolejowa)

Vilafranca del Penedès (hiszp. Estación de Villafranca del Panadés, kat. Estació de Vilafranca del Penedès) – stacja kolejowa w miejscowości Vilafranca del Penedès, we wspólnocie autonomicznej Katalonia, w prowincji Barcelona, w Hiszpanii. Znajduje się na linii Barcelona – Vilafranca – Tarragona. Obsługiwana jest przez pociągi linii R4 Rodalies de Catalunya. W odległości zaledwie 300 metrów od stacji znajduje się przystanek autobusowy linii N40, która łączy Villafranca, San Sadurní de Noya i Barcelonę w nocy. Stacja została przebudowana w 2006 roku, w wyniku czego część linii została przykryta tunelem pod miastem. Linie kolejowe Barcelona – Vilafranca – Tarragona Linki zewnętrzne Informacje o stacji
Palau de la Música Catalana

Palau de la Música Catalana je koncertní sál, který se nachází v Barceloně. Byl postaven mezi lety 1905 a 1908 podle návrhu katalánského architekta Lluís Domènech i Montanera. Společně s nemocnicí de Sant Pau patří Palau de la Música Catalana k Montanerovým vrcholným dílům. V roce 1997 byly obě stavby zapsány na seznam světového dědictví pod stejným pořadovým číslem 804. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Palau de la Música Catalana na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palau de la Música Catalana na Wikimedia Commons
A Katalán Zene Palotája

A Katalán Zene Palotája (katalánul Palau de La Música Catalana, spanyolul Palacio de la Música Catalana) Lluís Doménech i Montaner, a szecesszió Gaudí és Puig y Cadafalch mellett harmadik ismert katalán alkotója, illetve annak elméleti megalapozója által tervezett koncertterem, melyet 1905-ben kezdtek el építeni és 1908-ban avattak fel. Barcelonában, a Calle de Amadeo Vives és a Calle Alta de San Pedro sarkán áll, a Calle de Sant Pere Mes Alt 11 szám alatt. Kezdetben az Orfeó Catalá nevű kórusnak kívántak otthont teremteni vele, de ma már az azonos nevű intézmény székhelye is. Magát a kórust Lluís Millet és Amadeu Vives alapította 1891-ben a katalán zene újjászületésére irányuló szándékok által vezérelve. A Katalán Zenepalota egyike a legfontosabb modernista alkotásoknak a városban. Az épületet vörös klinkertégla, rikító mozaikdíszítés fedi, mely Lluís Brú munkája. A földszinten árkádsor és kovácsoltvas ablakrácsok díszítik – a kor divatjaként – az épületet. Felettük bábos korlát látható. A homlokzaton mellszobrok sorakoznak, melyek Shakespeare, Beethoven, Molière és Talma alakját ábrázolják. Az épület sarkán a Népdal (Canción Popular) szoborcsoportját Miquel Blay, neves katalán szobrászművész alkotta. A műalkotás azt szimbolizálja, hogy az éneklés, a dal mindenkié. Figyelemreméltó a sok oszlop is, mely rendkívüli változatosságot mutat, különböző népek formavilágát eleveníti fel. Az épület kupolája barna – fehér – kék csempével kirakott, terrakotta színű keresztek rajzolatával tarkított. Az épület belső díszítése is tükrözi a katalán modernizmus jegyeit, a belső tér színes kerámiamozaikok, kristályüveg berakások, ornamentikus, növényi minták felhasználásával válik hatásossá. Előcsarnokában Massot falfestményében gyönyörködhet a látogató, s innen juthat át a nagy koncertterembe. Maga a terem egyike a legnagyobbaknak a kontinensen, Pau Gargallo és Dídac Massana szobrai adják dekorációját. Bal oldalon a Clavé és a Május virágai című szobrok, jobb oldalon Beethoven mellszobra látható. Figyelmet érdemel a wagneri Walkürök szoborcsoportja is. A koncertterem látványos mennyezeti világítóteste Rigalt i Granell munkája. Az UNESCO az épületnek 1987-ben adományozta a világörökség része címet. 1982–1989 között Oscar Tusquets végzett újításokat a zenepalotán, majd 1999–2004 között megújult homlokzata. Jelenleg látogatható műemlék. Források Doromby Endre: Spanyolország (Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Bp. 1982.) ISBN 963-243-212-6 Szentirmai József – Szentirmainé Bánlaky Cecília: Spanyolország (Panoráma útikönyvek, Medicina Könyvkiadó Rt., Bp. 1995.) ISBN 963-243-838-8 Bereznay István: Barcelona (Panoráma Külföldi városkalauz, Franklin Nyomda Bp. 1982.) ISBN 963-243-205-3 Bede Béla – Lempert Márta: Katalónia (Panoráma útikönyvek, Medicina Könyvkiadó, Bp. 1991.) ISBN 963-243-398-X További információk Palau de la Música Catalana hivatalos weboldal (katalán, spanyol) UNESCO vonatkozó weboldala (angol)
Palau de la Música Catalana

