NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Martí

Le district de Sant Martí est l'un des dix districts (district n° X) de la ville de Barcelone (Catalogne). Il accueille notamment le port olympique de Barcelone, construit à l'occasion des Jeux Olympiques de 1992. Il est le deuxième district le plus peuplé de Barcelone avec 232 000 habitants (en 2009), le quatrième par sa superficie (10,6 km2). Localisation Le district est situé au nord-est de la ville et longe la mer. Quartiers Avant 2006, le district était divisé en cinq zones à des fins statistiques et pratiques : au nord la Verneda el Clot-Camp de l'Arpa à l'ouest, Fort Pienc ou Parc (à cause de sa proximité avec le Parc de la Ciutadella) au sud, Poblenou dans le centre et le Barrio del Maresme Besòs vers l'est. La proposition soumise par le conseil de la ville et officialisée en 2006 prenant pour emblème La Barcelona dels barris (« La Barcelone des quartiers ») vise le réaménagement des dix districts et des trente-quatre domaines statistiques. Ainsi Sant Martí est aujourd'hui composé des dix quartiers suivants : El Camp de l'Arpa del Clot, El Clot, El Parc i la Llacuna del Poblenou, La Vila Olímpica del Poblenou, Poblenou, Diagonal Mar et Front Maritime du Poblenou, El Besòs i el Maresme, Provençals del Poblenou, Sant Martí de Provençals et La Verneda i la Pau. Archéologie Zone archéologique de la Sagrera Monuments Pont de Bac de Roda, œuvre de l'architecte Santiago Calatrava (1987). Personnalités liées au district Narcís Monturiol i Estarriol (1819-1885), homme politique et savant, inventeur des sous-marins Ictíneo I etIctíneo II, mort à Sant Martí de Provençals. Lieux de mémoire Le mémorial du Camp de la Bota, où fut fusillée notamment la femme politique Carme Claramunt par les nationalistes espagnols en 1939; Le monument Fraternitat, Als fusillats al Camp de la Bota de Miquel Navarro; Le monument Parapet aux exécutées et exécutés, de Francesc Abad. Architecture Parc del Fòrum, œuvre de l'architecte catalan Josep Antoni Acebillo i Marín, dont la zone de baignade est aménagée par l'architecte catalane Beth Galí; Parc del Centre del Poblenou, œuvre de l'architecte français Jean Nouvel. Art urbain Aquí hay tomate, installations d'Eulàlia Valldosera pour le Forum universel des cultures (2004), devenues attractions touristiques. Notes et références Voir aussi Articles connexes Districts de Barcelone Cimetière du Poblenou Plage de la Nova Icària Camp de la Bota Liens externes (ca + es) « District de Sant Martí (site officiel) », Mairie de Barcelone (consulté le 26 mai 2018). Site officiel Portail de Barcelone
Sant Martí

Sant Martí is een district in het oosten van Barcelona. Er wonen ongeveer 135.000 inwoners. Dit district is het gebied dat aan de zee en het strand ligt, en loopt vanaf het centrum in noordelijke richting. Het bestaat uit de wijken El Clot, Camp de l'Arpa, La Verneda, Poblenou en Besòs, de dure nieuwbouwwijk aan zee "Diagonal Mar" en het zeer toeristische Vila Olimpica en Port Olímpic. Het district is in de laatste 15 jaren behoorlijk getransformeerd.
Sant Martí (dzielnica Barcelony)

Sant Martí – jeden z dystryktów (nr X) Barcelony. Znajduje się w północno-wschodniej części miasta i graniczy bezpośrednio z gminą San Adrián de Besós. Dzielnica obejmuje większość terenów będących w przeszłości częścią osobnej miejscowości Sant Martí de Provençals, która w 1897 stała się częścią Barcelony. Zajmuje obszar 10,8 km² i liczy 221 029 mieszkańców (2009). Jest to druga pod względem liczby ludności dzielnica Barcelony. Administracyjnie dzieli się na 10 dzielnic: El Camp de l'Arpa del Clot, El Clot, El Parc i la Llacuna del Poblenou, La Vila Olímpica del Poblenou, El Poblenou, Diagonal Mar i el Front Marítim del Poblenou, El Besòs i el Maresme, Provençals del Poblenou, Sant Martí de Provençals oraz La Verneda i la Pau. Znaczny obszar zajmują fabryki i tereny przemysłowe. Wiele przedsiębiorstw ma tu swe siedziby bądź przedstawicielstwa, m.in.: Atos Origin czy Telefónica. Przypisy
Sant Martí (distrito)

