NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pantà del Catllar

El pantà del Catllar és un embassament del riu Gaià, creat per una presa al municipi del Catllar, que s'estén pels termes del Catllar, Vespella de Gaià i Renau, a la comarca del Tarragonès, i una petita part de Vilabella, a la de l'Alt Camp. Història El pantà fou projectat a principis de la dècada dels 1970 amb l'objectiu de proporcionar aigua a la indústria petroquímica de Repsol, ubicada a pocs quilòmetres i, de pas, a la comunitat de regants de La Riera de Gaià i el Catllar. Inicialment fou projectat més amunt, al municipi de Salomó, amb una capacitat de 11 hm³, sent finalment construït a la desembocadura del torrent de Renau, a 11 quilòmetres del mar, amb una capacitat de 60hm³, en un riu amb poca aigua (59 quilòmetres de recorregut i una mitja de 0,57m³/s) i sobre materials porosos. Conseqüentment, des del 1977, dos anys després de la seva inauguració, tot el cabal del riu Gaià quedà retingut al pantà. Entre el 1989 i el 2008, degut a les filtracions, només es va poder aprofitar el 41% del volum de l'aigua emmagatzemada, i el seu registre màxim fou només en 21,5hm³. La mitjana durant tots aquests anys fou d'entre 5 i 6 hm³, sense arribar a mullar ni tan sols els peus de l'embassament. Des de 2012, Repsol, que gestiona l'embassament, i per un acord amb l'Agència Catalana de l'Aigua, allibera el cabal ecològic del riu a canvi d'altres concessions per part de la Generalitat. L'embassament roman amb les comportes obertes. Dades Aigua embassada (2008): 2 hm³ Aigua embassada (2009): 4 hm³ Vegeu també Embassaments de Catalunya Referències Enllaços externs Els embassaments al web de l'ACA
Embalse del Catllar

El embalse del Catllar es una infraestructura hidráulica española construida sobre el río Gayá, al noreste del municipio de Catllar, a unos dos kilómetros por debajo de la presa, en la provincia de Tarragona, Cataluña. El embalse se extiende por los términos de Catllar, Vespella y Renau, en la comarca del Tarragonés, y por una pequeña parte del municipio de Vilabella, en la comarca del Alto Campo. Historia El pantano se proyectó a principios de la década de 1970 con el fin de proporcionar agua a la industria petroquímica de Repsol, que se halla a pocos kilómetros, y de paso a la comunidad de regantes de La Riera y el Catllar. La presa, que se proyectó en primer lugar más arriba, en el municipio de Salomó, con una capacidad de 11 hm³, se acabó construyendo frente a la desembocadura del torrente de Renau, a unos 11 km del mar, con una capacidad de 60 hm³, en un río con muy poca agua (59 km de recorrido y una media de 0,57 m³/s) y sobre materiales porosos. Como consecuencia, desde 1977, dos años después de su inauguración, todo el caudal del río Gayá quedó retenido en el embalse. Entre 1989 y 2008 y debido a las filtraciones, solo pudo aprovecharse el 41% del volumen del agua total almacenada​ y su registro máximo se quedó en solo 21,5 hm³. La media durante todos esos años fue de 5-6 hm³, sin llegar a mojar siquiera los pies de la presa. Desde 2012, Respsol que gestiona la presa, y por un acuerdo con la Agencia Catalana del Agua (ACA), libera el caudal ecológico del río a cambio de otras concesiones por parte de la Generalitat. La presa permanece con las compuertas abiertas. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse del Catllar. http://sergi1907.blogspot.com.es/2012/12/embalse-de-el-catllar.html (fotografías del pantano) http://ireneu.blogspot.com.es/2010/11/tonteria-hasta-la-ultima-gota.html https://web.archive.org/web/20160204081001/http://esp.elcatllar.cat/pantano-y-valle-del-rio-gaia-detalle http://www.lavanguardia.com/vida/20110728/54192381704/plan-para-resucitar-al-rio-gaia.html
Cementiri d'Agullana

