NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cabó

Cabó település Spanyolországban, Lleida tartományban. Cabó Les Valls d’Aguilar, Ribera d’Urgellet, Fígols i Alinyà, Organyà, Coll de Nargó, Abella de la Conca és Conca de Dalt községekkel határos. Lakosainak száma 85 fő (2025). Népesség A település népessége az utóbbi években az alábbiak szerint változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Cabó

Cabó – gmina w Hiszpanii, w Katalonii, w prowincji Lleida, w comarce Alt Urgell. Powierzchnia gminy wynosi 80,33 km². Zgodnie z danymi INE, w 2005 roku liczba ludności wynosiła 108, a gęstość zaludnienia 1,34 osoby/km². Wysokość bezwzględna gminy równa jest 768 metry. Współrzędne geograficzne gminy to 42°14'25"N, 1°14'55"E. Dynamika populacji 1991 – 142 1996 – 127 2001 – 117 2004 – 114 2005 – 108 Miejscowości W skład gminy Cabó wchodzą trzy miejscowości, w tym miejscowość gminna o tej samej nazwie: Cabó – liczba ludności: 50 El Pujal de Cabó – 24 El Vilar de Cabó – 34 Zobacz też Cabo Linki zewnętrzne Oficjalna strona Urzędu Gminy Cabó
Кабо (Льейда)

Кабо (исп. Cabó, баск. Cabo) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Льейда в составе автономного сообщества Каталония. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Альт-Уржель. Занимает площадь 80,3 км². Население — 95 человек (на 2010 год). Население Примечания Ссылки Официальная страница Datos generales Datos estadísticos
Cabó

Cabó är en kommun i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Lleida och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Arean är 80 kvadratkilometer. Cabó gränsar till Les Valls d'Aguilar, Ribera d'Urgellet, Fígols i Alinyà, Organyà, Coll de Nargó, Abella de la Conca och Conca de Dalt. Terrängen i Cabó är kuperad åt sydväst, men åt nordost är den bergig. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Cabó.
Кабо

Кабо (кат. Cabó) — муніципалітет, розташований в Автономній області Каталонія, в Іспанії. Знаходиться у районі (кумарці) Алт Уржель провінції Лєйда, згідно з новою адміністративною реформою перебуватиме у складі Баґарії (округи) Ал Пірінеу і Аран. Населення Населення міста (у 2007 р.) становить 104 особи (з них менше 14 років — 5,8%, від 15 до 64 — 59,6%, понад 65 років — 34,6%). У 2006 р. народжуваність склала 2 особи, смертність — 2 особи, зареєстровано 1 шлюб. У 2001 р. активне населення становило 46 осіб, з них безробітних — 1 особа.Серед осіб, які проживали на території міста у 2001 р., 113 народилися в Каталонії (з них 104 особи у тому самому районі, або кумарці), 1 особа приїхала з інших областей Іспанії, а 3 особи приїхали з-за кордону. Університетську освіту має 6,3% усього населення. У 2001 р. нараховувалося 42 домогосподарства (з них 31% складалися з однієї особи, 21,4% з двох осіб,16,7% з 3 осіб, 11,9% з 4 осіб, 11,9% з 5 осіб, 2,4% з 6 осіб, 4,8% з 7 осіб, 0% з 8 осіб і 0% з 9 і більше осіб).Активне населення міста у 2001 р. працювало у таких сферах діяльності : у сільському господарстві — 53,3%, у промисловості — 17,8%, на будівництві — 2,2% і у сфері обслуговування — 26,7%. У муніципалітеті або у власному районі (кумарці) працює 26 осіб, поза районом — 19 осіб. Безробіття У 2007 р. нараховувалося 1 безробітний (у 2006 р. — 2 безробітних), з них чоловіки становили 100%, а жінки — 0%. Економіка Підприємства міста Промислові підприємства Роздрібна торгівля Сфера послуг Житловий фонд У 2001 р. 0% усіх родин (домогосподарств) мали житло метражем до 59 м2, 26,2% — від 60 до 89 м2, 23,8% — від 90 до 119 м2 і 50% — понад 120 м2.З усіх будівель у 2001 р. 14,6% було одноповерховими, 77,1% — двоповерховими, 8,3 % — триповерховими, 0% — чотириповерховими, 0% — п'ятиповерховими, 0% — шестиповерховими, 0% — семиповерховими, 0% — з вісьмома та більше поверхами. Автопарк Вживання каталанської мови У 2001 р. каталанську мову у місті розуміли 100% усього населення (у 1996 р. — 100%), вміли говорити нею 100% (у 1996 р. - 100%), вміли читати 97,4% (у 1996 р. — 89,6%), вміли писати 65 % (у 1996 р. — 41,6%). Не розуміли каталанської мови 0%. Політичні уподобання У виборах до Парламенту Каталонії у 2006 р. взяло участь 49 осіб (у 2003 р. — 63 особи). Голоси за політичні сили розподілилися таким чином: Історія та культура Див. також Дані Інституту статистики Каталонії (Institut d'Estadística de Catalunya) [Архівовано 9 травня 2008 у Wayback Machine.] (кат.)
Sant Martí d'Albet

