NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Sala de Dalt (Cervelló)

Can Sala de Dalt és una masia del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al seu costat hi ha la Font de Can Sala de Dalt, també inventariada de manera independent. Masia Masia rural situada sobre la cota 360, sota el Puig Vicenç, que termena amb Vallirana i Torrelles de Llobregat. El tancat del portal encerca un grup de construccions d'èpoques diferents. La part més antiga és la petita masia d'obra de tàpia, gairebé quadrada i d'una planta, situada mirant al sud. Més a prop del portal hi ha una addició de factura modernista, probablement de l'arquitecte Font i Gumà, amb obra de rajol enquadrant majòliques, amb gran obertura i un rematat de cresteria de majòliques. Els baixos són magatzem, i el pis, que té accessos amb escales i balustrada, conté l'habitatge dels propietaris de la finca. Al costat sud hi ha una majòlica amb la imatge de Sant Pancraci. Originàriament, la finca pertanyia a Can Sala de Baix. Fou cedida el 1890 en casar-se un dels fadrins amb la pubilla de Can Riera. Per deutes dels Sala fou adquirida per Rossend Valls en començar el segle xx, i va fer reformes a l'edifici. Conrad Valls, net de l'anterior propietari, vengué la finca a un client seu, però va tornar-la a adquirir el 1954. El 1964 es feren les obres d'ampliació a la part sud-oest. Actualment és patrimoni de la fundació FEM que volen fer una escola de natura. Font A prop hi ha una font amb el mateix nom. És una font de muntanya agençada amb elements d'obra i un rafal que fa de mirador, ja que es troba per sobre del nivell topogràfic de la masia de Can Sala de Dalt, a uns 100 metres de distància. A part d'altres captacions d'aigua que disposa la Masia de Can Sala de Dalt, aquesta font conserva elements d'obra de la captació primitiva i el propi entorn originari del redós. Les construccions amb elements de suports de ciment armat demostra una construcció moderna probablement dels anys 50 del segle xx. Referències
Plaça d'Osca

La plaça d'Osca és una de les més tradicionals del barri de Sants de Barcelona, envoltada d'edificacions típiques del segle xix. Història Hi hagué el mercat de Sants fins al seu trasllat el 1913 a l'actual emplaçamant. Tot i que popularment se l'havia coneguda com a plaça Vella, el seu nom oficial ha anat variant al llarg dels anys: Isabel II i Mercat. Referències
Plaça Major de l'Estrada

La Plaça Major és una plaça pública de l'Estrada, al municipi d'Agullana (Alt Empordà). El conjunt arquitectònic format pels números 3, 4, 5 i 6 de la plaça Major forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a llevant del nucli urbà de la població d'Agullana, al bell mig de l'entramat urbà del veïnat de l'Estrada, al costat de l'església de Santa Maria d'Agullana. Conjunt inventariat Es tracta d'habitatges entre mitgeres de planta rectangular, amb les cobertes de teula de dos vessants i distribuïts en planta baixa i pis, exceptuant el número 3 que presenta una segona planta. Presenten les obertures rectangulars, en general emmarcades amb carreus de pedra i amb les llindes planes, tot i que també n'hi ha amb els emmarcaments bastits en maons. Als pisos, damunt dels portals d'accés principals, hi ha petits balcons amb baranes de ferro i llosanes poc treballades. El número 6 compta amb una finestra balconera en lloc de balcó. Les façanes estan rematades amb ràfecs de teula. Les construccions, actualment rehabilitades, són bastides en pedra sense treballar disposada en filades irregulars i lligada amb morter de calç. A les cantonades hi ha pedra ben desbastada. Referències
Sant Bernabé de l'Alzina d'Alinyà