Het Palau de la Música Catalana is een concertgebouw in Barcelona en werd ontworpen door Lluís Domènech i Montaner, een van de architecten die aan de basis stonden van het Catalaans modernisme. De bouw begon in 1905 en werd voltooid in 1908. De opdrachtgevers waren een groep muziekminnende Catalaanse textielindustriëlen, georganiseerd in een koorgemeenschap, Orfeó Català, met haar oorsprong op verschillende plaatsen in het oude deel van Barcelona. Met bijna 1400 leden in 1905 vond de gemeenschap het tijd voor een centrale plaats voor vocale kunst en legde de eerste steen van het Palau. De buitenmuren zijn van rode steen, gesteund door pilaren, die evenals de gevel versierd zijn met mozaïek. Op de hoek hangt een groot beeld van Miquel Blay, 'het Catalaans Volkslied' genoemd. Verder staan er bovenaan de façade drie bustes van Palestrina, Bach en Beethoven. Het gebouw beschikt over grote ramen en een omgekeerde gebrandschilderde koepel, die de zaal van natuurlijk licht voorzien, een unicum voor Europa. Boven het podium hangen grote orgelpijpen en er zijn beelden van Richard Wagner en Josep Clavé aanwezig. De zaal heeft 2073 zitplaatsen. In 1997 werd het gebouw door de UNESCO samen met Hospital de Sant Pau uitgeroepen tot werelderfgoed.
Palau de la Música Catalana

Palau de la Música Catalana (katalanskt uttal: [pəˈlaw ðə lə ˈmuzikə kətəˈlanə], svenska: Den katalanska musikens palats) är ett konserthus i Barcelona uppfört 1905–1908 av den katalanska (spanska) arkitekten Lluís Domènech i Montaner. Den är sedan 1997 utsedd till världsarv. Historik Bygget genomfördes under åren 1905 till 1908 och enligt för tiden avancerade lösningar, med laminerade profiler, en bärande central metallstomme med motvikter och gotisk inspirerade valvbågar. Väggar och tak innehåller stora mosaikfönster, och skulptur, och smidesverk har integrerats i konstruktionen. Palau de la Música Catalana var Spaniens första byggnad utan bärande ytterväggar och är utformad enligt tidens modernisme-ideal. Huset, som restes som ett hem för den regionala kören Orfeó Català, finansierades genom försäljning av abonnemang. Det är beläget i distriktet Sant Pere i Barcelonas gamla stadskärna Ciutat Vella. Både hyllad för sin prakt och kritiserad för sin usla akustik har byggnaden kommit att bli en av Barcelonas mest uppskattade. Det har dock inte alltid varit så, och i slutet av 1920-talet diskuterades det flitigt om man skulle riva byggnaden på grund av undermålig akustik. Byggnaden kulturminnesförklarades 1971 och renoverades på 1980-talet (under ledning av Oscar Tusquets). 1997 skrevs den in i Unescos världsarvslista. Utformning Huset inrymmer ett antal olika lokaler. Den största är konsertsalen (Sala de concerts), med totalt 2 049 platser. Dessa är fördelade på parkett och sidobalkong (688), första balkong (321), andra balkong (910), orgelläktaren (82) och privata loger. Snett ovanför scengolvet finns orgeln. I taket ovanför parkett är taket uppbrutet av ett stort droppformat takfönster. Den gula "droppen" symboliserar solen, och glasfönstret i kombination med de stora fönstren gör att dagsljuset får stort tillträde till lokalen. Konserter kan även arrangeras i Petit Palau ('Lilla Palatset'), invigt 2004 och med 538 platser) samt i Sala d'Assaig del Orfeó Catalá (reparationslokalen för kören, med 120 platser). Både den stora samlingssalen Sala Lluís Millet och den centrala foajén Foyer del Palau utmärks av stora målade fönster och/eller utarbetade valv. Den förstnämnda har namn efter körens grundare. Bildgalleri Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Palau de la Música Catalana. Officiell webbplats
Autodrome de Terramar

