Castell de Burriac

El Castell de Burriac o de Sant Vicenç és una fortalesa situada al cim del turó de Burriac, al terme de Cabrera de Mar i tocant al d'Argentona, declarat bé cultural d'interès nacional. Geografia El Castell de Burriac o de Sant Vicenç s'ubica en un massís de roca que corona el cim d'una muntanya o cimal dels contraforts costaners de la Serralada Litoral, a uns 400 metres sobre el nivell del mar, dins el terme de Cabrera de Mar, al límit amb Argentona. És el punt estratègic de control del territori òptim de la comarca, ja que des d'ell es controla visualment la costa i la plana del Maresme, des de Vilassar fins a Caldes d'Estrac, els fondejadors més importants, d'entrada del comerç marítim en l'antiguitat, així com el pas de les vies terrestres principals. L'aproximació es pot fer des de la Font Picant de Cabrera (l'itinerari més curt i a on, a més, es pot aparcar) o des d'Argentona (passeig de Burriac). Hi ha cadenes que impedeixen el pas de vehicles i el tram final s'ha de fer a peu. Història Talaia ibera La muntanya on es troba el Castell de Burriac ja era habitada en època ibèrica tal com ho demostren les restes de construccions que hi ha per tot el vessant meridional i els materials ibèrics trobats durant la campanya d'excavacions realitzada l'any 1987 al castell. El lloc que ocupa el Castell de Burriac va ésser en un principi una talaia ibera. Fortí romà Vers el segle ii aC, en època republicana, es va reconvertir l'edifici en un petit fortí romà (castrum) emprat com a punt de guaita i control del poblat d'Ildure situat a la falda sud del turó. El cim del turó de Burriac era un bon punt de guaita per controlar la costa, la serralada i la Riera d'Argentona (per on circulava la via Sèrgia). D'aquest antic fortí se'n conserven encara diversos vestigis, descoberts en unes excavacions exhaustives fetes a finals del 1993. Restes d'una cisterna, la qual es va continuar utilitzant en segles posteriors. Les parts inferiors i internes de les parets perimetrals de la cisterna són de factura clarament romana i ben estucada, mentre que la part superior (afegida a l'edat mitjana) és molt més basta. El paviment, fet amb opus signinum (morter de calç i ceràmica triturada, impermeable) permet datar la construcció a cavall dels segles II i I aC. Al sòl de la capella de Sant Vicenç hi ha una traça d'estructura i un fragment de paviment d'opus signinum, ambdós romans. Al costat de la capella s'hi va trobar una tanagra de terracota (figureta ofrenada, originària del Mediterrani Oriental). Addicionalment, i baixant en direcció al Poblat Ibèric de Burriac per un pendent corriol (que surt pràcticament de la base de les escales d'accés al castell) hi ha un petit planell a pocs metres on hi ha grans quantitats de ceràmica romana (probablement hi havia habitacles complementaris del fortí). Castell medieval La primera referència del castell és del 1017, en un document que Berenguer Ramon I va rebre de la comtessa Ermessenda, la seva mare. Entre els segles xii i xiii van ser construïts la torre de l'homenatge, els magatzems i la capella. Va ser propietat de la família dels Santvicenç en un principi (se n'havia dit Castell de Sant Vicenç fins al 1313, i després del llinatge Desbosc, ciutadans honrats de Barcelona i més tard nobles. El 1471, el castell va passar a mans de Pere Joan Ferrer i des Torrent, que es feia titular baró del Maresme. La baronia comprenia els antics termes de Mataró, Cabrera, Argentona, Vilassar i Premià, la jurisdicció sobre els quals va ser concedida a Pere Joan Ferrer pel rei Joan II. Les forques, símbol visible de l'autoritat de Pere Joan Ferrer, s'alçaven dalt d'un turó veí, conegut com el turó de l'infern. Pere Joan Ferrer va residir al castell de Burriac i va fer-hi diverses obres (ampliació del recinte sobirà amb més cambres, quadres i magatzems del recinte jussà, nou cinturó de muralles) fins a donar-li la seva configuració quasi definitiva. El 1532, la propietat va retornar a la família Desbosc, fins al 1671. Cap al segle xviii, el castell va deixar d'utilitzar-se definitivament, però no va ser fins al 1836 que va cessar l'activitat de la capella. Les fotografies de finals del segle xix i començaments del segle xx ja el mostren enrunat. El 1990 fou comprat per l'ajuntament de Cabrera de Mar. Arquitectura Es tracta d'un recinte murat de planta irregular que s'adapta al terreny escarpat. La part jussana presenta un bastió, al costat de la porta principal, i un recorregut de muralla que clou un pati interior, destinat a estances de servei, bestiar i magatzem al nord, i un altre al sud. La part sobirana, o de residència, dominada per la torre de l'homenatge, de planta circular, on és també la cisterna d'època romana reutilitzada, i la zona de sales nobles en la part central i de llevant, amb la capella de sant Vicenç, flanquejada per la gran sala d'armes gòtica al costat sud i una altra sala al nord. En general, la configuració actual correspon al castell del segle xv. Només queden alguns testimonis de les construccions dels segles x-xi i la cisterna de l'època romana, que es va aprofitar en construccions posteriors. De la capella de Sant Vicenç queden restes de les voltes del temple. S'hi accedia des de dins del clos del castell i l'absis principal forma part del primer cercle emmurallat. Segons sembla, la part de la capella que resta és la part més primitiva, com la base de la torre i algunes de les parets, del segle xii. Segons l'escriptor Heribert Barallat (1878), la capella era dividida en dues meitats per un arc, que separava la construcció primitiva d'una altra de més moderna. La torre de l'homenatge és de planta circular amb un mur d'1,25 m de gruix i uns 15 metres d'alçada. La porta d'accés és a 3 m del terra. A la torre s'hi accedia per una escala llevadissa o per un pont de balança. No fou emmerletada. La torre és dividida en dues parts per un pis fet de voltes encanyissades. La part inferior de la torre correspon al castell primitiu i fou modificada durant les diferents etapes de construcció del castell. La resta de la construcció correspon, igual que la capella, al segle xv. Es conserva una de les tres cisternes del castell. És a la part sobirana, a peu de la torre. Pel seu estat de conservació sembla correspondre a èpoques més recents respecte a la construcció primitiva. En una altra de les cisternes del castell se suïcidà el jove poeta modernista Antoni Isern. Excavació i consolidació d'estructures Durant els anys 1993 i 1994 es van efectuar al castell un seguit d'intervencions arqueològiques i arquitectòniques per tal d'obtenir dades històriques i ajudar a conservar les restes de murs i altres elements arquitectònics de l'edifici. Van ser finançades per l'empresa concessionària de la llavors autopista A-19, Autopistas CESA, amb la col·laboració de la Generalitat de Catalunya, l'Ajuntament de Cabrera de Mar i el Museu Comarcal del Maresme (actual Museu de Mataró). Amb la intervenció arqueològica es pogueren establir tres fases constructives. La primera, d'època romana, entre els segles II i I aC, en què es localitzà les restes d'una cisterna. La segona fase, alt medieval, entre els segles xi i xiv, que correspondria a gran part del recinte sobirà del castell i part del baluard nord del recinte jussà. I finalment, una fase baix medieval a partir del segle xv, que correspondria a gran part del recinte jussà del castell. Aquestes últimes reformes s'atribueixen a l'època en què en fou propietari Pere Joan Ferrer. Referències Enllaços externs Reconstrucció virtual del castell medieval al web del patrimoni de Cabrera de Mar