Sant Bernabé de l'Alzina d'Alinyà és una obra del municipi de Fígols i Alinyà (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Bernabé de l'Alzina d'Alinyà és situada al capdamunt d'una penya al centre del poble de l'Alzina d'Alinyà. Es tracta d'un edifici romànic en origen que ha experimentat tot un seguit de transformacions tardanes que han alterat substancialment el seu aspecte original. Consta d'una sola nau capçada a llevant amb un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera i ornamentat a l'exterior amb un fris d'arquets cecs i bandes llombardes. L'absis s'obre a la nau a través d'un tram presbiteral cobert amb volta de canó. Aquest tram presbiteral també es fa palès a l'exterior amb uns murs més gruixuts i un aparell regular que contrasta amb l'aparell irregular de carreuons sense desbastar de la resta dels murs. La nau és coberta amb volta de canó amb llunetes dividida en dos trams per un arc toral amb llunetes. Al costat nord de la nau s'obre una profunda capella de planta quadrangular coberta amb volta d'aresta motllurada. Als peus de la nau hi ha un cor de fusta en alt al qual s'accedeix a través d'una escala d'obra adossada. L'antic altar major presenta un frontal de fusta amb motllures i motius vegetals. La talla de fusta correspon a un sant no identificat per manca dels atributs. Aquest porta a la mà un llibre obert amb la inscripció "salvat l'any 1936", en referència a la destrucció d'imatges religioses que es produí a la Guerra Civil. L'interior de l'església està arrebossat i pintat de color ocre amb decoració floral en punts concrets. La porta del temple, orientada a migdia, és adovellada d'arc de mig punt amb les dovelles molt amples i regulars. Al mur de migdia s'obre una finestra de doble esqueixada. Una altra finestra s'obre a la part alta del mur de ponent, just sobre del cor. L'absis presenta dues finestres de doble esqueixada, una a llevant i l'altra a sud, que actualment estan cegades. El mur occidental presenta un notable sobrealçat amb relació a la nau que s'aprofita per situar-hi un campanar d'espadanya de dos ulls. La coberta és una teulada a doble vessant. Els trams de parament més antics, els de l'absis i tram presbiteral ens indiquen que es tracta d'una església d'estil romànic del segle xi. La resta de parament és propi dels segles XVII i XVIII, moment en què es degué reformar el temple amb el sobrealçat i la incorporació del nou àmbit constructiu de la sagristia i la capella lateral al sector nord del temple. Història El primer document que esmenta el document de l'Alzina és de 1036. L'església no apareix esmentada fins al 1063 i estaria supeditada a la parròquia de Sant Esteve d'Alinyà. A partir del segle xvi el bisbat d'Urgell fa visites pastorals de manera sistemàtica. Referències Enllaços externs «Sant Bernabé de l'Alzina d'Alinyà». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 desembre 2015].
Sant Isidre i Sant Serni de Cabó Nou

Sant Isidre i Sant Serni de Cabó Nou és una obra del municipi de Cabó (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici religiós de recent construcció i que substitueix a l'antiga parròquia romànica de Sant Serni de Cabó. L'església, d'estil neoromànic, és d'una nau coberta amb volta de canó i amb teulada a doble vessant. A la façana principal s'obre la porta d'arc de mig punt amb quatre arcades en degradació i, tota la porta, està emmarcada per un rectangle rematat en una cornisa; per sobre hi ha una petita rosassa. Al costat s'aixeca el campanar que és una torre de quatre pisos, l'últim amb finestres geminades d'arc de mig punt, i cobert amb teulada a quatre vessants. El parament és de pedres irregulars excepte les pedres cantoneres que són carreus regular. Història L'església parroquial de Sant Serni de Cabó Nou es troba als afores del nucli de Cabó. L'església es va construir l'any 1950, ja que l'antiga església romànica quedava massa allunyada de la població. La notícia més antiga de l'existència de la parròquia de Cabó es troba a l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell datada al segle x. L'any 1017 en una venda de terreny s'esmenta la parròquia de Cabó. El primer esment explícit d'una església dedicada a Sant Serni de Cabó no arriba fins a l'any 1391, en el recull de la dècima del deganat de l'Urgellet. L'església romànica de Sant Serni de Cabó, que va experimentar una sèrie de reformes entre els segles xvii i XVIII que van modificar la seva orientació, va funcionar com l'església parroquial de Cabó fins ben entrat el segle xx. L'any 1950 s'inaugurava la nova església parroquial. El promotor de l'obra va ser mossèn Josep Alòs i Puyol, qui hauria recollit l'interès dels seus parroquians per construir un temple més pròxim i més avinent a la població. Cap a 1960 fou encarregada l'execució d'un programa decoratiu a l'absis de l'església al pintor de Xera Pere Falcó i Golondrina, autor també de les pintures de l'església de Llagostera. Referències
Sant Joan de les Anoves