Sant Martí d'Albet és un antic monestir, actualment església sufragània, del veïnat d'Albet en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una sola nau, capçada a llevant per un mur de perfil semicircular que resulta d'una prolongació dels murs laterals sense solució de continuïtat. La nau és coberta amb volta de canó rebaixada que sosté un llosat a doble vessant. La porta d'accés és al mur nord, pròxima a la capçalera, ressaltada per una ampla motllura arrebossada. Al mur sud hi ha una altra porta cegada. La capçalera de l'edifici és coronada per un campanar d'espadanya d'un sol ull. Situada a un altar, hi ha una talla de fusta policromada barroca de sant Martí del segle xvii. Història Originàriament, l'església d'Albet fou un monestir que ja no tenia comunitat l'any 914. L'any 1040, en l'acta de consagració de Sant Serni de Tavèrnoles, entre les parròquies amb què fou dotat, consta la d'Albes, que s'ha identificat amb la població d'Albet. En la visita pastoral de 1575 l'església d'Albet consta com a sufragània de Sant Vicenç dels Torrents, mentre que en la visita de 1758, on es fa constar el mal estat de l'escala del campanar, era sufragània de Sant Vicenç de Sendes i, després de la reforma parroquial de 1904, passaria a ser-ho de Santa Creu de Castellbò. Referències
Santa Maria de Vallvidrera

Santa Maria de Vallvidrera és una església del nucli homònim de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Al costat hi ha un mas, que també està inventariat. Història L'església està documentada des del 987, quan un tal Muç o Moció mor en tornar del captiveri que va patir amb la ràtzia d'Almansor al 985, deixà, entre altres legats, una vinya a Sancta Maria qui est sita in Valle Vitraria. El testament fou jurat a l'altar de Santa Maria a St. Joan de Valle Vitraria, l'església, probablement amb tres advocacions com era habitual, pertanyia llavors a Sant Cebrià d'Aquallonga (actual Valldoreix). El temple actual va ser construït el 1540-1587 pel mestre de cases occità Lleonard Bosch, essent, tot i les modificacions del segle xvii, una clara mostra de la pervivència de la tradició gòtica en l'arquitectura catalana al segle xvi. Descripció El temple està envoltat d'una zona boscosa del Parc Natural de Collserola. S'hi accedeix a través d'un pati on es conserva encara el cementiri parroquial encerclat per un mur de tancament de pedra. L'església és d'una sola nau i absis poligonal, amb un campanar de planta quadrada flanquejant el temple. La façana principal es troba sense massa ornamentació amb la pedra arrebossada: sobre la porta trobem una fornícula amb una creu i un petit rosetó amb un vitrall. L'interior és igualment auster, amb voltes de creueria a la part principal i voltes apuntades a l'espai lateral. Referències Enllaços externs «Església de Santa Maria de Vallvidrera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Santa Maria de Vallvidrera