L’autodrome de Terramar est un ancien circuit de vitesse situé à Sant Pere de Ribes près de Barcelone. Bien que des courses mineures se soient tenues sur le circuit pendant les années 1950, le circuit a été abandonné en grande partie après son inauguration en 1923. Histoire En 1922, Frick Armangue fonda Autodromo Nacional, S.A pour financer la construction d'un ovale pour les courses automobiles et les courses de motos. Les architectes étaient Jaume Mestres (piste) et Josep Maria Martino (installations). Le circuit a été achevé en 300 jours pour un coût de 4 millions de pesetas. La piste avait une longueur de 2 km et des virages relevés de 60 degrés. L'inauguration a eu lieu le 28 octobre 1923. La course fut remportée par Albert Divo dans une Sunbeam avec une vitesse moyenne de 156 km/h. Aucun prix n'a été décerné en raison des dépassements de coûts de construction impayés, qui ont amené les constructeurs à saisir les recettes d'entrée, laissant les organisateurs sans argent pour payer les pilotes. En conséquence, la piste a été interdite pour accueillir à nouveau des courses internationales. Les pilotes se sont également plaints de l'entrée et de la sortie des virages, affirmant que la transition d'un virage à l'autre était de mauvaise conception. Le circuit a été vendu à Edgard de Morawitz dans les années 1930. La dernière course connue sur l'ovale date des années 1950. La piste et les terres avoisinantes sont actuellement exploitées par un élevage de poulets. En 2017, l'ancien circuit a servi de piste pour le tournage de l'épisode 8 Coup de Vieux de la saison 2 de l'émission The Grand Tour diffusée sur Prime Vidéo. Palmarès du Grand Prix d'Espagne Galerie Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du sport automobile Portail des sports motocyclistes Portail de Barcelone
Autódromo de Sitges-Terramar