Sant Joan de les Anoves és una obra del municipi d'Oliana (Alt Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó. El sostre és a dues aigües cobert amb teula àrab. És una construcció petita i sense massa ornaments. La porta d'accés és un arc de mig punt que se situa a la façana oest. A sobre seu hi ha un petit òcul i un campanar d'espadanya d'un sol ull. Tot l'exterior està arrebossat. L'església, que ha sofert moltes remodelacions, fou allargada pel sector de llevant desapareixent així l'anterior absis. Història El lloc de les Anoves és documentat des de 972. Tradicionalment havia estat sufragània de Santa Eulàlia de les Anoves. Referències Bibliografia Gavín, Josep M.; Inventari d'esglésies Alt Urgell Pladevall i Font, Antoni, dir. ; Catalunya Romànica: Alt Urgell. Andorra, 1992
Sant Martí d'Ansovell

Sant Martí d'Ansovell és una obra del municipi de Cava (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici religiós d'una nau coberta amb volta de canó, avui ensorrada. Construcció en carreus i considerable gruix de les parets. En la façana sud porta de triple arquivolta. Absis rodó amb tres finestres de doble esqueixada. Al mur oest hi ha campanar de cadireta amb un ull. Al voltant de l'església es troba les restes de l'antic poble d'Ansovell. L'antic cementiri de l'església de Sant Martí queda actualment travessat per la carretera local. Història Una de les primeres referències documentals és donada per una acta testamentària de 1037. Posteriorment es torna a documentar el 1084 i també es documenta en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. Durant l'edat mitjana el lloc pertnagué als Pinós i més endavant als Castre-Pinós, també vescomtes d'Èvol i comtes de Guimerà. Posteriorment passà als ducs d'Híxar. Referències Vegeu també Església parroquial de Sant Martí d'Ansovell Bibliografia Buron, Vicenç; Esglésies romàniques catalanes: guia, 1980 Pladevall i Font, Antoni, dir. ; Catalunya Romànica: Alt Urgell. Andorra, 1992 Vidal-Vilaseca, dir.; El Romànic de l'Alt Urgell: estudi de vuitanta esglésies d'absis quadrat i setanta d'absis rodó, 1977 Enllaços externs «Sant Martí d'Ansovell». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 desembre 2015].
Sant Martí de Tost

