NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de la Damunt

L'ermita de la Damunt és un edifici de Folgueroles (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una capella situada al nord-est de la població. És de planta de nau única amb la capçalera lleugerament arrodonida. La façana és llisa i el capcer és coronat per un campanar torre i d'espadanya al cim el qual conserva només una campana. Al damunt hi ha una bola de pedra i un penell. El portal és d'arc de mig punt amb un trencaaigües motllurat que descansa sobre uns pilars rectangulars. Al damunt i a la torre s'hi obren dues finestres d'esqueixades. A la part d'esquerra de la nau s'hi adossa una capella. L'interior, després de la restauració, és auster. Materials constructius: pedra unida amb morter de calç, la façana és arrebossada i les obertures de pedra picada. L'estat de conservació és força bo. Història Les primeres notícies de la capella provenen d'un llegat testamentari que data de 1231 i parla de Santa Maria la Superior. Antoni Pladevall ha formulat la hipòtesi que en aquest indret es devia trobar l'antiga església parroquial de Folgueroles, la qual al pas dels segles xi i xii es degué reedificar i se situà a l'emplaçament actual. És una possibilitat reforçada pel fet que fins a l'any 1723, cada diumenge, el rector de Folgueroles anava a celebrar-hi una missa. Caldrien, però, excavacions per a saber si en aquest indret, sense que aparentment hi hagi habitatges pròxims, un dia s'hi alçà una església parroquial. De totes maneres no queda en la Capella cap element romànic. Fou reformada al segle xvii. El gran poeta folguerolenc mossèn Cinto Verdaguer va inspirar el seu poema "L'Arpa" en aquesta ermita. Referències
Can Garbells

Can Garbells és una masia de Folgueroles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia de planta rectangular (10 x 12mts) coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. La façana presenta un portal d'arc rebaixat i una finestra a cada costat, al primer pis s'obren dos balconets units per un pilar i una finestra a cada costat, a les golfes, sota el carener hi ha una petita finestreta. A la part esquerra s'hi adossa un cos mig derruït. A la resta de l'edifici s'hi obren petites finestres. Els materials constructius: gres bast unit amb morter de calç i totxo cuit a les obertures i escaires del pis superior. A la planta, les obertures i els escaires són de gres de gra gruix de color blanquinós. L'estat de conservació és mitjà. Consta d'una cabana de planta rectangular (7 x 4mts) coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana la qual està situada a ponents. Es troba assentada sobre el desnivell per la part de llevant. Els murs són de pedra fins a arribar al nivell del marge, a partir del qual s'aixequen els pilars de totxo que junt amb unes bigues de fusta aguanten el teulat (que es trobava molt deteriorat). El portal és un gran arc en forma d'ogiva i l'arrencada de l'arc és de pedra, però la part més apuntada d'aquest és de totxo cuit. A sobre s'hi assenta un petit pilar sobre el qual descansa el carener. Els materials constructius: pedra basta unida amb morter de calç, totxo cuit i pedra ben escairada a la base. L'estat de conservació és dolent. Història Per la tipologia i els materials emprats constructius dedueixen que feu construïda al segle xx. No obstant, no es disposa de cap dada que permeti datar-la amb precisió. Referències
Sant Quirze i Santa Julita de Merlant