O Distrito de Sant Martí é o décimo dos dez distritos em que se divide administrativamente a cidade de Barcelona. Situa-se ao noroeste da cidade, e limita com o município de Sant Adrià de Besòs, e com os distritos de Ciutat Vella, Eixample, Horta-Guinardó e Sant Andreu. Compreende a maior parte do território que lhe dá o nome, o antigo município de Sant Martí de Provençals. Até 1716, Sant Martí de Provençals foi uma paróquia sob a jurisdição de Santa Maria del Mar. A partir desta data e como consequência do Decreto da Nova Planta converteu-se em um município independente até 1897, quando foi agregado à cidade de Barcelona. É o segundo distrito mais povoado, 221.029 habitantes (2005), quarto em extensão (10.800 km²) -ainda que segundo em extensão urbanizada-e sexto em densidade (20.466 hab./km²). O território loacliza-se sobre o plano de Barcelona em sua vertente litoral. A altura média fica ao rendor de 15m superando os 20m na área mais septentrional. Divisão Administrativa Bairros Costuma-se dividir o distrito em cinco zonas a efeitos estatísticos (Zonas Estatísticas) e práticos: La Verneda ao norte, o Clot-Camp de l'Arpa ao oeste, Fort Pius ou Parc (por ser próximo ao Parque da Cidadela) ao sul, o Poblenou no centro orientado ao mar e El Besòs i el Maresme a leste. Cada um situa-se nas áreas limítrofes do distrito e apresentam certas diferenças significativas em seu urbanismo. A proposta apresentada pela Prefeitura de Barcelona em 2006 -La Barcelona dels barris (ou seja "A Barcelona dos bairros")- sobre a reordenação dos bairros quebra o distrito em 10 bairros e 34 zonas estatísticas. El Besòs i el Maresme El Camp de l'Arpa del Clot El Clot Diagonal Mar i el Front Marítim del Poblenou El Parc i la Llacuna del Poblenou El Poblenou Provençals del Poblenou Sant Martí de Provençals La Verneda i la Pau La Vila Olímpica del Poblenou. Distrito 22@ de Barcelona 22@Barcelona surge no ano 2000 como uma iniciativa do Ajuntamento de Barcelona para transformar 200 hectares de solo industrial do bairro de Poblenou em um distrito produtivo inovador com espaços modernos para a concentração estratégica de atividades intensivas em conhecimento. Para alcançar este objetivo, se cria um novo modelo de cidade compacta, donde as empresas mais inovadoras convivam com universidades, centros de pesquisa, de formação e de transferência de tecnologia, assim como casas, equipamentos e zonas verdes. Desta maneira, se define um novo modelo econômico baseado no desenvolvimento de cinco clusters setoriais: Media, TIC (Tecnologias da Informação e a Comunicação), Energia, Desenho e Tecnologias Médicas, e na execução de diversos projetos estratégicos que facilitam o crescimento das empresas, a criatividade, o networking, a atração e retenção de talento e o acesso a inovação e a tecnologia, entre outros. Desde o ano 2001 já se tem localizado mais de 1.500 novas empresas, como Yahoo! I+D, Microsoft, Sanofi-Aventis, Schneider Electric ou Indra, entre outros, dando lugar a 44.600 novos postos de trabalho. Patrimônio Rec Comtal Castelo del Camp de la Bota Ligações externas Web dos bairros do distrito Sant Martí Web do distrito de Sant Martí
Sant Martí