Santa Maria de Vallvidrera est une église située dans le quartier de Vallvidrera à Barcelone. Elle est protégée en tant que bien culturel d'intérêt local. Description Il s'agit d'une église construite au milieu du XVIe siècle tradition gothique. Elle est située à Vallvidrera, entourée d'une zone boisée du parc de Collserola. On y accède par une cour où est encore conservé le cimetière paroissial entouré d'un mur en pierre. L'église a une nef unique, une abside polygonale avec un clocher carré. La façade principale en pierre crépie est peu ornementée : au-dessus de la porte on trouve une niche avec une croix et une petite rosace avec un vitrail. L'intérieur est également austère, avec des voûtes d'arêtes dans la partie principale et des voûtes en ogive dans l'espace latéral. Histoire L'église est documentée depuis 987, lorsqu'un certain Muç ou Moció mourut au retour de la captivité qu'il subit lors du raid d'Almansor en 985, laissant, entre autres legs, un vignoble à "Sancta Maria qui est située Valle Vitraria". L'édifice actuel a été construit entre 1540 et 1587 par le constructeur occitan Lleonard Bosch (il a vécu à Vilafranca del Penedès et à Barcelone). Malgré les modifications du XVIIe siècle, elle reste un exemple de la tradition gothique dans l'architecture catalane du XVIe siècle. Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Santa Maria de Vallvidrera » (voir la liste des auteurs). Liens externes « Santa Maria de Vallvidrera », Cercador Patrimoni Arquitectònic, sur Ajuntament de Barcelona Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du Moyen Âge tardif Portail de Barcelone
Aiguamolls de Molins de Rei

Els Aiguamolls de Molins de Rei eren uns aiguamolls artificials situats al marge esquerre del riu Llobregat, molt pròxims a la llera. Els aiguamolls inicialment inclosos a l'inventari eren una zona llacunar d'unes 6,8 Ha, creada l'any 1995 entre el riu Llobregat i l'autopista A-2, a l'altura del polígon industrial del Pla. Aquests aiguamolls s'han vist afectats per les obres del TGV i actualment (2006) s'estan reconstruint uns nous aiguamolls al NE de l'àrea inicial. Els nous aiguamolls no presenten cap hàbitat remarcable. S'ha excavat una gran cubeta que es troba encara sense aigua i desproveït de vegetació. Els aiguamolls inicials es van dur a terme amb la participació del Departament de Medi Ambient, l'Ajuntament de Molins de Rei i la Fundació Terra. Es va excavar una cubeta sense arribar al nivell freàtic i l'aigua hi arribava directament del riu Llobregat mitjançant una bomba que funcionava amb energia solar. Van arribar a ser usats com a dormidor per diversos centenars d'esplugabous (Bubulcus ibis) i de martinets blancs (Egretta garzetta). Es preveu que els nous aiguamolls puguin tenir un interès per a la fauna i un funcionament similar. L'interès principal d'aquest espai és l'educació ambiental. La sobrefreqüentació humana i els impactes derivats de la proximitat a diverses vies de comunicació (soroll, efecte barrera, etc.) són els principals factors que afecten negativament l'espai. Referències
Ajuntament de Calafell