L'ermita de Sant Quirze i Santa Julita de Merlant és situada a la muntanya de Ginestar que separa la vall del Tort i la de la riera de Garrumbert, al poble de Merlant, municipi de Porqueres. Història El lloc de Merlant és documentat per primer cop l'any 979 com a «Meridante». Aquest mot, derivat de «Merdant», té el seu origen en l'adjectiu llatí «merus» que significa pur, clar que es devia aplicar a l'aigua del torrent que passa per l'indret. L'església era propietat del monestir de Sant Esteve de Banyoles i depenia del bisbat de Girona i del comtat de Besalú. L'any 1097, en una butlla papal, Urbà II donà l'església de «Sancti Quirici et Sancti Iuliani de Meritania» al monestir de Banyoles. Aquesta possessió va ser confirmada l'any 1174 en una altra butlla papal, en aquest cas d'Alexandre III. Saquejada durant la guerra civil en que desapareixeren una majestat, una taula amb pintures romàniques i les campanes entre altes béns, va ser restaurada el 1942 per Francesc Gallifa i Rifà. El 1952, l'artista barcelonina Anita Solà d'Imbert la va decorar amb unes pìntures sobre la vida de sant Quirze i santa Jovita. Entre el 1983 i el 1985 s'hi feren obres de restauració impulsades pel Centre Excursionista de Banyoles. Arquitectura Petita església d'una sola nau rectangular amb volta de canó lleugerament apuntada, capçada a llevant per un absis semicircular llis, coronat exteriorment per una imposta de cavet. A l'eix de l'absis, sobre la porta i el mur de migdia hi ha finestres de doble esqueixada amb arc de mig punt i llinda monolítica. L'aparell és realitzat a base de carreus ben tallats de pedra sorrenca d'uns 20/25 X 30/50 cm. La portalada és d'arc de mig punt amb dovelles grosses i llarlgues i un guardapols sobre dues petites mènsules; corona aquest conjunt una espadanya de dos ulls aixecada amb dos arquets tardans, a part d'una coberta de construcció molt elemental construïda aixecant dos pilars sobre la volta. L'església actual, per les seves característiques arquitectòniques, s'ha de considerar com una obra del segle xiii. El pedró Davant de l'ermita, a la dreta de la portalada d'accés, es troba un pedró conegut com a pedró de Merlant. És compost per una base cilíndrica feta de morter que aguanta una gran pedra de molí monolítica, a sobre de la qual hi ha una creu pàtea allisada i arrodonida de ferro forjat. El pedró tradicionalment es feia servir com a punt de partida de les processons i per fer la benedicció del terme, demanant la protecció divina sobre les collites que a Merlant se celebrava el dia 3 de maig per la festa de la Santa Creu. Referències Enllaços externs Museus de Banyoles
Torre de Campredó

La Torre de Campredó o Torre de la Font del Quinto és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Torre situada al nucli de Campredó, en el marge esquerre de l'Ebre, davant de la torre de la Carrova. Aquestes dues torres estan allà on hi havia l'antiga entrada a l'estuari del riu. Torre de planta rectangular, molt ben bastida amb petits carreus i prou ben conservada. Arriba a tenir parets d'1.30 de gruix, a la part superior hi ha mènsules per tot el perímetre, suposat suport per una corsera. A l'interior es conserva la volta de mig punt que cobreix l'espai rectangular. Història Torre medieval documentada al segle xiv. Bessona de la torre de la Carrova, a l'altra banda del riu Ebre. Entre totes dues hi havia, en mig del riu, una illa que desaparegué a la fi del segle xix. L'objectiu d'aquest sistema defensiu era vigilar l'entrada al riu i controlar l'accés fins al port de Tortosa, hi ha qui diu que les dues torres eren unides per una cadena que s'alçava en cas de perill per barrar el pas als possibles enemics. Les torres van ser restaurades l'any 2009. Referències Enllaços externs «Torre de Campredó». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Torre de Campredó». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell de Vilademuls