El Cementiri d'Agullana és el cementiri del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La majoria dels cementiris creats al llarg del segle xix i XX segueixen una mateixa estructura. Un espai destinat a l'administració, una plaça per als carruatges/cotxes, un edifici destinat a dipòsit de cadàvers, una fossa comuna (per a les persones que no tenien nínxols ni panteó), parcel·les i nínxols particulars, una capella, un espai per a nonats, etc. La zona dels nínxols i els panteons sovint es resolia en un clos amb jardí. Una hostessa il·lustre En aquest cementiri fou enterrada, l'any 1946, Lídia de Cadaqués –Lídia Noguer i Sabà. Xènius escriví un epitafi per a la seva tomba i la làpida fou pagada pel pintor Salvador Dalí. L'epitafi diu: "Descansa aquí / si la tramontana la deja / Lidia Nogués de Costa / sibila de Cadaqués / que por inspiración mágica / dialécticamente fué y no fué / a un tiempo Teresa, / la Bien Plantada, / en su nombre conjuran / a cabras y anarquistas / los angélicos." Aquesta làpida no es col·locà en el seu moment perquè les autoritats eclesiàstiques no ho permeteren. Estigué molt de temps en unes dependències del cementiri fins que Salvador Dalí se la va endur i, finalment, el 12 de març de l'any 1989 va poder ser col·locada en un acte en què es va interpretar la Serenata de Lídia de Cadaqués, de Xavier Montsalvatge. Referències
Cementiri de Cardedeu

El Cementiri Municipal de Cardedeu és un conjunt d'arquitectura funerària de gran valor patrimonial. Dissenyat per Joaquim Raspall el 1918, qui també dissenyaria i construiria alguns dels panteons més majestuosos, és d'estil noucentista. Es va inaugurar el 1921. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situat a l'oest del centre urbà de Cardedeu, és de perímetre quadrangular i, la part més destacada, és la seva gran portalada de carreus de granit. A cadascun dels pilars que formen el portal, hi trobem senglars mosaics, obra de Lluís Brú i Salelles amb el dibuix de l'escut de Cardedeu i amb les quatre barres. La porta forjada la realitzà el mestre forjador local, Joan Codina Bramona. Conjunt d'edificis sobre una extensió aproximada de 76Ha projectades per Raspall, seguint el mateix criteri en un conjunt únic per la seva coherència formal i representativitat d'una època. Està compost per capelles, panteons, pou i pèrgola. Conté 14 panteons, 900 nínxols de pedra granítica, porta de ferro amb un reixat i rematada per dos pilars a cada costat. La tanca és també de pedra granítica. Panteons destacats Davant mateix de la porta, hi ha el panteó de la família Viader (1920/1930), fet construir per Marc Viader Bas (1879-1954), qui ja havia encarregat a Raspall la seva casa i la modèlica "Granja Viader". Destaca l'obra escultòrica d'Enric Clarasó i Daudí representant a l'evangelista Sant Marc i el lleó. Un altre panteó interessant és el de la família Llibre, construït cap a 1923 amb escultures de Francesc Ventura. Està vorejat per una tanca de forja noucentista. El panteó de la família Arquer-Blanch amb un monòlit amb un crismó fets en marbre. El panteó de la família Mata-Diumer (1868/1921) sembla que va ser traslladat de l'antic cementiri, clausurat el 1921. Destaca com a obra atribuïda a Raspall el panteó de la família Arquer-Morató de l'any 1927. És una construcció amb volum, feta en granit i amb un porxo amb un arc de mig punt suportat sobre dos columnes clàssiques i coronat amb una creu. L'obra fixà l'estil dels que es construïren posteriorment. Història El 1917 es comença a parlar del nou cementiri. El Sr. Batlle manifesta que ha obtingut un compromís escrit de Joan Codines Terrades per la verda al marital d'uns terrenys que podien servir com a cementiri nou. Dona vuit mesos de termini perquè l'Ajuntament es decideixi. L'industrial Ramon Sanesteve donà 1500ptes com a donatiu, preu de la superfície (dues quarteres i un quartà). El 3 d'agost de 1919, Raspall feu un projecte de cementiri i el 8 de febrer 1920 el governador civil torna el projecte del cementiri perquè s'ha oblidat la capella i que s'ha d'assenyalar l'espai destinat a fosses. L'onze de desembre de 1921 el cementiri ha estat beneït. Seguidament es començaren a fer enterraments. Referències
Cementiri de Premià de Mar