Sant Martí de Tost és una obra del municipi de Ribera d'Urgellet (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Martí de Tost es troba en l'antic poble, avui despoblat, i prop de les ruïnes del castell. És bàsicament un edifici gòtic i posterior que conserva alguns elements d'època romànica. Resta el parament de l'angle sud-oest amb vestigis de dues porta, un òcul i tres finestres de doble esqueixada. Les dovelles de la porta presenten un tret característic de l'arquitectura del segle xi, alternen gres vermell i pedra calcària blanca amb intenció decorativa. El baldaquí del segle xiii provinent d'aquesta església està dividit entre el Museu Episcopal de Vic i el Museu Nacional d'Art de Catalunya. Història El Bisbe Eribau d'Urgell consagrà, el 1040, l'església parroquial de Sant Martí, magníficament dotada de béns i relíquies ofertes per l'Abat Oliba de Ripoll. A aquests tresors s'han d'afegir un escrit autògraf i una arqueta en forma de creu que es conserva, des del 1924 al Museu Episcopal de Vic. A aquest museu es guarda també una part del baldaquí de l'altar dels segles XII-XIII. L'altra és al Museu Nacional d'Art de Catalunya. Referències Bibliografia Pladevall i Font, Antoni, dir. ; Catalunya Romànica: Alt Urgell. Andorra, 1992 CASTIÑEIRAS, Manuel; DURAN-PORTA, Joan; MESTRE, Mireia; MORER MUNT, Antoni; VERDAGUER, Judit ; El cel pintat. El baldaquí de Tost, 2008 Enllaços externs «Sant Martí de Tost». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 desembre 2015].
Santa Cecília de Vilanova de Banat

Santa Cecília de Vilanova de Banat és una obra del municipi d'Alàs i Cerc (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Santa Cecília de Vilanova de Banat és un temple d'una sola nau, capçat a nord-est per una capçalera plana i coberta amb dos trams de volta separats per un arc faixó molt ample. La zona del presbiteri és coberta amb volta de canó amb llunetes, mentre que en l'altre tram la volta també és de canó, però de perfil apuntat i sense llunetes. S'accedeix al presbiteri mitjançant un graó. Al mur de tancament s'obre una porta rectangular al costat de l'epístola que condueix a la sagristia, adossada a la capçalera del temple. Es tracta d'un edifici de planta rectangular de dues plantes cobert amb llosa a doble vessant. En aquest mateix costat del presbiteri, sota la lluneta, s'obre una finestra en arc rebaixat i de biaix ample. A la nau hi ha dues capelles afrontades en arc de mig punt. La del mur de migdia presenta una fornícula central amb columnetes i un encapçalament en forma de petxina, tot de guix. L'altra capella és més fonda és coberta amb volta de canó amb llunetes. A tocar d'aquesta capella n'hi ha una de menor amb una pica baptismal moderna. Als peus de l'església estan ocupats per un cor de fusta en alt. S'accedeix a l'església per una gran porta adovellada en arc de mig punt i dovelles molt amples. A la clau de l'arc hi ha esculpida la creu del calvari amb les la inscripció CMR i la data 1673. Al damunt hi ha un ull de bou. A la cantonada sud-occidental de l'església hi ha un campanar de torre de secció quadrangular amb quatre finestres en arc de ferradura i coberta plana amb merlets als angles. El parament exterior de tota l'església està fet a base de carreuons irregulars, toscament desbastats, en filades. La coberta externa és de llosa a doble vessant. Història El nucli de Vilanova de Banat és documentat des de l'any 840 i l'església apareix documentada a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell que data del segle x. Les esglésies de Vilanova, Sant Romà de Banat i Sant Iscle de Vilanova, s'esmenten explícitament en una donació l'any 1030. Amb la refundació del nou assentament de Vilanova de Banat, l'any 1255, l'església de Sant Romà de Banat es converteix en sufragània de l'antiga església de Vilanova, la qual deixarà de figurar com a Sant Iscle i esdevindrà la parroquial. L'advocació de Santa Cecília apareix l'any 1312 en la relació d'esglésies visitades per l'arquebisbe de Tarragona a la diòcesi d'Urgell. En les visites pastorals dels anys 1515, 1575 i 1785 figura l'església parroquial de Santa Cecília de Vilanova de Banat, que tenia com a sufragànies les esglésies de Sant Romà de Banat i Sant Miquel de la casa de Sant Miquel. Actualment l'església de Santa Cecília és supeditada a l'església parroquial d'Alàs. Referències
Santa Maria de Ribelles