El Castell de Vilademuls es trobava dins la muralla que incloïa el poble, el castell i potser l'església de Vilademuls (Pla de l'Estany). El portal era situat a llevant de la vila medieval i el castell o casa forta es devia situar més cap al nord. És un monument declarat bé cultural d'interès nacional. Història En la documentació medieval, el castell apareix com a «Castri de Vila mulorum». El seu origen es troba al segle xi quan per unes desavinences entre el comte de Barcelona i el de comte de Besalú, el segon, Guillem II de Besalú aixecà, en el límit fronterer del comtat, el castell de Vilademuls. Als segles xi i xii es documenta el llinatge dels Vilademuls, iniciat per Ramon Arnau, que ocuparen càrrecs de relleu en la seu de Girona. El castell esdevingué centre de la baronia de Vilademuls. A les darreries del segle xii la jurisdicció passà als vescomtes de Rocabertí. A partir del segle xvi començà la davallada del castell, i l'any 1560 es va ampliar l'església parroquial tot aprofitant les restes de la fortificació. Arquitectura Lluís G. Constans (1985) escriu que, els vells del poble recordaven les enormes muralles de la gran torre de l'homenatge, al costat de l'actual casa rectoral. Actualment, del castell o casa forta no hi ha cap resta notable. El portal situat a llevant, força ben conservat, és un dels pocs testimonis que romanen de les fortificacions. El mur, en aquest sector, té un gruix de 116 cm i una alçada de 5 m. Els carreus són grans i escairats (20 X 50 cm). L'amplada de la porta és de 2,52 i l'alçada, fins al nivell del sòl actual, és de 3,30 m. L'arc de mig punt que coronal la porta és format per 17 dovelles que tenen un radi de 35 cm. La línia d'imposta està marcada mitjançant carreus lleugerament sobresortint i tallats do forma obliqua. Es conserven a mitjana alçada restes de trams de la mateixa muralla, com ara les de la rectoria, situada a l'oest, d'un gruix notable, parament de carreus de pedra sorrenca ben tallats disposats en filades, i amb alguna espitllera. Per les seves característiques, aquesta porta recorda els portals del segle xiii, època en què moltes poblacions es reclogueren darrere les muralles. Per exemple, Gabriel Fournier (1973) descriu portals semblants dels pobles i castell d'Alvèrnia (França), datables en època romànica. Els autors J. M. Nolla i J. Casas (1984) consideren que l'arc conservat és una construcció romana, aprofitada en èpoques posteriors. Aquesta afirmació es recolzaria no tan sols en les característiques formals de la portada, sinó també en el fet del mateix topònim del poble i en la certesa del pas d'una via secundària just als peus de Vilademuls. També assenyalen l'existència de bocins de «tegulae» entre els carreus. Referències Enllaços externs Constans i Serrat, Lluís G. Institut d'Estudis Catalans
Sant Martí de Riudellots de la Creu

Sant Martí de Riudellots de la Creu és la vella església parroquial del poble de Riudellots de la Creu, de cases disseminades, agregat al municipi de Palol de Revardit. És dedicada a Sant Martí. És una obra de Palol de Revardit (Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local. Història Aquesta antiga església parroquial pertanyé al bisbat i comtat de Girona. És esmentada per primer cop l'any 1058 quan la comtessa Ermessenda, esposa del comte de Barcelona Ramon Borrell, restituí les terres de la parròquia de «Sancti Martini de Rivoluti» al bisbe de Girona Berenguer. El topònim fa referència a les quantitats de sediments que arrossega el rierol anomenat «Rivo David» (Revardit) quan provoca riuades. El 1209 aquest lloc se'l coneixia amb el nom de «Rivolutorum de Cruce», forma que ha donat pas al nom actual. L'any 1362, l'església és esmentada en el «Llibre verd dels feus» del bisbat de Girona. Arquitectura Construcció d'una sola nau de planta rectangular amb volta lleugerament apuntada, amb un cos adossat a la banda de llevant, la sagristia i una capella al cantó de ponent. L'absis semicircular que probablement existia en l'església romànica primitiva fou substituït per una capçalera plana en alguna reforma