El Cementiri de Premià de Mar té diversos elements historicistes inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Panteó de la família Puig Panteó en forma de capella pertanyent a la família Puig. La construcció és d'estil neogòtic, exagerant els principals elements decoratius de l'exterior. El conjunt és molt estilitzat i fet de grans pedres de tall regular. La porta d'accés al panteó-capella és de ferro i protegeix els vitralls de colors que representen escenes bíbliques entre dues inscripcions en llatí. El panteó fou construït pel mestre d'obres premiarenc Pere Andreu i Cisa l'any 1899 per a la família Puig. Panteó de la família Roura Panteó familiar que reprodueix en petit les esglésies d'estil romànic, manifestament visible en les decoracions de l'arc de la porta. A l'interior hi ha un altar amb un crucifix. Entre moltes plaques mortuòries n'hi ha una que resa: "Construido en 1926 propiedad de Juan Roura Nasplada". El panteó fou construït pels germans Franzi de Barcelona. Capella Capella situada entre dues parets de nínxols, fent angle recte. La capella és emblanquinada i segueix, per la porta i pel dibuix del carener, l'estil de les capelletes barroques de la zona. A l'interior, entre la porta i el petit altar, es troba el marbre de la fossa. El petit conjunt queda en un racó del cementiri, enjardinat amb arbres i bancs de pedra. Referències
Cimetière de Sants

Le cimetière de Sants (en catalan: Cementeri de Sants) est un cimetière historique situé dans la ville de L'Hospitalet de Llobregat, aménagé par l'architecte Jaume Gustà i Bondia. Localisation et présentation Situé tout près de la ville de Barcelone, il est situé dans le quartier de Collblanc de L'Hospitalet. Il est accessible en transports en commun par les lignes 5, 9 et 10 du métro de Barcelone à la station Collblanc. Il est l'un des grands cimetières de Catalogne et fait partie du patrimoine historique et mémoriel de la ville de L'Hospitalet de Llobregat . Sépultures de personnalités Francesc Comas i Pagès (1896-1923), syndicaliste et homme politique; Fèlix Vivet i Trabal (1911-1936), religieux; Guillem Grases (1899-1941), acteur; Marià Pidelaserra i Brias (1877-1946), peintre impressionniste; Félix de Pomés (1893-1969), joueur de football et acteur; Assumpta Gonzàlez i Cubertorer (1917-2003), dramaturge; Pere Balañà i Espinós, impresario, et son fils Pere Balañà i Forts (1924-2018); Joan Bosch i Palau (1925 -2015), réalisateur. Références Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de la mort Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Catalogne
Cementiri de Valls

El Cementiri de Valls és un conjunt monumental del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'entrada del cementiri està ocupada per un edifici neoclàssic. Està situat als afores de la població. És de planta quadrada, mesura uns 100 m2 i està envoltat per un conjunt de capelles fetes a partir de la repetició d'un mòdul bàsic, arquitectònicament parlant, força senzill. La planta baixa consta de la porta d'entrada, on hi ha una paret cega adossada a quatre pilars, sobre els quals hi ha una cornisa que surt un frontis, tot treballat amb peces de pedra i motllura. Damunt de la planta baixa, hi ha un cos central cilíndric amb una cúpula semiesfèrica, al punt més alt de la qual hi ha col·locada una creu. Referències
Cementiri del Port de la Selva

