NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Secans de Mas de Melons-Alfés

Secans de Mas de Melons-Alfés este o arie protejată (arie de protecție specială avifaunistică — SPA) din Spania întinsă pe o suprafață de 7.605,81 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Secans de Mas de Melons-Alfés este situat la coordonatele 41.5228°N 0.6903°E﻿ ()41.5228; 0.6903. Înființare Situl Secans de Mas de Melons-Alfés a fost declarat arie de protecție specială avifaunistică în februarie 1988 pentru a proteja 62 de specii de animale. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 7 habitate naturale: Galerii de Salix alba și de Populus alba, Tufărișuri termo-mediteraneene și de pre-deșert, Tufărișuri halo-nitrofile (Pegano-Salsoletea), Păduri de pin mediteraneene cu pini mezogeni endemici, Păduri de Quercus ilex și Quercus rotundifolia, Pante stâncoase calcaroase cu vegetație casmofită, Pseudostepă cu ierburi și specii anuale de Thero-Brachypodietea. La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: păsări (60): uliu porumbar (Accipiter gentilis gentilis), lăcar mare (Acrocephalus arundinaceus), pescăruș albastru (Alcedo atthis), rață mare (Anas platyrhynchos), fâsă-de-câmp (Anthus campestris), Aquila fasciata, buha (Bubo bubo), pasărea ogorului (Burhinus oedicnemus), șorecarul comun (Buteo buteo), ciocârlie-cu-degete-scurte (Calandrella brachydactyla), caprimulg (Caprimulgus europaeus), Caprimulgus ruficollis, Chersophilus duponti, barză albă (Ciconia ciconia), șerpar (Circaetus gallicus), erete de stuf (Circus aeruginosus), erete vânăt (Circus cyaneus), erete cenușiu (Circus pygargus), porumbel de scorbură (Columba oenas), porumbel gulerat (Columba palumbus), dumbrăveancă (Coracias garrulus), prepeliță (Coturnix coturnix), Eudromias morinellus, șoim de iarnă (Falco columbarius), Falco naumanni, șoimul rândunelelor (Falco subbuteo), vânturel roșu (Falco tinnunculus), lișiță (Fulica atra), ciocârlan (Galerida cristata), Galerida theklae, becațină comună (Gallinago gallinago), găinușă de baltă (Gallinula chloropus), capîntortură (Jynx torquilla), Lanius meridionalis, sfrânciocul cu frunte neagră (Lanius minor), Larus michahellis, ciocârlie de pădure (Lullula arborea), ciocârlie de bărăgan (Melanocorypha calandra), prigoare (Merops apiaster), gaia neagră (Milvus migrans), gaia roșie (Milvus milvus), muscar sur (Muscicapa striata), pietrar mediteranean (Oenanthe hispanica), Oenanthe leucura, ciuf-pitic (Otus scops), Phalacrocorax carbo sinensis, ploier auriu (Pluvialis apricaria), Pterocles alchata, Pyrrhocorax pyrrhocorax, pițigoi-pungar (Remiz pendulinus), mărăcinar negru (Saxicola torquatus), turturică (Streptopelia turtur), silvie roșcată (Sylvia cantillans), Sylvia conspicillata, silvie de tufiș (Sylvia undata), corcodel mic (Tachybaptus ruficollis), spârcaci (Tetrax tetrax), fluierarul de zăvoi (Tringa ochropus), pupăză (Upupa epops), nagâț (Vanellus vanellus) mamifere (2): liliac cârn (Barbastella barbastellus), liliacul mediteranean cu potcoavă (Rhinolophus euryale) Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Spania
Escola Sant Nicolau