posterior. Al mur de migdia, l'aparell és irregular, amb pedra desbastada rectangular i no segueix les filades. En els altres murs, l'aparell és regular amb carreus de pedra sorrenca. Les capelles laterals s'obren a través d'arcs tardans. La nau és sobrealçada i la porta d'entrada, situada al nord, és formada per un arc de mig punt amb muntants i dovelles de pedra de girona. Sobre aquesta porta hi ha un senzill rosetó emmarcat amb pedra. A la part superior de la façana principal s'alça un campanar d'espadanya, amb dos ulls i un tercer sobre l'eix dels anterior, d'arc de mig punt. La coberta, volada, és de teula àrab. La datació de l'antiga construcció romànica s'hauria de situar entre el final del segle xii i la primeria del segle xiii. Posteriorment el temple ha sofert nombroses modificacions, que han deixat pràcticament oculta la fàbrica romànica. Es va fortificar, augmentant l'alçada dels seus murs i construint les dues trones o garites de vigilància situades a les cantonades nord-oest i sud-est. Les últimes modificacions correspondrien als segles XVII i XVIII. Referències Enllaços externs Museus de Banyoles
Sala Cabanyes

Sala Cabanyes és el teatre del Centre Catòlic de Mataró, situat al carrer de la Riera. És una de les entitats de teatre amateur més antigues, actives i reconegudes de Catalunya. És especialment coneguda per la representació anual d'Els Pastorets de Mataró, un dels muntatges nadalencs més emblemàtics del país. El teatre porta el nom d' Emili Cabanyes i Rabassa (1850-1917), arquitecte i president del Centre Catòlic, que fou una figura clau en el desenvolupament cultural de l’entitat. Història Orígens (1916-1933) Els antecedents de Sala Cabanyes es remunten al 1916, quan el Centre Catòlic de Mataró va crear una secció dramàtica destinada a promoure el teatre entre els seus associats. Les primeres representacions es feien en sales interiors de l’entitat i aviat es va evidenciar la necessitat d’un espai escènic propi per acollir l’activitat creixent. Construcció i inauguració del teatre (1933) L’edifici actual de la Sala Cabanyes fou projectat per l’arquitecte Gaietà Cabanyes i inaugurat el 1933. El nou teatre, amb un escenari ampli i una estructura pròpia del teatre a la italiana, permeté assumir muntatges de major complexitat, ampliant les possibilitats tècniques i artístiques del grup. Etapes de creixement (1930–1980) Durant els anys de la postguerra, la Sala es mantingué activa i es convertí en un centre important de teatre amateur al Maresme. S’hi consolidaren equips estables d’escenografia, sastreria i música, formats per voluntaris. A partir dels anys seixanta i setanta, l’entitat diversificà els seus muntatges, incorporant teatre universal, comèdia, obres religioses i espectacles familiars. Modernització i reformes (1980–actualitat) La Sala ha estat objecte de diverses reformes (1984, 1995, 2010 i 2017) que han millorat l’escenari, la il·luminació, les instal·lacions tècniques i els espais de treball. El 1981, l'Ajuntament de Mataró va reconèixer Els Pastorets com a patrimoni cultural de la ciutat. Al segle xxi manté una activitat estable, amb diverses produccions anuals, formació teatral i una participació social molt elevada. El 2010, inaugurà l’Espai Saleta, un petit teatre annex destinat a muntatges de format reduït i propostes contemporànies. Permet diversificar la programació i acollir obres que requereixen un ambient més íntim o experimental. L'any 2016, la Generalitat de Catalunya va atorgar a Sala Cabanyes la Creu de Sant Jordi, amb motiu del centenari de les representacions dels Pastorets de Mataró. Persones vinculades Pere Anglas, actor, director i escriptor. Jordi Bosch, actor. Toni Cabré, dramaturg. Clara de Ramon, actriu. Oriol de Ramon, músic de The Tyets. Sara Espigul, actriu. Josep Fadó, cantant. Marcos Franz, actor de cinema. Neil Harbisson, primer cíborg del món. Carles Maicas, director de teatre, pedagog. Josep Molé, músic i compositor Joan Pera, actor i doblador. Roger Pera, actor. Pep Plaza, humorista. Conxita Prim, pianista i compositora Boris Ruiz, actor. Maria Rovira, coreògrafa. Enric Torra, músic i compositor Albert Triola, actor Pere Vázquez, director de teatre. Montserrat Vellvehí, actriu. Honorat Vilamanyà, músic i compositor Referències Enllaços externs Sala Cabanyes - Lloc web oficial