Sant Martí är ett av Barcelonas tio administrativa distrikt och ligger i nordöstra delen av staden. Officiellt är det distrikt 10 och uppdelat i tio delområden. Sant Martí gränsar till 4 av Barcelonas övriga distrikt, i norr mot Sant Andreu och Horta-Guinardó, i väster mot Eixample och i söder mot Ciutat Vella. Sant Martís utsträckning sammanfaller till huvuddelen med vad som fram till 1897 var den fristående kommunen Sant Martí de Provençals. Namnet kommer av kyrkan Sant Martí uppkallad efter Martin av Tours. Delområden De tio olika delområdena (barris, stadsdelar) i Sant Martí är följande: Historik och utveckling Sant Martí var under medeltiden en församling underställd Santa Maria del Mar. Efter spanska tronföljdskriget blev området år 1716 en fristående kommun. På 1800-talet etablerades flera hundra industrier i Sant Martí vars geografiska läge nära kusten tillsammans med den goda tillgången på vatten förvandlade det tidigare jordbrukssamhället till en industristad. Under andra halvan av 1800-talet och första halvan av 1900-talet var Sant Martí Barcelonas industriella centrum, under 1970 och 1980-talet stängdes huvuddelen av alla idustrierna och området förslummades. När Barcelona utsågs till arrangör av de Olympiska sommarspelen 1992 valde man att riva en stor del av industriområdet där man istället anlade olympiabyn. Längs den 3 kilometer långa kustremsan revs samtliga fabriker och ersattes med bostäder och en ny motorväg. Den urbana förnyelsen i Sant Martí fortsatte sedan med den 3 kilometer långa förlängningen av Avinguda Diagonal mellan Glories och Diagonal Mar. I samband med att Barcelona arrangerade Universal Forum of Cultures 2004 genomfördes en omfattande urbanisering av Diagonal Mar med byggande av bostäder, hotell, en större park och ett stort köpcentrum. De stora urbana förändringarna i Sant Marti har därefter fortsatt med anläggandet av 22@ området som omfattar 200 hektar mark som tidigare upptogs av industrier. I deras plats har bostäder, kontorsbyggnader samt en park ritad av den franske arkitekten Jean Nouvel uppförts i ett försök att omvandla det tidigare nedgångna industriområdet till ett högteknologiskt företagslandskap baserat runt informations- och kommunikationsteknologi. Fyra av stadsdelarna inom Sant Martí har gräns ut mot Medelhavet. Kusten består bland annat av en småbåtshamn och ett halvdussin badstränder. Galleri Referenser Externa länkar Bcn.cat – Sant Martí
Cathédrale Saint-Pierre de Vic

La cathédrale Saint-Pierre est une cathédrale située dans la ville de Vic, dans la communauté autonome de Catalogne en Espagne. Par ses différents styles, elle résume une grande partie de l'histoire architecturale européenne, depuis le style roman jusqu'au néo-classicisme, en passant par la gothique et le baroque. Elle est le siège du diocèse de Vic. Elle a été élevée au rang de basilique mineure depuis 1893. Présentation L'actuelle cathédrale néoclassique a été construite entre 1781 et 1803 par Josep Morato y Codina, pour remplacer un bâtiment du XIe siècle élevé par l'abbé Oliba, évêque de Vic à partir de 1018. Du bâtiment primitif, ne subsistent que la tour-clocher et la crypte. L'intérieur de la cathédrale e a été entièrement décoré en 1930 par Josep Maria Sert. L'intérieur de l'édifice a été ravagé par un incendie 6 ans plus tard, pendant la guerre civile, détruisant totalement la décoration des murs. L'artiste reprit son œuvre de décoration de 1939 à 1945 et c'est cette décoration qui est actuellement visible : les scènes gigantesques sur les murs illustrent un programme iconographique complet, depuis le péché originel d'Adam et Ève (dans le transept), jusqu'à la Passion du Christ (dans l'abside), en passant par les évangélistes et le martyre des apôtres (dans la nef). L'emploi appuyé du clair-obscur et du tracé sépia sur fond or produit une singulière impression de relief et accroît la monumentalité de l’œuvre. Dans le déambulatoire, se trouve l'ancien retable du maître-autel, du XVe siècle, en albâtre, représentant Saint-Pierre et la Vierge Marie. Dans le fond du chœur, derrière le maître-autel, se trouve, dans une grande loggia, un orgue monumental, (le plus important de Catalogne), construit en 1796 par le facteur d'orgues français Jean-Pierre Cavaillé, doté de 55 jeux répartis sur 4 claviers de 50 notes et un petit pédalier de 27 notes. En sortant de la cathédrale, on peut admirer un beau cloître, dont les galeries s'ouvrent par de grands arcs datant du XIVe siècle, garnis de beaux remplages gothiques. Le retable de la cathédrale est une œuvre du sculpteur Pere Oller. Source (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Catedral de San Pedro de Vich » (voir la liste des auteurs). Annexes Articles connexes Liste des cathédrales en Espagne Art en Catalogne Art roman en Catalogne Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Catalogne Portail du catholicisme Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail du tourisme
Cattedrale di Vic