L'Escola Sant Nicolau és un centre educatiu concertat i plural fundat l'any 1955 a Sabadell (Vallès Occidental), que imparteix classes des de P3 fins a 2n de Batxillerat, mentre que de P0 a P2 ho fa a l'escola bressol homònima. L'escola forma part de la xarxa Escola Nova 21 Badabadocs del Vallès Occidental Nord, per tal coordinar els diferents centres d'aquesta zona en la seva aposta pel canvi. Entre el 2014 i el 2015, es va reformar l'edifici de primària, cosa que va obligar els alumnes de Educació Infantil i Primària a establir-se en barracons al pati i al terrat de l'edifici de Secundària. El 2018 fou un de la de vintena de centres de la ciutat que l'Ajuntament de Sabadell decidí pacificar-hi els accessos des de 2015, mitjançant la instal·lació de pilones i semàfors, així com la restricció del trànsit a hores d'entrada i de sortida de l'escola. Alumnat destacat Mònica Bosch i Forrellad Héctor Lozano i Colomer Marc Gené i Guerrero Oleguer Presas i Renom Xavier Bundó i Buil Professorat destacat Roc Casagran i Casañas (1980), llengua i literatura. Referències Enllaços externs Escola Sant Nicolau - Lloc web oficial
Mas Soler

Mas Soler és una obra del municipi de la Pobla de Montornès (Tarragonès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Aquest mas és el nucli de la urbanització "El Castell de Montornès". Es tracta d'una gran construcció documentada des de principis del XVI, estructurat entorn una gran torre, que és l'element que sobresurt i més destaca de la façana. Aquesta està decorada amb un coronament corb i obert a l'interior i presenta dues torretes de guita i diverses espitlleres. El cos principal del mas es desenvolupa a costat i costat de la torre. L'accés es realitza a través d'un portal d'arc de mig punt adovellat desplaçat lleugerament a l'esquerra respecte a la torre. L'edifici presenta diverses finestres situades a diferents alçades, dues d'elles amb ampits motllurats. Tot el conjunt ha estat molt modificat; un dels darrers elements afegits foren les falses torretes de guàrdia a dos dels angles superiors de la torre, incorporades al segle xix. Una altra reforma correspon segurament a la data de "1797" visible a l'interior del pati. Història Documentat el 1616, té una torre de guaita (s.XIX) Actualment és conegut com a Castell de Montornès. Prop del nucli urbà. Referències Enllaços externs «Mas Soler». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Esteve de Sords

L'església parroquial de Sant Esteve de Sords és situada al costat esquerre del Terri, formant amb el comunidor, la rectoria i alguna casa més un conjunt esglaonat sobre el riu. La resta de cases del poblet de Sords són masies disseminades. Història Sant Esteve de Sords, al comtat de Girona, és esmentat el 985 com a «Sancto Stephano quod est in villa Surdis». Més endavant, el 1074, es troba citada una «turis quem vocant Surdis ultra rivum Sterrie». Cal destacar els sis focs reials i els disset eclesiàstics registrats en el fogatge de l'any 1359 i també la participació de parroquians de sords en l'assalt del call jueu de Girona el 1391. En el nomenclàtor d'esglésies del bisbat de Girona del segle xiv també apareix l'«Ecclesia Parrochialis Sancti Stephani de Surdis». Arquitectura Abans de les nombroses transformacions sofertes, sobretot al segle xviii, era una edifici d'una nau, capçada a llevant per un absis semicircular. La nau va ser sobrealçada i prolongada cap a ponent, doblant-se pràcticament la seva longitud i es crearen capelles laterals, un campanar molt alt de planta quadrada, segurament construït en diferents etapes i una nova façana. Molts carreus de la vella església van ser aprofitats per a la construcció de les reformes. El portal és fet amb dovelles que inicialment donarien la forma d'arc de mig punt, posteriorment retallat. De l'estructura romànica resta l'absis i bona part dels murs de migdia i tramuntana, si bé aquest darrer és amagat per la sagristia. Al centre de l'absis hi ha una finestra centrada de doble esqueixada i factura senzilla, com tot el parament exterior que mostra un aparell de carreus ben tallats de pedra sorrenca d'uns 20 X 35 cm, coronats per una imposta de quart de bordó (ressalt de quart de cercle en una motllura). Tant la disposició de la planta com els elements constructius situen la part romànica d'aquesta església entre la segona meitat del segle xii i les primeries del segle xiii. El comunidor Els comunidors tenen un origen relacionat amb les creus de terme. Des del comunidor, que tenia obertures als quatre vents, el rector demanava la protecció divina contra les tempestes i les pedregades. El comunidor de Sords es pot datar entre els segles XVI a XVIII. És una torre de planta quadrada que precedeix l'entrada a l'església. El comunidor pròpiament dit es troba a la primera planta de la torre, al qual s'accedeix per unes escales exteriors. Referències Enllaços externs Museus de Banyoles
Sant Miquel de Trulls