L'Autódromo de Sitges-Terramar è un ex circuito motoristico situato a Sant Pere de Ribes, vicino a Sitges (Barcellona, Catalogna, Spagna). Sebbene sia stata sporadicamente utilizzata negli anni '50 per alcune gare, fu in gran parte abbandonata dopo la stagione inaugurale del 1923, quando ospitò il Gran Premio di Spagna. Storia Apertura e le prime gare Nel 1922 Frick Armangue fondò l'Autodromo Nacional, con la costruzione di un nuovo ovale in cemento per le gare automobilistiche e motociclistiche. Gli architetti erano Jaume Mestres per la pista e Josep Maria Martino per le strutture. Il circuito venne completato in 300 giorni al costo di 4 milioni di pesetas dell'epoca. Il tracciato ha una lunghezza di 2 km chilometri dalla conformazione ovoidale, con le due curve paraboliche con una pendenza di 60 gradi. La cerimonia di apertura si tenne il 28 ottobre 1923. L'evento, dedicato a vetture da 2 litri da GP, fu vinto da Albert Divo con una velocità media di 96,91 mph. Nessun premio in denaro fu assegnato: i sovraccosti di costruzione non pagati costrinsero i costruttori a sequestrare gli introiti dei biglietti, lasciando gli organizzatori senza soldi per pagare i piloti. Di conseguenza, la pista fu vietata per ospitare nuovamente gare internazionali. I piloti si lamentarono anche dell'ingresso e dell'uscita dalle paraboliche, sostenendo che la transizione dalla parabola al piano e viceversa fosse mal progettata. Il Catalunyan Automobile Club e il Penya Rhin continuarono a tenere gare nel 1925 con scarso successo. Il circuito fu quindi venduto a Edgard de Morawitz negli anni '30. L'ultima gara conosciuta sull'ovale si tenne negli anni '50. La pista e il terreno circostante sono attualmente utilizzati come fattoria di polli. Riapertura Dopo circa 90 anni, nel 2012 il circuito è stato riutilizzato per alcuni test da Carlos Sainz, che a bordo di un'Audi R8 ha stabilito il record del circuito, percorso in 42,6 secondi con una media di 170 km/h e battendo il precedente tempo più veloce di 45,8 secondi, che era stato ottenuto dal conte Zborowski nel 1923 a una media di 157,2 km/h. Nel 2016 il gruppo Grand Prix, specializzato in eventi mondiali ippici, ha presentato un progetto di riapertura dell'Autodromo. Il progetto consisteva nell'adattare le strutture per ospitare attività ed eventi equestri di proiezione internazionale e, allo stesso tempo, sfruttare il circuito per svolgere prove specifiche nel mondo dell'automobilismo, dando continuità alla storia dell'autodromo. Il progetto è stato approvato sia dal Comune di Sant Pere de Ribes che dalla Generalitat de Catalunya ed i lavori sono iniziati nell'immediato con l'apertura prevista per il 2023. In altri media Nel 2018 l'autodromo è stato protagonista di un episodio della serie di Prime Video The Grand Tour, venendo provato dai conduttori Jeremy Clarkson, James May e Richard Hammond. Note Voci correlate Barcellona Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su autodromo de Sitges-Terramar Collegamenti esterni Autodromo de Sitges-Terramar, su circuitsofthepast.nl.
Torre Urquinaona

La Torre Urquinaona és un gratacel situat al xamfrà de la plaça d'Urquinaona i el carrer de Roger de Llúria de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Va ser encarregada entre 1968 i 1970 per la immobiliària La Llave de Oro als arquitectes Antoni Bonet i Castellana (1913-1989) i Benet Miró i Llort. La idea de transformar el centre de la ciutat en un espai de negocis ple de gratacels, inspirat en el de les grans urbs nord-americanes, formava part del projecte urbanístic de Porcioles. És per això que la Torre Urquinaona ofereix una imatge del que la ciutat podria haver esdevingut en unes dècades del 1960 i 1970 dominades pel brutalisme i l'estètica kitsch. L'octubre del 2023 es va col·locar a l'entrada l'escultura El Saltador, obra de Jordi Díez i Fernández, que representa un saltador de trampolí capbussant-se al mapa de Barcelona. Descripció Amb 22 plantes, fa 70 m d'alçada, la màxima que permetien les ordenances per aquesta tipologia d'edifici durant el mandat de l'alcalde Josep Maria de Porcioles. És de planta octogonal, resolguent la seva localització en un xamfrà del Pla Cerdà. Amb influències de l'arquitectura americana, té una marcada verticalitat, potenciada per uns prismes asimètrics que segueixen el perfil de l'edifici. A la part superior, té una composició escultòrica, jugant amb els volums, com a remat de l'edificació i trenca amb aquesta verticalitat tan marcada d'aquest tipus de construccions. Per tot l'exterior, els arquitectes van revestir-lo de gres fosc per a evitar l'enfosquiment que pateixen els materials de colors clars a causa de la contaminació. Referències Vegeu també Edifici Fàbregas Llista de gratacels del Barcelonès
Torre Urquinaona