Sala Cabanyes

La Sala Cabanyes es el teatro del Centro Católico, situado en el barrio de La Riera de Mataró. Cada año se representan Los Pastorets de Mataró. Tiene el nombre del arquitecto Emili Cabanyes i Rabassa (1850-1917), antiguo presidente e impulsor del Centro Católico.​ El edificio, diseñado por el arquitecto Gaietà Cabañas fue inaugurado en 1933, para acoger las actividades de la sección teatral que, creada en 1906, desde entonces tomaría ese nombre. Además de Los Pastorets de Mataró,desde 1935 se empieza a representar la Pasión , creando controversia por el hecho inaudito entonces de hacer participar actores de ambos sexos. En 1981, el Ayuntamiento de Mataró reconoció Los Pastorets como patrimonio cultural de la ciudad. En 2016, la Generalitat de Cataluña otorgó a Sala Cabanyes la Cruz de San Jorge, con motivo del centenario de las representaciones de Los Pastorets de Mataró.​ En noviembre de 2010, la Sala inauguró un nuevo espacio teatral en la Sala del Centro Católico, el Espacio Saleta, destinado a montajes de pequeño formato. La primera obra que se representó fue Adulterio. de Woody Allen, dirigida por José Sánchez y Pedro Vázquez. Los años 2016 y 2017, para celebrar el centenario de la sección teatral, se montó un extenso programa de actividades. Referencias Enlaces externos Página Oficial
Església de Sant Marçal de la Quarantella

L'església de Sant Marçal de la Quarantella, edificada al cim d'un serrat, es troba al llogarret del mateix nom, un conjunt de masies escampades en un territori de turons baixos, valls petites i fondalades, a la capçalera del riu Siriana. Història El topònim Quarantella apareix documentat al segle x entre els límits del predi de Juïgues. L'església de «Sancti Martialis de Quarentela» constava com a possessió del monestir de Sant Esteve de Banyoles en la butlla concedida pel papa Urbà II l'any 1096, confirmada també pel papa Alexandre III l'any 1175. L'any 1279, el domer de Sant Marçal reconegué diverses prestacions al monjo cambrer del monestir de Banyoles. L'església surt relacionada en les «Rationes decimarum», (registre de delmes recollits per les autoritats eclesiàstiques), dels anys 1278 i 1280 com a «ecclesia Sancti Matialis» i en les llistes parroquials del 1362 («Sancti Martialis»). Hi ha notícies cap a finals del segle xiv («ecclesia parrochialis Sancti Matialis de Corantella») i del segle xvii. Segons, Lluís G. Constants Serrats, el temple actual fou edificat el 1224 i renovat el 1651. Arquitectura L'església romànica era un petit edifici d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular. Entre els segles xvii i XIX s'hi afegiren una capella i la sagristia al nord, unes golfes damunt la nau, que gairebé doblen l'alçària original, i altres reformes i reparacions. La porta d'entrada, a la façana meridional, és d'un sol arc de mig punt fet amb dovelles curtes i estretes, ben polides. Al mateix mur hi ha una finestra d'una esqueixada i llinda monolítica. A la façana occidental hi ha una petita espitllera. A la part superior del mur hi ha dues pilastres d'una antiga espadanya i al cim l'actual campanar. El mur de tramuntana, tot i la capella i un contrafort afegits, conserva bé un fragment d'aparell romànic, fet de carreus de mida gran i mitjana, no gaire ben escairats però polits i afilerats. Als murs de