Sant Miquel de Trulls és una església romànica de Viver, situada al costat de la casa de Trulls, al municipi de Viver i Serrateix (Berguedà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Església romànica d'una sola nau molt modificada i adossada a la casa de Trulls. A migdia es conserva una porta adovellada d'arc de mig punt que fou refeta al final del segle xv i posteriorment tapiada. Encara es poden veure els fonaments de l'absis original. La porta actual és al mur de llevant i és una obra posterior a la construcció romànica, així com l'òcul de considerables proporcions. Actualment sense culte. Història El lloc de Trulls és documentat des del segle x, i el mas des de finals del segle xi. L'església romànica es va edificar al segle xii, i va ser modificada al XVIII. L'actual masia es va construir al XVII adossada als murs de l'església romànica. Al seu entorn es van trobar restes d'època iberoromana, cosa que indicaria que el lloc devia estar habitat des d'aquesta època. L'església de Sant Miquel de Trulls surt esmentada l'any 1187. Havia estat sufragània de l'església de Sant Miquel de Viver i tenia cementiri. Al voltant de les restes existents de Sant Miquel de Trulls hi ha indicis de construccions d'aquest hipotètic cementiri o de trulls d'oli, dels quals fa referència el topònim. Al segle xv l'església fou molt modificada obrint una porta i escurçant la nau pel costat de ponent. Referències
Santa Maria de Vilert

L'església parroquial de Santa Maria de Vilert centra el petit nucli rural de Vilert, situat al nord del terme municipal d'Esponellà, a la dreta del riu Fluvià. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'any 844, l'església de Santa Maria fou reconeguda com a possessió del monestir de Banyoles. El rei Carles el Calb, (fill petit de l'emperador carolingi Lluís el Pietós), reconegué la propietat d'aquesta església, situada en un lloc que hauria estat vila romana: in «Sisteriano, domus Sancte Marie» l'any 866. Aquest reconeixement es repeteix en altres diplomes palatins carolingis dels anys 878 (Lluís el Tartamut) i 916 (Carles el Simple). El lloc de «Vi ladert» és esmentat el 966 en el testament del comte Sunifred de Cerdanya i Besalú, i el de «Villa erte» en un document del comte Miró, el 977. Benet VIII, en la butlla del 1017, diu textualment: «in Cisteriano, que dicunt Villavert, ecclesia Sancte Marie cum ipsa parrochia». Urbà II escriu «Villa Azert» el 1096; l'any 1226 el rei Jaume I l'anomena «Villacerti». En el fogatge de Pere IV, de l'any 1359 hi trobem la denominació definitiva, Vilert. Arquitectura L'església de Santa Maria de Vilert roman avui dia com una construcció d'una nau amb volta de canó ampliada a banda i banda per capelles laterals, i una segona nau alçada en reformes posteriors. L'absis és semicircular cobert amb quart d'esfera. Al costat de tramuntana hi ha un segon absis que forma, amb l'ampliació de migdia, una mena de creuer. Sobre aquesta ampliació hi ha un campanar, adossat al mur de migdia, que té la base buidada, és de planta quadrada i acabat amb una piràmide voltada per una balustrada. A la façana principal, a ponent, la portalada, que és d'arc de mig punt, correspon a una renovació del segle xvi com també la nau de migdia, que fou sobrealçada, i el cor. Els paraments indiquen diferents sectors constructius; la nau central, amb pedra de riu escairada de petites dimensions i junta sobresortida, l'absis de tramuntana amb el mateix tipus d'aparell disposat més toscament, i, finalment, la torre campaner amb pedra sorrenca ben tallada, en filades regulars i carreus d'uns 25/30 X 30/45 cm. l'absis lateral fa pensar que la construcció primitiva constava d'una nau amb tres absis i creuer a la qual s'adossà posteriorment la torre campanar. No obstant, no es pot descartar que l'absis de migdia no s'hagués construït mai o fins i tot que el que hi ha a tramuntana s'afegís més tard. D'acord amb les característiques arquitectòniques, la nau i l'absis centrals es datarien al segle xi, l'absis de tramuntana en la mateixa època o una mica posterior i la torre campanar a la darreria del segle xii o ja al segle xiii. Referències Enllaços externs Els_orígens_de_la_jurisdicció_feudal_del_monestir_de_Banyoles
Torre Fatjó

