NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estadi Municipal de Palamós - Costa Brava

L'Estadi Municipal Palamós Costa Brava és un estadi poliesportiu a Palamós. Hi juguen dos equips de futbol, el Palamós Club de Futbol i el Llagostera. Projecte L'abril del 1987 l'Ajuntament de Palamós va encarregar el projecte als arquitectes Manuel Giralt Clausells i Jordi Rogent i Albiol, per substituir al camp de terra del carrer Cervantes, a uns terrenys aleshores als afores del poble, i havia de costar uns 50 milions de pessetes. Les obres d'urbanització van arrencar la tardor de 1988 i la construcció de l'estadi es va acabar l'any següent, amb un cost de 137,5 milions de pessetes. Història El projecte va generar neguit a l'ajuntament perquè calia fer una inversió molt gran i pel precedent del Joventut de Mollerussa, que va quedar cuer en la seva primera i única temporada a la Segona divisió espanyola de futbol. El Palamós Costa Brava va ser inaugurat el 29 d'agost de 1989 amb el nom de Nou Estadi Municipal de Palamós. Esdevingué el nou estadi del Palamós Club de Futbol que reemplaçava el Camp de Cervantes. El primer partit va ser un amistós on el Palamós va vèncer a 2–1 el Futbol Club Barcelona. El primer partit oficial de competició va ser el 10 de setembre i va acabar amb un empat a 1 amb el Llevant Unió Esportiva de la Segona divisió espanyola de futbol. Aquest va ser el període més reeixit del club, com que va romandre a la segona divisió durant sis temporades. Per això l'estadi va acollir partits de segona A entre el 1989 i el 1995. Des del 7 de juliol del 2014 va passar a jugar-hi la Unió Esportiva Llagostera. La decisió es va prendre davant la impossibilitat de complir amb els requisits de la Lliga de Futbol Professional per a jugar a la Segona divisió espanyola de futbol al Municipal de Llagostera i després que les negociacions per jugar a l'Estadi Municipal de Montilivi no prosperessin. Renovacions Amb una capacitat inicial d'uns 6.000 espectadors, l'estadi no complia els requisits de la Lliga de Futbol Professional. Per aquest motiu l'estiu del 2015 l'estadi es va renovar, s'hi van posar nous seients i es va reduirla capacitat fins als 3.724 espectadors. El 2 d'agost de 2015 l'estadi rep el nom nou Estadi Municipal Palamós Costa Brava. Referències
Estadi Palamós Costa Brava

Das Estadi Municipal Palamós Costa Brava (früher: Nou Estadi Municipal de Palamós) ist ein Fußballstadion in Palamós, Katalonien, Spanien. Es ist Heimat der spanischen Fußballvereine UE Costa Brava und Palamós CF. Geschichte Das Stadion wurde am 29. August 1989 unter dem Namen Nou Estadi Municipal de Palamós eröffnet und wurde das neue Heimatstadion des Palamós CF. Im Eröffnungsspiel gewann der Palamós CF gegen den Nachbarn FC Barcelona mit 2:1. Das erste Spiel am 10. September 1989 in der Segunda División gegen Levante UD endete mit einem 1:1-Unentschieden. Am 7. Juli 2014 wurde das Stadion für die nächsten fünf Spielzeiten die neue Heimat von UE Llagostera (seit 2021 UE Costa Brava), da dessen eigentliches Stadion Estadi Municipal de Llagostera nicht den Kriterien der Segunda Division entspricht. Am 2. August 2014 wurde das Stadion in Estadi Municipal Palamós Costa Brava umbenannt. Galerie Weblinks Stadion auf der Seite des Palamós CF Stadion auf der Seite der UE Costa Brava Palamós – Nou Estadi Stadionprofil auf soccerway.com Einzelnachweise
Estadi Palamós Costa Brava