Santa Maria de Ribelles és una església situada dins del recinte murallat del castell de Ribelles a Vilanova de l'Aguda (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Apareix documentada l'any 1141, quan el bisbe d'Urgell donà a la canònica de Santa Maria de la Seu l'«ecclesiam de Ribellas» amb totes les seves pertinences i amb les esglésies que en depenien. El control de les rendes de Ribelles degué provocar conflictes entre els senyors del casell i l'església urgellenca. Aquesta situació queda testimoniada per una convinença feta el 6 de juny de 1187 entre l'església d'Urgell i Gombau de Ribelles, la seva muller Marquesa i els seus fills Ramon i Gombau, sota la mediació de l'arquebisbe de Tarragona, Berenguer de Vilademuls, referent a la meitat del delme de Montferrer i d'altres llocs, entre ells l'església de Santa Maria de Ribelles, tenint-la en el futur permanentment «liberam et absolutam» sense que ningú li pogués imposar cap exacció ni gravamen. En el mateix pacte, els Ribelles reberen del bisbe Arnau d'Urgell la quantitat de 100 morabatins. Als segles següents l'església de Ribelles és esmentada sovint entre les parròquies del bisbat d'Urgell, tal com consta a les dècimes del 1279 i el 1280, i en la del 1391, quan el rector era Guillem de Castellar, beneficiat de Sanaüja. Arquitectura A l'exterior, l'església és totalment englobada per les construccions del castell, especialment per la massissa torre de l'angle nord-est, que en convertir-se en campanar se li va afegir l'estructura superior per ubicar-hi les campanes. És d'una sola nau, coberta amb voltes de quatre punts que substitueixen el sostre original de volta de canó, del qual en queden vestigis de l'arrencada. La nau és capçada a llevant per un absis semicircular, obert mitjançant un estret arc presbiteral. La porta, que no correspon a l'obra original, s'obre a la façana de ponent. A la façana sud hi ha dues finestres de doble esqueixada, com la del centre de l'absis. A la façana de ponent hi ha una quarta finestra, molt transformada. L'element més vistent és la façana de l'absis on, sota un ràfec de formigó, es desenvolupa una decoració llombarda formada per arcuacions en sèries de dues entre lesenes fins a mitjana alçada. El parament mostra carreus petits ben escairats i alineats en filades uniformes, obra del segle xi plenament integrada a les formes arquitectòniques i constructives de l'arquitectura longobarda. Referències Enllaços externs «Ribells: de castell de frontera a conjunt “romàntic” del segle XIX». Pedres vistes (blog), 04-11-2012.
Ajuntament de Cornellà de Llobregat

L'Ajuntament de Cornellà de Llobregat és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de caràcter noucentista de tres plantes i golfes. Els seus volums cúbics i la profusió d'obertures rectangulars responen a uns criteris funcionalistes, però la intenció d'imitar els palauets renaixentistes, al remarcar la planta noble amb balconada i al predominar una visió exterior de tres pisos assenyalats per falses cornises horitzontals, donen a la construcció un caràcter historicista propi del noucentisme. Elements com els ulls de bou, o com les mitges pilastres dòriques que divideixen algunes finestres confirmen l'estil. Les arcades neoromàniques del primer pis compliquen l'historicisme, distorsionant les formes. Cal buscar la seva raó de ser en una falsa coherència estètica amb els trams de mur i les columnes amb capitell aprofitats d'època medieval a la planta baixa. Història L'Ajuntament s'alça al lloc on anteriorment hi havia la Casa del Comú, construïda presumiblement a mitjans del segle xix quan es va urbanitzar i va prendre cos el Centre. El 1928, al subsòl s'hi varen descobrir vestigis d'una vil·la romana (hom especula sobre si es tracta de la "Cornelianus", que dona nom a la ciutat) i ben a prop els fonaments i les restes de l'església paleocristiana i de la preromànica que hi va edificar el bisbe Vives de Barcelona. El nou Ajuntament es construí amb la inclusió a la seva façana i porta principal de les columnes i capitells d'aquesta antiga església així com el parament preromànic, ben visible. Referències
Can Manso