Cementiri del Port de la Selva és un monument del municipi del Port de la Selva inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat a un quilòmetre de distància al sud del nucli urbà de la població del Port de la Selva, prop del Pont vell. Des de la carretera GI-613 s'agafa un trencall que hi condueix, al paratge de la Costa de l'Oratori. Recinte de planta rectangular estructurat d'acord amb el pendent del terreny i delimitat per altes tanques de pedra i morter, completament arrebossades i emblanquinades. L'entrada, a ponent, es correspon amb una porta d'arc de mig punt de ferro flanquejada per dues pilastres coronades per grans copes de terrissa. Les pilastres presenten unes lletres de ceràmica on consta el nom de "Cementiri Municipal". L'interior és esglaonat i s'organitza en quatre terrasses disposades a diferent nivell. Cada terrassa presenta filades de nínxols resseguint el perímetre, amb les escales que les comuniquen al mig del sector. El recinte es troba envoltat d'una pineda que també creix a l'interior. Història El primer cementiri del Port de la Selva del segle xviii estava ubicat al costat de l'actual església del poble i fou beneït l'any 1759. Del 1865 són uns estatuts establerts pel rec i l'ajuntament per a la conservació i endegament d'aquest primer fossar. Malgrat diversos i continuats intents per aconseguir el trasllat del cementiri fora de la població fets pels diferents consistoris els anys 1870,1890 i més tard, no fou fins al 1926 que es construí l'actual. El cementiri del Port de la Selva és famós perquè és el "blanc cementiri dels mariners" que inspirà el poema de Josep Mª de Segarra ("Ancores i estrelles"), escriptor resident i molt identificat amb el paisatge i la gent del Port de la Selva, com és sabut. El cementiri continua amb la seva blancor, però ja no el "volta la vinya verda"; a l'entorn hi ha una jove pineda que encara no s'ha cremat i terrenys erms; les vinyes s'abandonaren i només en resten com a record les travesseres de paret seca que esglaonen el rost i alguns ceps que sobreviuen aïllats entre pins i garrigues. Actualment manté la seva funció de cementiri municipal. Referències
Cementiri municipal de Palafrugell