La cattedrale di San Pietro (in spagnolo: Catedral de San Pedro) si trova a Vic, in Spagna, ed è la cattedrale della diocesi di Vic. Storia La prima cattedrale di Vic è documentata nel 516, durante il periodo delle invasioni saracene (717-718), ed è stata distrutta, e non ne fu costruita un'altra se non dopo il ripopolamento del territorio Osona per volere del conte Goffredo il Villoso (886) e dopo il ripristino del vescovato. La nuova cattedrale, edificata sul sito dell'attuale, fu costruita durante l'episcopato del vescovo Oliba (1018-1046), in stile romanico, venendo poi consacrata nel 1038 dall'arcivescovo Wifredo di Narbona. Di questa fase si conservano ancora il campanile e la cripta, i cui capitelli appartengono ad un precedente tempio. Il chiostro del XIV secolo è marcatamente in stile gotico. Ugualmente la pala d'altare, anche se tardo gotica, risalente al XV secolo. Gran parte della cattedrale attuale è stata realizzata tra il 1781 e il 1803 ad opera di Josep Moretó i Codina, che le diede il suo attuale stile neoclassico. Nel 1891 apre il Museo episcopale di Vic proprio di fronte alla cattedrale e il suo chiostro, che contiene alcune opere inizialmente situate nella cattedrale. Nel 1931 la cattedrale è stata dichiarata Monumento Storico Artistico, ma poco dopo, nei primi anni della guerra civile spagnola, la cattedrale ha subito un incendio, provocando il crollo di una parte dell'edificio, in fase di restauro poco dopo. Note Voci correlate Chiesa cattolica in Spagna Cattedrali in Spagna Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Vic Collegamenti esterni (EN) Cattedrale di Vic, su GCatholic.org. (CA) Sito ufficiale della diocesi di Vic, su bisbatvic.com.
Собор Апостола Петра (Вик)

Собор Апостола Петра (исп. Catedral de San Pedro de Vic) — кафедральный собор католической епархии Вика, расположенный в центре исторической зоны города Вик, Испания. История Сообщения о главном храме епирхии Вика, посвященном апостолу Петру, относятся ещё к IX веку, когда его здание перестроил епископ Ато. В первой половине XI века при аббате-епископе Олибе собор был вновь перестроен, став основой для современного кафедрального собора. Подвергнутый в последующие века ещё ряду перестроек, в настоящее время собор Сан-Пере-де-Вик представляет собой смесь стилей, от романского до неоклассического. Колокольня выполнена в романском стиле, крытая галерея в готическом стиле, капелла святого Бернарда — в стиле барокко. В последний раз собор был перестроен и увеличен в 1781—1803 годах в неоклассическом стиле. 27 июня 1893 года папа Лев XIII присвоил собору апостола Петра звание малой базилики. См. также Римский храм (Вик) Примечания
Casa Fuster