The Estadi Municipal Palamós Costa Brava is a multi-use stadium located in Palamós, Catalonia, Spain. It is currently used for football matches and is the home stadium of Palamós CF. History Palamós Costa Brava was inaugurated on 29 August 1989 under the name of Nou Estadi Municipal de Palamós, being the new home stadium of Palamós CF and replacing Camp de Cervantes. Its first match was a 2–1 friendly win against neighbours FC Barcelona on the same day. The stadium's first competitive match took charge on 10 September, a 1–1 draw against Levante UD for the Segunda División championship. This was the club's most successful period, as it remained in the second level for six consecutive campaigns. On 7 July 2014 the stadium was named as the new home ground of UE Llagostera for the following five seasons, as the club's stadium, Estadi Municipal de Llagostera, didn't meet the LFP criteria. On 2 August, it was renamed to Estadi Municipal Palamós Costa Brava. In the 2015 summer, the stadium was renovated by adding seats in all the stands, and had its capacity reduced to 3,724 spectators. On 27 July 2021, Llagostera announced that the club would play in the stadium again for the ensuing campaign; four days later, the club changed name to UE Costa Brava. International Football Matches References External links Llagostera profile (in Catalan) Estadios de España (in English) Soccerway profile
Estadio Municipal de futbol Palamós-Costa Brava

El estadio municipal de fútbol Palamós-Costa Brava es un estadio de fútbol situado en Palamós, en la provincia de Gerona (Cataluña, España). Se inauguró el martes 29 de agosto de 1989 con el nombre de Nou Estadi de Palamós y tiene una capacidad para 5938 espectadores. Historia El Estadio Municipal Palamós Costa Brava es un estadio multiusos donde actualmente juega el Palamós Club de Fútbol. El Palamós Costa Brava se convirtió en el nuevo estadio del Palamós Club de Fútbol sustituyendo el Campo de Cervantes. El primer partido fue un amistoso que terminó en 2-1 y donde el Palamós CF venció al FC Barcelona. El primer partido oficial de competición fue el 10 de septiembre y terminó con un empate a 1 con el Levante de la Segunda División de España. Este fue el período más exitoso del club, ya que permaneció en la segunda división durante seis temporadas. Por eso el estadio acogió partidos de segunda A entre 1989 y 1995. Desde el 7 de julio de 2014 pasó a jugar la Unión Deportiva Llagostera. La decisión se tomó ante la imposibilidad de cumplir con los requisitos de la Liga de Fútbol Profesional para jugar en la segunda división española de fútbol en el municipal de Llagostera y después de que las negociaciones para jugar en el Estadio Municipal de Montilivi no prosperaran. El estadio no cumplía los requisitos de la Liga de Fútbol Profesional. Por este motivo el verano de 2015 el estadio se renovó añadiendo nuevos asientos y reduciendo la capacidad hasta los 3724 espectadores. El 17 de agosto de 2014 el estadio pasó a llamarse estadio municipal Palamós-Costa Brava.​ Espacios complementarios Seis vestuarios para grupos Dos vestidores para técnicos y árbitros Una sala de prensa Dos bares (zona de tribuna y de general) Un botiquín​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estadio Municipal de futbol Palamós-Costa Brava.
Stade municipal de Palamós - Costa Brava

Le Stade municipal de Palamós - Costa Brava (en espagnol : Estadio Municipal Palamós Costa Brava, et en catalan : Estadi Municipal Palamós Costa Brava), est un stade de football espagnol situé dans la ville de Palamós, en Catalogne. Le stade sert de terrain à domicile pour l'équipe de football du Palamós CF. Histoire Le Stade de Palamós - Costa Brava est inauguré le 29 août 1989 sous le nom de Nou Estadi Municipal de Palamós, et devient le nouveau domicile du Palamós CF en remplacement du Camp de Cervantes. Le premier match disputé sur le terrain est une rencontre amicale disputée le même jour (victoire 2-1 sur le FC Barcelone). La première rencontre officielle disputée au stade municipal de Palamós se tient le 10 septembre 1989 lors d'un match nul 1-1 contre Levante UD en Segunda División. Le 7 juillet 2014, le stade devient le nouveau terrain domicile de l'UE Llagostera, et ce pour les cinq saisons suivantes (remplaçant l'Estadi Municipal de Llagostera qui ne respectait pas les critères de la LFP espagnole). Le 2 août 2014, il est renommé Stade Municipal Palamós Costa Brava. Durant l'été 2015, le stade est rénové avec l'ajout de sièges supplémentaires en tribunes, augmentant la capacité d'accueil du stade à 3724 spectateurs. Événements Matchs internationaux Galerie Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de la Catalogne
Plaça de la Font (Tarragona)