Can Manso és un mas avui dia inclòs en un polígon del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta masia, construïda aproximadament cap al 1650, era en principi anomenada Can Femades, doncs pertanyia a un dels Femades, família poderosa que va constituir durant els segles XVI, XVII i XVIII una petita oligarquia rural. Dels Famades, passà en una herència a Gaspar de Sabaté i continuà dins de la seva família fins que una hereva femenina, anomenada Felipa Juliol i Quevedo, casà amb Josep Manso (General Manso) que fou qui instal·là a la façana principal el seu escut d'armes i donà a la casa el nom de Can Manso. Masia de cinc cossos que correspon a una variant del tipus IV-1 de l'esquema de Danés i Torras. La seva coberta és mixta, amb terrat de rajola a les quatre ales laterals i teulada a quatre aigües al cos central. Aquestes són de tipus porticat en la banda de la façana. És característic el costum molt barroc de ressaltat la planta noble del primer pis, construint l'entrada de la casa a aquesta alçada mitjançant una escala de doble tram. D'aquesta manera la porta d'entrada té també la funció de balconada, ressaltada per una heràldica esculpida en pedra i adossada al mur. La masia està feta fonamentalment amb maó arrebossat, però la pedra ben escairada tampoc no hi manca (cantonades i finestres). Notes
Can Maragall

Can Maragall és una masia de Cornellà de Llobregat, catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Documentada des del 1276, l'edifici actual és del segle xviii i va pertànyer a la família del poeta Joan Maragall, que hi estiuejà sovint. Posteriorment, hi hagueren les oficines de l'empresa DADYA SA. Descripció De planta basilical amb tres cossos, correspon al tipus II-2 de Danés i Torras. El cos central comprèn tres naus estructurals d'una mateixa alçada i simètriques. També simètrics són els cossos laterals, organitzats com dues naus laterals de dos pisos, essent el superior una galeria. La masia no tenia golfes ni graner, havent estat habitatge tot l'espai de la casa. La coberta és de teulada a dues vessants al cos central i a una sola aigua als laterals. L'estil és clarament popular i es poden distingir estilemes barrocs propis de l'època, els muntants de les finestres amb pedres grans ben tallades i que estan disposades amb alternança vertical i horitzontal (mobilitat de superfícies típicament barroca). Referències Vegeu també Arxiu Joan Maragall Casa Vallescà Casa Genís Català
Can Piferrer

Can Piferrer és una masia del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia catalana de planta quadrada i teulat a dues aigües. Hi ha una gran porta dovellada. La planta baixa coberta amb voltes catalanes mentre que la planta pis presenta coberta amb embigats de fusta. La casa es conserva en tota la seva puresa formal inicial, si bé es modifiquen algunes obertures exteriors en el segle xviii, com la finestra lateral del primer pis amb una llinda de 1752. La façana és tota arrebossada. Conserva un rellotge de sol. També hi ha un pou i un abeurador de pedra. Història Aquest edifici històricament va néixer com una masoveria de Can Dalmau. Referències
Can Risuenyo

Can Risuenyo és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia de tres cossos amb teulada a dues vessants en el central i terrat pla als laterals. La seva tipologia s'allunya del tipus pairal i s'acosta a la casa urbana, constituint una variació dins de l'esquema II-2 de Danés i Torras. L'edifici té planta i pis als tres cossos i unes golfes en la seva part central. El cos esquerra, a l'altura del primer pis, té una gran galeria en tota la seva profunditat coberta amb vidrieres transparents. Els terrats laterals tenen barana feta amb mòduls de terracota i maó vist, pintat. L'estil és popular, però els ulls de bou de les golfes, sobretot els laterals el·líptics, tenen un regust barroc força clar i justifiquen una cronologia del segle xviii. Referències