L'Ajuntament de Calafell és una obra del municipi de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici compost de tres plantes separades per cornises. Els baixos presenten dues portes laterals i una central separades per finestres, ambdues; totes aquestes obertures són allindanades i damunt tenen unes motllures que formen columnes i un arc rebaixat fet de maó. La segona planta consta d'un balcó central amb barana de ferro forjat de tres portes balconeres. A cada costat hi ha un balcó d'una sola porta balconera. Aquí també totes les obertures tenen la mateixa decoració que el baixos. La tercera planta presenta cinc portes balconeres amb barana de ferro forjat, llinda i la decoració típica. L'edifici és rematat per una cornisa sobresortida i una estructura corba que té un ull de bou al centre. El cos central vertical de la façana és més sobresortida que la resta. Els materials emprats són de pedra i de maó (en la decoració). Història La "universitat" o ajuntament de Calafell tingué una sèrie d'institucions municipals nascudes al poble en la segona meitat del segle xv. Podem destacar el "Consell general" integrat per 26 membres i que controlava l'organització municipal. El batlle era elegit cada tres anys pel consell del poble. Les seves funcions eren fer justícia i cobrar els impostos. En 1681, Carles II donà un privilegi general al poble de Calafell per tal que les funcions de batlle, davant la seva absència, pugui exercir-les el "jurat de cap". Referències Enllaços externs «Ajuntament de Calafell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ajuntament de Figueres

L'Ajuntament de Figueres és un edifici catalogat com a monument a la ciutat de Figueres (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La planta baixa o vestíbul està coberta per arestes. La façana principal presenta tres arcs de mig punt; el central està emmarcat per un doble ordre dòric i un entaulament que suporta el balcó central del primer pis, el qual li correspon el finestral central per un frontó suportat per mènsules. Aquests elements constitueixen l'única ornamentació i pretenen introduir una ordenació jeràrquica de la façana, composta només per les tres obertures del primer i segon pis i una llotja d'arcs de mig punt al tercer pis. Història L'onze de gener del 1926 es declara ruïnós l'estat de la casa consistorial. Es trasllada el 1928 al número 22 del carrer General Mola; l'any 1933 la Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'Estalvis fa un préstec de 350.000 pessetes, a l'interès del 5%, a pagar en 12 anys per construir el nou ajuntament i comprar les cases del carrer Besalú, núm. 4, 6 i 8 i el núm. 2 del carrer Sant Pere, per poder ampliar-lo. L'any 1939 es remodela la planta baixa, degut a les desfetes de la guerra. El 1940 es reconstrueix l'ajuntament, el 1946 l'arquitecte Bonaterra reforma el vestíbul, substituint l'entrada del carrer Besalú per finestrals. El 1948 s'annexiona a l'ajuntament l'antiga seu de la Caixa de Pensions per a la Vellesa i Estalvis, situada a la part nord de l'ajuntament. Referències
Ajuntament de Mollerussa

L'Ajuntament de Mollerussa és un monument i edifici públic del municipi de Mollerussa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici públic amb les funcions pròpies de la Casa de la Vila, de construcció sòlida que mostra, en la façana principal que dona a la plaça, composició simètrica de plans. Aquesta façana s'aixeca sobre una porxada de set arcades de mig punt, damunt la qual hi ha tres pisos. En els laterals, a banda i banda, s'aixeca una quarta planta a tall de torre amb teulada a quatre vessants. Actualment, a l'edifici hi trobem la seu de l'Ajuntament de Mollerussa, així com la comissaria de la Policia Local. També hi ha l'espai de la Caixa de Pensions, una de les empreses promotores de la construcció de l'edifici i habitatges particulars. Història La primera casa de la vila era anomenada "Casa Forta", i era ubicada en l'indret on actualment hi ha l'església parroquial de Sant Jaume i l'espai on actualment es troba l'Ajuntament, era ocupat per l'antiga església. L'any 1951, l'Ajuntament fa públic el propòsit d'enderrocar l'antiga església parroquial per construir-hi la seu de la nova casa consistorial. El mes de juny de 1954, es va aprovar l'enderrocament del vell edifici de la "Casa de la Vila" per construir-hi el nou temple parroquial. L'octubre de l'any 1957 s'enderrocà la part destruïda que quedava dempeus de l'antiga església. Al solar lliure, s'aixecà l'edifici projectat per la Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'Estalvis, amb la finalitat d'ubicar-hi les seves oficines, dependències i la biblioteca municipal, fins a la construcció de l'actual. La resta fou destinada a la construcció del nou ajuntament. El projecte de construcció és encarregat al arquitecte Manuel Cases Lamolla. Es va començar construint la part destinada a la seu de la Caixa de Pensions i, posteriorment, la seu del govern local, per aquest motiu, la façana té dos tonalitats diferents. Finalment, l'any 1960, es van donar per finalitzades les obres de construcció del nou edifici consistorial. Referències
Ajuntament de Torregrossa