La Casa Fuster est un bâtiment moderniste conçut et construit par Lluís Domènech i Montaner avec la collaboration de son fils Pere Domènech i Roura entre 1908 et 1911 à Barcelone. Elle fut construite sur commande de la Consol Fabra de Fuster, qui voulait y résider Elle se trouve au 132 passeig de Gràcia, tout en haut, avant les Jardins de Salvador Espriu, près de la Diagonal. Les jardins portent ce nom en honneur au poète qui avait son bureau dans la tour cylindrique de l'angle où Salvador Espriu créa une grande partie de son œuvre littéraire. C'est l'une des dernières constructions de Domènech i Montaner, la dernière à Barcelone, où l'architecte utilisa de nombreux éléments caractéristiques : une base faite de robustes colonnes de pierre rose, fenêtres à trois lobes et ornementation florale. L'ensemble, cependant marque une grande retenue expressive favorisée par la blancheur du marbre et l'arythmie des façades dont celle postérieure est insolitement plane. C'est une construction structurée autour de trois façades de marbre blanc. L'angle principal se résout en corps cylindrique qui forme des tribunes typiques de Domènech. L'édifice obéit aux formes les plus rationalistes malgré certains traits d’historicité. Il est coiffé par des combles curieux d'inspiration haussmannienne très peu habituels dans le modernisme catalan ; une tour devait surplombé l'édifice de façon similaire à celle du pavillon d'administration de l'Hospital de Sant Pau qu'il ne put jamais construire. L'édifice est construit à base de verre, de marbre, et d'ardoise... Au rez-de-chaussée de l'édifice, le mythique Café de Vienne fonctionna durant longtemps, et, avec sa salle de danse Le Danube en sou-sol était un lieu de rencontre privilégié de la ville. En 2004 la société Hoteles Center acheta la maison et réalisa une réhabilitation pour la convertir en hôtel de grand luxe. Galerie Notes et références Annexes Bibliographie Lluís Domènech i Montaner, L'Arquitecte Lluís Domènech i Montaner : Febrer-abril de 1996, Fundation "la Caixa", Palma., Fundation Caixa de Pensions, 1995 (ISBN 978-84-7664-535-2, lire en ligne) Liens externes Hôtel Casa Fuster Portail de Barcelone Portail de l’Art nouveau Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Casa Fuster

La Casa Fuster è un edificio modernista di Barcellona disegnato e creato da Lluís Domènech i Montaner tra il 1908 e il 1910, situato nel Passeig de Gràcia accanto all'Avinguda Diagonal. Dal 2004 è stato trasformato in un hotel di lusso. Domènech i Montaner utilizzò in questa casa molti degli elementi caratteristici della sua architettura: basi di robuste colonne di pietra rossa, finestre trilobulari, ornamenti floreali, il bianco del marmo, ecc. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Casa Fuster
Casa Fuster

Casa Fuster is een huis in de Spaanse stad Barcelona, aan de Passeig de Gràcia. Het is een ontwerp van de Spaanse architect Lluís Domènech i Montaner en zijn zoon Pere Domènech i Roura. De woning werd tussen 1908 en 1911 in de stijl van het Catalaans modernisme gebouwd voor de familie Fuster. Het is een van de belangrijkste werken van Lluís Domènech i Montaner. Ook hier zijn zijn voornaamste stijlkenmerken aanwezig: drieledige vensters, versieringen met bloemmotieven en aan de basis van het gebouw ronde zuilen in roze steen samen met neogotische elementen. Het gebruik van kwaliteitsvolle materialen zoals marmer, maakte dat het in 1911 de duurste woning van de stad was. Het gebouw is verder versierd met torens, balkons, galerijen en brede bogen zodat men het ook kan catalogeren onder het eclectisme met modernistische versieringen. Vanaf 2004 dient het pand als hotel waardoor het interieur grondig werd aangepast.
Santa Maria del Catllar