La plaça de la Font és al centre de Tarragona i ocupa una quarta part de l'arena de l'antic circ romà, concretament on estava l'"espina" (part central del circ). La plaça està presidida per l'edifici de façana neoclàssica de l'Ajuntament de la ciutat, situat a la banda sud. Sota la plaça hi ha un aparcament subterrani, la construcció del qual va despertar força polèmica perquè implicava la possible destrucció de patrimoni romà. Actualment aquesta plaça és el centre de la vida política i social de la ciutat. Es tracta de la plaça principal de la Part Alta. L'ocupació i urbanització de la mateixa respon a l'adequació de les estructures arquitectòniques existents com ara l'arena, les voltes, o bé el pòdium del circ romà. La seva urbanització va ser fruit d'una lenta ocupació dels predis i per això trobem certa diversitat en les solucions decoratives de les façanes. El conjunt és el fruit d'una època d'esplendor, degut a l'enriquiment derivat de les altes cotitzacions vinícoles i del moviment portuari. Després de l'època romana es va degradar molt la plaça, rebia el nom de "el Corral" i s'usà per a cuidar bestiar. Posteriorment la plaça va passar a acollir un mercat diari fins al 1915. L'any 1363 l'arquebisbe Pere de Clasquerí va fer construir un pou, té una profunditat de 47 metres. D'aquest pou també se'n digué "font" i de aquí deriva el nom de la plaça. L'any 1827 es va construir una font, obra del mestre Pere Anton Verderol i de l'escultor Vicenç Roig, de caràcter monumental, que va desaparèixer a mitjans del segle xix. El 1839 Josep Oriol presentà el projecte de remodelació de l'entorn de la plaça sobretot a la banda de l'Ajuntament. L'esperit del disseny era la creació d'una plaça major amb una rectificació global dels carrers afluents. La nova ampliació de la plaça es va produir paral·lelament a la rectificació de les façanes que durà unes quantes dècades. Hi hagué interès per harmonitzar els frontis de les edificacions com es demostra en les condicions d'edificabilitat. El disseny de la plaça varen participar quasi tots els arquitectes municipals sobresurten els fanals dibuixats per Ramon Salas (1889). En aquesta plaça hi tingueren casa el poeta Joan Antònio i Guàrdias, al número 53 i el dibuixant Ricard Opisso i Sala, al número 10. El 25 d'abril de 1884 nasqué Marcel·lí Domingo i Sanjuan al número 6. Plaça castellera Com a plaça castellera és protagonista de tres diades importants: La diada de Sant Joan (24 de juny), amb les quatre colles de la ciutat. La diada del primer diumenge de festes (dins les Festes de Santa Tecla), amb les dues millors colles de Tarragona i dues colles punteres convidades. La diada de Santa Tecla (23 de setembre), amb les quatre colles de la ciutat. Referències Enllaços externs Plaça de la Font a la Tarracowiki Arxivat 2010-09-27 a Wayback Machine..
Plaza de la Fuente