ponent i migdia hi ha carreus però molt alterats. Al frontis, l'aparell antic s'ha conservat a la base, a una altura d'uns 3 m. A l'absis és on l'estructura romànica s'ha conservat millor si bé el sector nord resta amagat per l'afegida sagristia. De la finestra central, tapiada, se'n conserva un dels muntants i tres dovelles de l'arc extern de mig punt. L'absis ha conservat la cornisa que corona el mur, notablement grossa, de secció de pla i cavet i feta amb peces grans i polides. L'aparell de l'absis és de carreus de mida mitjana, no gaire ben escairats ni polits, afilerats regularment. El morter és força visible. Aquest aparell és semblant al fragment conservat al frontis. Pels escassos elements conservats, es considera que els elements romànics poden datar de la segona meitat del segle xii o ja dins del segle xiii. Referències Enllaços externs Vilademuls a Gran Enciclopèdia Catalana Sant Marçal de Quarantella a Ajuntament de Vilademuls
Théâtre grec de Montjuïc

Le Théâtre Grec (en catalan Teatre Grec) est un théâtre à l'air libre situé sur la montagne de Montjuïc, près de l'Anneau olympique de Montjuïc, à Barcelone, en Catalogne. Présentation Malgré son nom, il ne s'agit pas d'une construction réalisée par les Grecs antiques. Il a été dessiné et bâti en pierre en 1929 lors de l'Exposition internationale de 1929 par les architectes Ramon Reventós et Nicolau Maria Rubió i Tudurí, qui se sont inspirés du théâtre d'Épidaure en Grèce. Il a été édifié dans une ancienne carrière de la montagne, utilisant l'excavation en pierre comme mur de scène du théâtre. L'enceinte, de 460 m2, peut accueillir quelque 1900 spectateurs. Sont ajoutés au théâtre quelques jardins, projetés par les architectes Nicolau Maria Rubió i Tudurí et Jean Claude Nicolas Forestier, et un pavillon destiné à des concerts musicaux et qui aujourd'hui accueille un restaurant. Histoire En 1932, Margarita Xirgu y joue Électre, de Sophocle. Après la fin de la guerre d'Espagne le théâtre n'est plus utilisé. En 1952, il a été réinauguré avec Œdipe roi, de Sophocle. Dès lors, les représentations estivales ont été régulières ; y ont joué des jeunes acteurs tels Núria Espert ou Adolfo Marsillach. En 1957, Esteve Polls y représente Jules César de Shakespeare en catalan. Il présente du théâtre, de l'opéra, de la zarzuela, de la danse, de la musique et des représentations folkloriques. Entre 1969 et 1972, le théâtre est fermé. De 1973 à 1975, la gestion du théâtre est privée, et en 1976 il est revenu aux mains de la mairie, qui inaugure le premier Festival Grec, dont le succès est tel qu'il se déroule, hormis en 1978, chaque année, entre juin et août. Presque toute son activité se réduit actuellement aux mois d'été, lorsqu'entre fin juillet et août il se transforme en scène principale du Festival Grec. Le reste de l'année il est utilisé comme enceinte à l'air libre. Jardins Les jardins du Théâtre Grec occupent une surface de 1,65 hectare. Ils sont dessinés par Jean Claude Nicolas Forestier avec les Jardins de Laribal, entre 1917 et 1924. Ils s'appelaient auparavant Rosaleda de Amargós, en l'honneur de Josep Amargós, l'architecte qui a élaboré le premier projet d'urbanisation de la colline de Montjuïc. En 2009 ils ont été restaurés par Patrizia Falcone. Voir aussi Art en Catalogne Montjuïc Théâtre de Taormine Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Teatro Griego » (voir la liste des auteurs). Ressources relatives au spectacle : Carthalia European Theatre Architecture Kunstenpunt Bibliographie Àlex Sánchez Vidiella et Francesc Zamora Mola, Paisatgisme urbà. Barcelona, Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2011 (ISBN 978-84-9850-355-5) Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du tourisme Portail de la musique Portail du théâtre Portail des expositions internationales