Santa Maria del Catllar és una església de Ripoll (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Al cim d'un turó a ponent de la vila de Ripoll es troben les restes de l'església de Santa Maria del Catllar, que es va construir a l'indret d'un antic castell propietat inicial dels comtes de Cerdanya. De l'església queden tres murs i l'arrencada d'una volta de canó, que formaven una nau rectangular amb absis a llevant. A la façana de migjorn hi ha la porta d'arc de mig punt adovellada. A l'exterior hi ha algun contrafort i a l'interior dues pilastres. El lloc on hi havia l'absis es va modificar per a posar-hi les dependències del santuari. Història La parròquia de Santa Maria de Catllar, construïda a l'indret d'un antic castell, va ser consagrada el gener de 1040. Va quedar molt malmesa per un terratrèmol de l'any 1428, es va esfondrà la volta i es va refer. Amb el despoblament del territori perdé el seu caràcter de parròquia i es convertí en un santuari. Quan es va abandonar el monestir de Santa Maria de Ripoll l'any 1835 aquest santuari també es va abandonar. Referències
Sant Vicenç de Concabella

Sant Vicenç de Concabella és una església de Concabella, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita capella situada als afores del nucli de Concabella, als peus de la carretera de Tàrrega. Està realitzada amb carreus regulars a la part inferior i façana principal de l'edifici i paredat a la part superior dels murs laterals, d'una sola nau i coberta a dues aigües amb la presència de contraforts als murs laterals i un petit campanar d'espadanya d'un sol ull situat al capdamunt de la façana principal. Com a element més destacable trobem la porta d'accés amb llinda, per sobre de la qual hi ha un frontó partit per una fornícula, on apareix la data de 1687, que devia ubicar la figura del sant a qui està consagrada la capella, i una petita finestra rectangular per poder il·luminar l'interior de la capella. Referències
Sant Jaume del Canós

Sant Jaume del Canós és l'església parroquial del Canós, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial situada fora del recinte de la vila closa, formada per una nau central i dues de laterals, amb coberta a dues aigües, absis recte i construïda amb carreus i paredat, tot i que la façana principal presenta un arrebossat. A la façana principal hi trobem la porta d'accés formada per un arc de mig punt adovellat, per damunt de la qual s'obra un òcul que proporciona llum a l'interior de l'edifici, on al costat esquerre s'adossa la torre-campanar. També cal destacar la placa commemorativa de marbre i en forma de creu, situada al costat esquerre de la porta d'accés, que fa referència a la Santa Missió que es va dur a terme al nucli l'any 1945. Pel que fa a la torre-campanar, de planta quadrada, és d'època posterior a la construcció de la resta de l'edifici, concretament del segle xix, i s'hi pot distingir tres cossos separats per motllures, amb obertures al tercer pis per ubicar-hi les campanes, i amb la presència d'una balustrada superior. Història La construcció de l'església és del segle xvii, però el campanar és del segle xix. Referències
Refugi antiaeri de l'Aranyó

El Refugi antiaeri de l'Aranyó és una obra d'Hostafrancs, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta de les restes d'un refugi antiaeri construït durant la guerra civil, que formava part d'un camp d'aviació fals que servia d'esquer als atacants. Únicament es conserven dos accessos que es comuniquen entre ells per sota terra. S'hi accedeix mitjançant unes escales, que condueixen a la part inferior del refugi, excavat a la roca i cobert amb volta de canó construïda amb tova. Al davant d'aquests refugis s'hi pot observar les restes de les estances utilitzades per l'exèrcit. Referències
L'Assumpció de l'Aranyó

L'Assumpció de l'Aranyó és l'església parroquial de l'Aranyó, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita església situada als afores del nucli de l'Aranyó, de nau central i una sola nau lateral al costat dret de la construcció, amb coberta a dues aigües i realitzat amb paredat i arrebossat, amb absis recte. La façana presenta la porta d'accés graonada, amb arc de mig punt adovellat, resseguit per un guardapols, per sobre de la qual es pot observar una petita obertura rectangular, culminant amb un campanar d'espadanya de dos ulls. També cal destacar la presència de contraforts al llarg de l'edifici, posteriors a la construcció original. Història No se'n tenen referències històriques, però és probable que ja existís en poca romànica, ja que l'indret és documentat des de l'any 1045. L'edifici actual és d'època moderna. Referències