La plaza de la Fuente (en catalán: plaça de la Font) es el centro de Tarragona y ocupa una cuarta parte de la arena del antiguo circo romano. Actualmente es el centro del ocio nocturno de la ciudad y está catalogada como bien cultural de interés local.​ En la plaza de la Fuente (plaça de la font en catalán) el domingo 23 de junio de 2024, a las 12:30, había organizada una fiesta para celebrar algo que solo pasó en sus cabezas. No fue nadie. Por lo que se rumoreó por la zona estaban buscando unas pelotas que no aparecían. Cerca de la plaza, en el Nou Estadi se sirve una de las mejores y típicas comidas tarraconenses, el cordero poco hecho. El tiempo medio de espera para degustar este delicioso plato son de 122 minutos, son molt largs. Se recomienda preguntar por Alan Godoy. Descripción La plaza está presidida por el edificio de fachada neoclásica del Ayuntamiento de la ciudad, situado en el lado sur. Bajo la plaza hay un aparcamiento subterráneo, cuya construcción despertó bastante polémica porque implicaba la posible destrucción de patrimonio romano.​ Se trata de la plaza principal de la parte alta. La ocupación y urbanización de la misma responde a la adecuación de las estructuras arquitectónicas existentes como la arena, las vueltas, o bien el pódium del circo romano. La urbanización fue fruto de una lenta ocupación de los predios y por ello encontramos cierta diversidad en las soluciones decorativas de las fachadas. El conjunto es el fruto de una época de esplendor, debido al enriquecimiento derivado de las altas cotizaciones vinícolas y del movimiento portuario.​ Historia Desde el siglo XIV tiene lugar en esta plaza la popular feria de Tarragona. En la Edad Media muchas representaciones públicas tienen lugar aquí ya que no había otro tan amplio como éste, que se conocía con el nombre de plaza del Corral.​ En 1827 se construyó una fuente, obra del maestro Pedro Anton Verderol y del escultor Vicente Roig, de carácter monumental, que desapareció a mediados del siglo XIX. En 1839 José Oriol presentó el proyecto de remodelación del entorno de la plaza sobre todo en la banda del Ayuntamiento. El espíritu del diseño era la creación de una plaza Mayor con una rectificación global de las calles afluentes. La nueva ampliación de la plaza se produjo paralelamente a la rectificación de las fachadas que llevará décadas. Hubo interés para armonizar los frontispicios de las edificaciones como se demuestra en las condiciones de edificabilidad. En el diseño de la plaza participaron casi todos los arquitectos municipales y sobresalen las farolas dibujados por Ramón Salas (1889).​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de la Fuente.
Plaça del Dipòsit

La plaça del Dipòsit és una plaça del centre històric de Lleida que data de l'any 1792, situada entre el carrer Múrcia i el carrer sant Carles, ben a prop del Mercat del Pla. El dipòsit subterrani que dona nom a la plaça està protegit com a bé cultural d'interès local. Dipòsit del Pla de l'Aigua La plaça disposa d'un dipòsit subterrani de planta quadrada format per 25 pilars que sostenen la volta de 5 naus amb 35 arcs. El dipòsit es tradueix a l'exterior mitjançant la Font del Pla o del Dipòsit, un respirador que és també una font pública. Els serveis de clavegueres i les fonts d'aigua potable ja estaven planificats i iniciats a l'arribar el mariscal Lluís de Blondel a Lleida. El 1785, havien començat les obres d'excavació per a la construcció d'aquest dipòsit al Pla dels Gramàtics, a l'indret de l'antic Estudi General, que per aquesta raó es denomina d'ara endavant el Pla de l'Aigua, el qual per primera vegada va assortir totes les fonts de la ciutat. Referències
Plaza del Depósito

La plaza del Depósito es una plaza del municipio de Lérida, cuyo depósito subterráneo está protegido como bien cultural de interés local.​ Descripción La plaza dispone de un depósito subterráneo de planta cuadrada formado por 25 pilares que sustentan la bóveda de 5 naves con 35 arcos. El depósito se traduce en el exterior mediante un respirador que sirve también de fuente pública.​ Historia Los servicios de cloacas y surtidores de agua potable ya estaban planificados e iniciados al llegar el mariscal Luis de Blondel de Drouhot a Lérida. En 1785 habían comenzado las obras de excavación para la construcción de este depósito en el Llano de los Gramáticos, que por esta razón se denomina de aquí en adelante el Llano del Agua, el cual por primera vez surtió todas las fuentes de la ciudad. Tomaba el agua del Glacial de Vallvalent. Bajo la dirección personal del mariscal se construyó el depósito que supuso la aparición de varias fuentes.​ Véase también Plaza de las Grandes Celebraciones Plaza del Blat Plaza del Castillo (Reus) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza del Depósito.
Edifici Fàbregas