La Torre Fatjó és una obra del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una torre d'estiueig envoltada de jardí. La seva estructura està formada per dos cossos principals, la planta inferior i un pis superior de dimensions inferiors i que se superposa a la planta originant d'aquesta manera dues terrasses laterals i una posterior. El segon cos està coronat per una teulada de quatre vessants i de gran voladís sostingut per mènsules. Les baranes de les terrasses i el fris que envolta la planta baixa, en la seva part superior, presenten decoració floral. Les finestres estan emmarcades per motllures i els murs estan arrebossats. Història La torre fou construïda a inicis de segle pels senyors Fatjó. Des de llavors i fins al 1970 fou propietat seva. El Sr. Fatjó la va donar al poble amb la finalitat de destinar-la a algun servei de tipus educatiu. Es formà un patronat que decidí destinar-la a guarderia. Referències Enllaços externs Torre Fatjó Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
La Caixa de Pensions (Sant Vicenç dels Horts)

La Caixa de Pensions és una obra del municipi de Sant Vicenç dels Horts (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici cantoner de planta baixa, amb dos pisos centrats al cantó de l'edifici. La composició del conjunt és simètrica a partir dels buits de forma. Les obertures són de llinda i de mig punt, amb els dintells i brancals en relleu i fets de pedra artificial. Sota la cornisa hi ha un seguit de dentells. L'exterior presenta, amb pur interès estètic, una combinació d'obra vista i arrebossat. El frontó forma un cos més alt amb l'escut de l'entitat al centre. La coberta és a quatre vessants i està feta amb teula àrab. Història És un edifici construït per la Caixa els anys quaranta, quan la zona del Baix Llobregat ja tenia una certa autonomia econòmica gràcies a l'augment de la indústria. La composició i alguns elements historicistes donen al conjunt un cert aire monumental. Referències
Torre Orris

La Torre Orris és una obra del municipi de Sant Vicenç dels Horts (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat, envoltat de jardí, de planta quadrada. Té planta baixa, elevada respecte del nivell del sòl, i pis. És cobert a quatre vessants, amb torre mirador d'una planta a la intersecció de les vertents. Les obertures són de llinda a la planta baixa, i d'arc de mig punt al pis i a la torre. El balcó és de pedra artificial. Té barbacana i ràfec. Les quatre façanes presenten la mateixa composició, però només la S té obertura balconera al pis. Història L'edifici fou construït en una era de Can Llopart; la comprà la família Orris l'any 1917, any en què el constructor Mata va aixecar la planta baixa. El 1924 es va fer l'ampliació del conjunt. L'arquitecte fou Melcior Vinyals i Muñoz Referències
Habitatge al carrer Barcelona, 144 (Sant Vicenç dels Horts)