Torre Urquinaona je brutalistická výšková budova navržená Antonim Bonetem Castellanem a Bernatem Miróem Llortem, stojící na Plaça d'Urquinaona č. 6 v barcelonské čtvrti Eixample. Byla postavena v letech 1968 až 1973. Má výšku 70 metrů a 21 pater. Fasáda je ze skla a keramiky v okrové barvě. V roce 1999 zničil kanceláře ve 12. až 14. patře požár. Bylo odhaleno, že stavba nevyhovuje protipožárním předpisům. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Torre Urquinaona na Wikimedia Commons
Torre Urquinaona

La Torre Urquinaona es una edificio de oficinas de estilo racionalista de Barcelona construido en 1971, está incluido en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. El edificio tiene una elevada altura de 70 metros y 22 plantas. Alberga un consulado de Eslovaquia.​ El edificio se encuentra en el chaflán entre la Plaza de Urquinaona y la Calle Lauria, a escasos metros de la Plaza de Cataluña, en pleno centro de la ciudad. Hoy en día sería dudosamente legal levantar un edificio de estas características en el centro de Barcelona, sin embargo, durante el mandato de José María de Porcioles la normativa fue más flexible y se permitió la construcción de edificios de altura como este o el Edificio Colón en el centro de la ciudad.​ En 1999 la torre fue víctima de un incendio que arrasó con 3 plantas del edificio.​ Véase también Anexo:Edificios más altos de Barcelona Rascacielos Urquinaona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre Urquinaona.
Torre Urquinaona

La Torre Urquinaona è un edificio di stile razionalista che si trova a Barcellona ed è incluso nell'Inventario del Patrimonio Architettonico di Catalogna. L'edificio si trova nel chaflán tra la Plaça Urquinaona e la Carrer Roger de Llúria, è alto 70 metri e ha 22 piani occupati da uffici, tra cui vi è anche il consolato della Slovacchia. Oggigiorno sarebbe difficile ottenere le autorizzazioni per costruire un edificio di queste dimensioni nel centro di Barcellona ma, durante il mandato di José María de Porcioles la normativa era più flessibile e permise la costruzione di edifici di quest'altezza o come l'Edificio Colón nel centro della città. Nel 1999 la torre è stata luogo di un incendio che ha colpito 3 piani dell'edificio. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre Urquinaona Collegamenti esterni (EN) Torre Urquinaona, su Skyscraper Center.
Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes

Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes és un barri del districte barceloní de Sarrià - Sant Gervasi, situat a la serra de Collserola. Aquest barri agrupa els nuclis de població de Vallvidrera, el Tibidabo, la Font del Mont i les Planes on es localitzen les agrupacions de Can Rectoret, Mas Guimabau i Mas Sauró. El barri també inclou l'enclavament de Santa Creu d'Olorda. Amb 1152,4 ha se superfície, és un dels barris amb més extensió de Barcelona. Històricament Vallvidrera i les Planes formaven part del terme de Sarrià, mentre que el Tibidabo s'incloïa en el de Sant Gervasi de Cassoles. Vallvidrera fou terme independent fins que es va agregar a l'antic terme de Sarrià el 1892. Alguns edificis destacables d'aquest barri o sector són Santa Maria de Vallvidrera i la casa pairal Vil·la Joana. Vallvidrera va créixer força quan es va convertir en lloc d'estiueig d'alguns barcelonins i actualment és una zona residencial permanent. Al Tibidabo es va urbanitzar quan s'hi va construir el parc d'atraccions del Tibidabo, l'Observatori Fabra (1902-1904) i el Temple del Sagrat Cor. El 1992 s'hi va inaugurar la torre de Collserola de Norman Foster. Al costat del parc es troba el nucli residencial. Enllaços externs Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes, a la web del districte Arxivat 2011-10-23 a Wayback Machine.
Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes

Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes (Catalan pronunciation: [ˌbaʎβiˈðɾeɾə əl tiβiˈðaβuj ləs ˈplanəs]) is a neighborhood in the Sarrià-Sant Gervasi district of Barcelona, Catalonia, Spain. It is formed by three areas: Vallvidrera (that was a former municipality added to Sarrià), Tibidabo and les Planes. Transport FGC station Les Planes. References