Ajuntament de Torregrossa és un monument del municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta quadrada amb planta baixa i dos pisos. Resta cobert per teulada a doble vessant a la part central i terrassa plana amb balustrada ornamental a les façanes anterior i posterior. El concepte de l'edifici es basa en una simetria compositiva i una l'austeritat ornamental, només alterada per les balconades de forja i per la pedra natural a la planta baixaper al sòcol, les cantonades i el remat i perfils de les tres portades. L'únic element menys auster són les formes ondulants i sinuoses les motllures de la porta principal. Aquestes motllures s'apropen estilísticament als motius decoratius modernistes, àmpliament difosos en aquella època i que en el cas de Torregrossa queden reflectits de manera senzilla en aquesta portada. La resta de paraments murals són arrebossats. Aquest edifici és a la zona de l'eixample de la població i presenta similituds formals, compositives i ornamentals amb altres edificacions properes, com cal Campmajó, la casa de Teresa Ampurdanès i Cal Salvia. El conjunt és molt ben proporcionat. Història Projectat l'any 1905 com a escoles públiques. A la façana hi ha l'escut de la vila, datat el 1909. Referències
Ajuntament del Prat de Llobregat

La Casa del Comú, o l'edifici de l'Ajuntament del Prat de Llobregat, és una obra historicista del 1905 inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici està estructurat en tres cossos de simetria perfecta. El cos central en la part del primer pis és d'una alçada netament superior, coronat per unes agulles ornamentals neogòtiques per a ennoblir encara més el gran balcó d'honors i, al mateix temps donar solemnitat per la seva part interior, al sostre del Ple. Les finestres, als cossos laterals, són rectangulars, una mica més grans a la planta baixa. La façana lateral del carrer Major està restaurada, any 1931, i té únicament un grup de tres finestres rectangulars que il·luminen l'escala d'honor. Totes elles estan guarnides amb una senzilla sanefa de pedra artificial d'intenció neogoticitzant. Cal remarcar els vidres plomats del balcó i el cos dret de l'edifici, datat els anys 1928 i 1931. Història L'edifici va ser construït en substitució de l'antic i en el mateix emplaçament. L'acord es va prendre en la sessió del 14 d'agost de 1904. El projecte està signat per l'arquitecte municipal Joan Feu i Puig. El mestre d'obres va ser Albert Feu i Guilera, que després fou alcalde del municipi en diverses ocasions. Donat que els vitralls del Ple estan datats el 1928, cal suposar que aquesta devia ser la data en què es donà per finalitzada l'obra. Referències
Ajuntament del Vendrell