L'Habitatge al carrer Barcelona, 144 és una obra del municipi de Sant Vicenç dels Horts (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis i terrat de tipus català. La façana presenta una composició simètric a partir de les obertures. Portes i finestres són de llinda i amb decoració diversa: a la planta baixa els dintells són guarnits amb ornaments florals, tot simulant arcs carpanells i trencaaigües; al pis presenten flors i filigrana en relleu. Sota el balcó hi ha un grup de quatre mènsules i una motllura amb dibuix repetitiu. L'edifici es troba coronat per una barana que tanca el terrat i un frontó quadrat que mostra la data 1915. Els trams lliures de decoració de la façana mostren dos tipus de tractament: a la planta baixa hi ha simulació d'encoixinat, mentre que al pis hi ha simulació d'obra vista. Referències
Sant Joan de Viladecans

Sant Joan de Viladecans és una obra del municipi de Viladecans (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta basilical de tres naus i absis quadrat cobert per volta de canó. La façana principal presenta una estructura neoclàssica, amb pòrtic d'arcades de mig punt sobre columnes de fust cilíndric, amb capitells historiats, i precedit d'un tram d'escales. Al damunt s'obre un òcul circular i a dalt hi ha un frontó triangular, amb relleus que representen el baptisme de Crist, coronat per una crreu. A l'interior, la separació de les naus s'aconsegueix mitjançant arcades de mig punt sobre columnes de fust cilíndric de maó. La nau central és més ampla i alta, s'il·lumina per finestres laterals i es cobreix per un enteixinat de fusta pla amb cassetons ornats. Tot l'interior de l'església és pintat per motius florals i religiosos damunt un fons beig. L'absis, quadrat i cobert amb volta de canó, conserva un entaulament classicitzant. L'exterior de l'església és ornat amb esgrafiats. El campanar, de planta quadrada, és situat a la dreta de l'absis. Història L'església parroquial de Sant Joan, que és parròquia independent des del 1746, va ser bastida el segon quart del segle xx, ja que l'edifici anterior, del segle xviii, fou destruït durant la guerra civil de 1936-1939. Referències
Santa Maria de Cercs

Santa Maria de Cercs és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Maria és un edifici religiós relativament modern, malgrat conserva una estructura força primitiva. És juntament amb el carrer Major, sobre ell, la part més antiga del poble de Cercs, formant carrers enfilats i estrets, on malauradament s'ha perdut molt de la construcció primitiva, substituïda per cases modernes, arrebossades i pintades. Història L'actual nucli de Cercs no correspon amb l'enclavament històric més important (Sant Andreu de Cercs, Sant Salvador de la Vedella, Santa Maria de la Baells). L'actual centre del municipi ocupa una raconada coneguda amb el nom de pont de Rabentí, prop del lloc on ara desguassa el pantà de la Baells. Referències
La Vitarella

La Vitarella és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici rural aïllat de planta baixa i dos pisos. És de pedra, amb reformes. Té balconades refetes amb maó vist a la part superior. Les obertures conserven llindes originals en fusta, si bé n'hi ha que han estat refetes amb material modern. Teulada a dues vessants. Aparell de pedra irregular unit amb morter i reforçat a les cantonades amb carreus més ben treballats. És l'única casa del terme municipal, entre la presa i el pont d'El Far, situada a la banda esquerra del Llobregat. Història Segueix la tipologia de la resta de masies de la zona. La seva datació cal situar-la entrats ja el segle xix. Ha tingut notables reformes de la seva estructura. Va ser expropiada en construir-se l'embassament en estar situada dins els marges de servitud d'aquest. Referències
La Palanca (Cercs)