El cementiri municipal de Palafrugell és un cementiri construït vora el 1885 al paratge del Coll de Morena de Palafrugell. Reposen al cementiri de Palafrugell els fills predilectes Josep Torres i Jonama i Modest Cuixart i Tàpies i altres personalitats com el doctor Josep Alsina i Bofill. Descripció Es tracta d'un cementiri de planta rectangular que té l'entrada a llevant. El portal d'entrada està coronat per un frontó corbat, entre dos grans espais de façana coronats per grans frontons. Disposa d'una avinguda central des de l'entrada fins a la capella situada a ponent, i de camins transversals amb rengleres de nínxols eclèctics-modernistes i sepultures a terra. A tot el voltant de la tanca s'adossen nínxols senzills. La façana de la capella té un rosetó neogòtic i gerres sobre la cornisa. A la vora hi ha un espai per a tombes mausoleu. Les sepultures de data més vella es conserven als nínxols perimetrals, als sectors propers a la capella. Tenen interès els elements de vegetació, sobretot els nombrosos xiprers. Al fons, rere la capella, separat de la resta, hi ha el cementiri laic, que conserva nínxols amb símbols masons. És una franja estreta que va de nord a sud, ocupant de costat a costat el perímetre del clos. L'entrada directa des de l'exterior és a tramuntana. Té una porta amb frontó ressaltat. Hi ha uns pocs nínxols a la part central. Història El fossar més antic documentat de Palafrugell era situat a llevant de l'església parroquial. El primer cementiri fora del nucli urbà era al paratge dels Forns o la Ruella. Hom el construí l'any 1816. El 1882 l'Ajuntament de Palafrugell va decidir construir un nou cementiri, tanmateix el rector treballava en un altre projecte per construir el cementiri. Finalment, el 1885 el rector va començar les obres del seu cementiri al paratge del Coll de Morena i el governador civil va autoritzar la seva obertura denegant el permís a l'Ajuntament. La tardor de 1885 entra en funcionament el cementiri del paratge del Coll de Morena. El primer enterrament que s'hi documenta és el del cos del regingonenc Martí Pascual i Guilló el 15 de novembre de 1885, qui fou trobat mort el dia anterior en una caseta de la platja de Llafranc, a causa d'un incendi casual. El 1890 va ser remodelat per Martí Sureda. Disputat entre l'Ajuntament i el rectorat, el 1908 el Tribunal Suprem d'Espanya va ratificar a través d'una sentència que reconeixia la competència de les corporacions municipals sobre els cementiris. El 25 de maig de 2006 es va inaugurar el nou tanatori del municipi al costat del cementiri unificant els espais. Citacions Josep Pla parla en el llibre Peix fregit sobre el cementiri de Palafrugell del costat de l'església. El doctor Alsina i Bofill també reflexiona sobre el cementiri a Palafrugell, ahir (1982): Vegeu també Escorxador municipal de Palafrugell Referències Bibliografia GRAU, Dolor: Cementiris i sepelis. Quaderns de la Revista de Girona. 2002. FERRER, Miquel: Martí Sureda Deulovol. COAC-Demarcació de Girona. 1994. PIFERRER, Maria: L'enterrament a Palafrugell. Proposta de gestió cultural al cementiri. Inèdit. Arxiu Municipal de Palafrugell. 2007.
Cementiri Vell de l'Escala

El Cementiri Vell o Cementiri mariner és un conjunt neoclàssic a l'Escala de l'any 1835 declarat bé cultural d'interès nacional. És un espai rectangular amb nínxols blancs coronats amb uns característics timpans triangulars. Hi ha alguns panteons, d'entre els quals hi destaca la capella, panteó de la família Maranges. També hi és enterrada l'escriptora Caterina Albert i Paradís, de pseudònim Víctor Català. Avui dia ha estat engolit pel nucli urbà de l'Escala, a l'extrem nord-est del terme, molt proper al nucli antic de la població i a poca distància del mar, al mig d'una zona poblada de construccions turístiques. El cementiri marí de l'Escala fou bastit a principis del segle xix. La primera tomba del cementiri data de l'any 1835, als afores de la vila i substitueix l'antic cementiri parroquial, situat a redós de l'església parroquial de Sant Pere. L'any 1888 s'afegí un annex per a enterraments no catòlics. El 1970 fou clausurat en construir-se el nou cementiri ubicat prop del termenal amb Viladamat al peu de la carretera GI-623. És un gran recinte de planta rectangular, que ocupa una illa sencera delimitada pels carrers Garbí, Mossèn Salvador Jué i Pujolar, Provençal i passatge Provençal. El cementiri s'estructura en tres sectors: un espai de vestíbul d'accés, un recinte amb gran densitat de nínxols organitzat en carrers i un tercer recinte amb nínxols, panteons i una capella, organitzat al voltant d'un espai rectangular enjardinat. Al vestíbul, una placa a manera de mosaic al paviment del recinte, recorda el destí de totes les persones. Els nínxols s'estructuren en cossos rectangulars, disposats en paral·lel i transversalment, formant carrers pavimentats amb rajoles quadrades. Presenten dos o tres pisos sobreposats i estan coronats amb un frontó triangular flanquejat per dues motllures arrodonides, situat al damunt d'una cornisa correguda, de caràcter classicitzant. La senyalització de cada tomba és numerada i, algunes d'elles conserven làpides commemoratives del difunt en qüestió. A l'extrem sud-est del recinte s'hi va afegir, amb posterioritat, un annex per enterraments no catòlics. La capella, situada al fons del recinte, és de planta rectangular coberta amb teulada de doble vessant. Presenta un portal d'accés rectangular emmarcat per dues pilastres, amb l'any de construcció a manera de llinda i un timpà semicircular a la part superior. Està coronada per una arcuació de petits arcs cecs, a la zona central de la façana. L'interior està cobert amb volta de canó bastida amb maons a pla. Al fons hi ha un banc corregut i als laterals, dues obertures per dipositar el fèretre. La capella està bastida amb carreus de pedra desbastats exteriorment. Els nínxols, en canvi, són arrebossats i pintats de color blanc. Exteriorment, tot el recinte està delimitat per una tanca d'obra arrebossada i pintada de blanc, amb la porta d'accés de ferro treballat. Referències
Central dels Pilans