L'Ajuntament del Vendrell és un edifici del municipi del Vendrell (Baix Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Situat a la Plaça Vella, té una façana en forma d'L, la qual cosa es deu al fet que és format per dues cases que s'uneixen formant un angle recte. La façana que dona a la Plaça Vella, és formada per tres plantes. Els baixos tenen dues grans finestres amb arc de mig punt. A la planta principal hi ha un gran balcó que ocupa tota la façana, el qual té mènsules, barana de ferro forjat i obertures rematades per un frontó amb dibuixos decoratius. Al segon pis, afegit posteriorment, hi ha dues portes balconeres, així com una cornisa i una barana de pedra. La segona part de l'edifici ocupa el xamfrà Plaça Vella-carrer de Mar. Consta de tres plantes. Els baixos presenten la porta d'accés a l'Ajuntament. El pis principal té també un gran balcó que comunica amb el de la façana del costat, és a dir, hi ha una gran balconada que recorre tota la façana del pis principal de la Casa de la Vila. El pis superior té nou finestres i és rematat per una cornisa. Història L'Ajuntament s'edificà sobre l'antic cementiri de la vila, no s'ha d'oblidar que és situat al costat de l'església. L'edifici ha sofert diferents restauracions en 1844 i en 1879. Cal ressaltar que abans l'entrada era situada en el carrer de Mar i no pas a la Plaça Vella, això és corroborat per l'arc tapiat que hi ha en aquesta zona. A l'interior de l'Ajuntament es troba l'escut de la vila, el qual constituïa abans la clau de l'arc de l'entrada. Figura la data de 1775 en l'escut de la porta lateral. Referències Enllaços externs «Ajuntament del Vendrell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Institut Isaac Albéniz

L'Institut Isaac Albéniz és un centre d'ensenyament secundari de Badalona. Va ser el primer institut fundat a la ciutat el 1933. Al llarg de la seva història ha tingut diverses seus i actualment està situat al Parc Serentill. Va ser el primer centre oficial d'ensenyament secundari de la ciutat de Badalona, creat el 25 de setembre de 1933. Des de l'Ajuntament de Badalona, es va obrir la matrícula provisional el mateix mes i s'oferia la possibilitat d'un trasllat en cas que s'haguessin començat els estudis a Barcelona. L'institut, finalment, va començar a funcionar el curs de 1934-1935, amb molt bona rebuda per part de la població. Instal·lat a la torre de Can Pi i Gibert, el primer curs va comptar, aproximadament, amb un centenar d'alumnes. Acabada la guerra civil, el centre va ser clausurat i va ser substituït per un col·legi municipal d'ensenyament mitjà, que va rebre el mateix nom, creat a l'octubre de 1939 per la comissió gestora de l'alcalde Miquel Sotero. L'abril de 1940 es va autoritzar el seu funcionament des de l'estat. El centre va estar regit per un patronat del qual l'alcalde n'era president. Tot i que era un col·legi masculí, els primers anys també hi van estudiar algunes noies, i ja a l'octubre de 1944 es va fundar la secció femenina, amb seu a Ca l'Agustí, on va ser professora Maria Aurèlia Capmany. Per la seva banda, els nois tenien la seva seu a la masia de Can Boscà. El 1968, es va inaugurar el nou edifici, ja amb caràcter mixt, en l'àmbit del Parc Serentill, al barri de Morera. Actualment s'hi cursa Educació Secundària Obligatòria (ESO), batxillerat i programes de formació i inserció (PFI). A més, és el centre de referència del Conservatori de Música Professional de Badalona, amb horaris adaptats als alumnes. Referències
Morató (Albanyà)

Morató és un mas del municipi d'Albanyà inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El Moretó va ser una de les cases principals de la Vall de Ribelles; voltaven el mas nombroses cabanes i pallisses i disposava de molí propi situat aigües avall de la riera de Ribelles. D'aquest, actualment, només en resten algunes de les moles mig soterrades i part de la bassa. Aquest casal dalt d'un pujolet al fons de la vall de Ribelles, als peus de la muntanya del Comanegra, és de planta rectangular i ampli teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos destinats al bestiar (amb diverses portes d'accés i menudes obertures de ventilació). Primer pis o planta d'habitatge que s'organitza a partir d'una gran sala de convit com de la qual parteixen nombroses portes que menen a les habitacions i d'altres dependències. Així mateix disposa de golfes, amb menudes obertures rectangulars. Aquest casal fou bastit amb pedra menuda del país sense tallar, llevat dels carreus emprats per fer els cantoners. Referències