La Palanca és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una edificació de planta rectangular allargada, format per planta baixa, un pis i golfes. Obertures distribuïdes amb homogeneïtat a la part de llevant. Aparell de pedra petita i maçoneria arrebossada a la part de llevant amb material tradicional i a la part nord (on hi ha la porta d'accés) amb material modern de cromatisme correcte amb l'entorn. Porta d'accés emmarcada amb carreus ben escairats i treballats i llinda superior. Obertura de finestra que conserva una reixa simple de ferro forjat tradicional. La teulada és a dues vessants amb carener paral·lel al pla de façana horitzontal de la casa. Presenta una ampliació posterior lateral per la banda nord. El cos central més antic conserva marcs i llindes en pedra treballada en alguna obertura de finestra posterior, a més a més de balcons exteriors amb reixa forjada. Història Per tradició popular, construïda a finals del segle xviii, ha mantingut fins a l'actualitat la seva activitat original agrícola, amb manteniment de l'habitatge regular. Referències
La Peirota

La Peirota és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta quadrada amb afegits a la part de migdia que presenta planta baixa i dos nivells edificats en alçada. Aparell de maçoneria arrebossada i reforços de pedra grossa i treballada a les cantonades. Té poques obertures, de mida petita i distribució irregular. Coberta amb teula aràbiga de dues vessants i carener perpendicular a la façana principal, orientada a migdia. Ampliacions posteriors han format un pati d'accés interior delimitat per portal d'entrada adovellat amb totxo vist. A la part frontal de la casa existeix una pallissa feta en materials moderns que presenta tres nivells edificatius i conserva part dels tancaments originals en fusta. Té una sola vessant la seva coberta al recolzar-se lateralment amb la casa. Una segona pallissa està feta també amb materials encara més moderns seguint, però, la línia constructiva i tipològica tradicional en aquests elements. Història De poblament antic, al voltant de l'església de Pedret, la construcció actual, amb considerables modificacions i ampliacions, es pot datar de la segona meitat del segle xviii. Va estar habitada de forma regular fins fa aproximadament uns 25 anys, havent-se dedicat, de sempre, a les activitats relacionades amb l'agricultura i la ramaderia. Referències
Torre del Comte de Fígols

La Torre del Comte de Fígols és un edifici de Cercs (Berguedà), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Fou construïda a començaments del segle xx com a segona residència de José Enrique de Olano y Loizaga (1858-1934), propietari de les explotacions mineres de Sant Corneli, i la seva família, que hi passava curtes temporades. L'octubre del 1908, va acollir el rei Alfons XIII i el cap de govern Antoni Maura, que visitaren les principals instal·lacions industrials de la comarca, entre elles les mines d'Olano, a qui el rei concediria el títol de comte de Fígols. Després de la Guerra Civil, la torre va ser utilitzada com a seu de l'empresa Carbons de Berga SA, però va ser clausurada el 1980. Actualment està en desús. Descripció És un edifici clarament historicista que reprodueix l'esquema dels castells coronats amb merlets dels segles xiii i xiv, un llenguatge molt utilitzat en aquest tipus de construccions i amb té força paral·lelismes amb altres torres de les colònies tèxtils de la comarca: Cal Metre, Cal Bassacs, Viladomiu Vell, Viladomiu Nou (Gironella), Cal Pons (Torre vella i Torre nova), Colònia Vidal (Puig-reig), per exemple. Es tracta d'una construcció de planta rectangular, coberta amb un sostre pla i terrat coronat amb merlets. Consta de planta baixa i dos pisos, i té dues portes d'accés que, igual que les finestres, avui són tapiades. La porta de la façana de llevant és de mig punt i dona a la torratxa que tanca l'escala d'accés i de servei. A la façana de migdia, originàriament envoltada de jardins privats, hi ha un porxo amb balustrada que permetia l'accés a la planta baixa i era utilitzat com entrada principal. Sobre aquest porxo hi ha dues balconades que coincideixen amb les plantes, a manera de glorieta. Les obertures, escampades pels quatre murs i a tots nivells són rematats amb senzills elements gotitzants. Els pisos són diferenciats amb un fris de merlets. Referències Vegeu també Colònia de Sant Corneli Museu de les Mines de Cercs Casa del Comte de Fígols Casa Olano