La Central dels Pilans o Central dels Pilans de Cal Manso és una central hidroelèctrica a uns dos quilòmetres al nord-oest del nucli urbà de la població de Boadella, prop del límit amb el terme de Darnius, poc per sota de la presa actual de l'embassament del pantà i de la Muga. Arquitectura Edifici aïllat de planta rectangular format per dos cossos adossats, amb les cobertes de teula de dues vessants. El volum principal està distribuït en planta baixa i pis, mentre que el cos secundari, adossat a la façana de ponent, s'organitza en una única planta. La façana principal de l'edifici, orientada a llevant, presenta un gran portal d'accés d'arc rebaixat bastit en maons que presenta un voladís a la part superior, sostingut per dues mènsules esglaonades de maó. A banda i banda del portal, dues finestres de mig punt fetes amb maons. De fet, totes les obertures de la planta baixa de la construcció són de mig punt i estan bastides amb maons. Al pis, en canvi, les finestres són rectangulars. Una motllura rectilínia marca la divisòria entre els dos nivells. Cap a la banda de llevant hi ha altres petits cossos annexos que formen part del mateix edifici. La construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides disposada irregularment, i lligada amb morter de calç. A les cantonades hi ha carreus desbastats. Història Com a conseqüència dels efectes que va provocar la fil·loxera a les vinyes de la comarca a final del segle xix, des d'aquest moment fins a l'actualitat, la fabricació de ciment ha estat una de les activitats econòmiques més importants al municipi de les Escaules. Va proveir de pedra i ciment tota la província de Girona i també França. Les centrals hidroelèctriques que aprofitaven la força de l'aigua de la Muga, també van ser un recurs econòmic molt important a les Escaules. L'any 1915 es van construir la presa i la central hidroelèctrica per l'empresari industrial Pau Pagès i Lloveres. L'electricitat d'aquesta central proveïa la ciutat de Figueres. Referències
Central Elèctrica de Bescanó

La Central Elèctrica de Bescanó és una central elèctrica catalogada com a monument del municipi de Bescanó (Gironès) i protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici format per tres espais de plantes rectangulars i teulades a dues vessants a tres nivells. El primer conté la casa del guarda, els altres dos aixopluguen la maquinària i a la part baixa dos ponts regulen el pas de l'aigua. El parament combina la pedra, el maó l'arrebossat i la rajola vidriada. Pel costat esquerre desguassa l'aigua sobrant una cascada amb una curiosa escultura expressionista que representa un enorme drac. El conjunt està molt ben enjardinat. Estilísticament la construcció es remet a l'arquitectura centro europea amb influència de la Secessió Vienesa. Història A principis de segle Ramon de Berenguer i de Llobet, comte de Berenguer i Marquès de Garcillano, promociona la construcció de dues centrals elèctriques al terme de Bescanó. L'edifici fou dissenyat per l'arquitecte Joan Roca i Pinet i la maquinària per l'enginyer B. Thomas Sala, de Construcciones hidráulicas e Industriales. L'any 1908 entrà en funcionament. Referències