L'Edifici Fàbregas, també conegut com a Gratacel(s) Urquinaona, està situat a la cantonada dels carrers de Trafalgar i Jonqueres de Barcelona i està catalogat com a bé cultural d'interès local. Fou el primer gratacel construït a Barcelona i és un interessant exemple d'arquitectura contemporània de la dècada del 1930, que reflecteix la convivència d'un període dominat per l'academicisme amb les noves tendències racionalistes. Història Va ser projectat abans del 1936 per l'arquitecte madrileny Luis Gutiérrez Soto per encàrrec de Joan Fàbregas i Moragas, propietari dels magatzems La Saldadora. Les obres, dirigides per l'arquitecte Carles Martínez Sánchez, que ja havia treballat per a Fàbregas, es van aturar durant la Guerra Civil i no s'acabaren fins al 1944. El 1949 s'hi va instal·lar la botiga de llums Abelux, que actualment ocupa les quatre primers plantes de l'edifici. Descripció Situat en una parcel·la triangular, consta de planta baixa de doble alçada que integra un entresòl i tretze plantes al voltant d'un pati central. Aquesta disposició permet ventilar totes les dependències de servei i col·loca els nuclis de comunicació vertical a cada un dels vèrtexs. La façana principal es divideix en volums més petits que sobresurten respecte al pla de façana i integren uns balcons correguts. La cantonada es resol arrodonint el xamfrà. El pis principal apareix volat respecte la línia de façana i s'estén com una tribuna correguda en tot el perímetre. Aquesta tribuna marca una component horitzontal que contrasta amb la verticalitat dels tres cossos de balcons. També li aporta un marcat caràcter de modernitat al tenir totes les obertures de vidre continues sense cap tancament opac, deixant entreveure tota la planta lliure de parets de càrrega. Per altra banda l'alçada de l'entresòl fa que aquesta planta juntament amb els grans vitralls faci també de planta noble juntament amb el principal. El pla de façana és una estricta retícula de finestres quadrades repartides a un ritme costant, sense decoració. El coronament i la coberta de l'edifici es resolen creant un joc de volums on participen les tres últimes plantes. Es tracta d'una solució influenciada pels dissenys que ja havia assajat Le Corbusier en blocs d'habitatges. També es denota la influència de l'estètica dels vaixells de l'època. Decorativament cal esmentar que en els portals i vestíbuls de planta baixa existeix una decoració molt austera de gust noucentista/academicista, més clarament destacat en les portes metàl·liques vidriades dels vestíbuls d'accés. Cal destacar la coherència formal d'aquest edifici que sap resoldre la magnitud del seu volum i la integració urbana. També troba unes solucions molt eficaces per dotar a las primeres plantes d'una capacitat comercial pionera en la seva època. Referències Vegeu també Torre Urquinaona Llista de gratacels del Barcelonès Bibliografia Hernández-Cros, Josep Emili; Mora, Gabriel; Pouplana i Solé, Xavier «Guía de arquitectura de Barcelona 1716-1977: 2ª parte». Cuadernos de arquitectura y urbanismo, núm. 123, 1977, p. 3-69.
Rascacielos Urquinaona

El rascacielos Urquinaona,​ también conocido con el nombre de edificio Fàbregas​ es un edificio de la ciudad de Barcelona, proyectado por el arquitecto madrileño Luis Gutiérrez Soto. Está catalogado como bien de interés local. Historia y características El edificio, que se extiende por los números 16 y 18 de la calle Jonqueres y los números 2 y 4 de la calle Trafalgar,​ cuenta con 15 plantas​ y presenta un estilo funcionalista​ y racionalista.​ Su dirección es calle Junqueras, 18.​ El proyecto del edificio de Luis Gutiérrez Soto se remonta por lo menos a 1936.​ La obra se detuvo sin embargo poco después de estallar la Guerra Civil Española; se tuvo que esperar a que se terminara el conflicto, en un momento en el que Gutiérrez Soto se había convertido en uno de los arquitectos predilectos de la dictadura, para poder reanudarse la obra.​ En el momento de su inauguración en 1944, se le consideró un hito arquitectónico de la posguerra.​ El uso del edificio es mixto: las primeras cinco plantas están destinadas a oficinas mientras que el resto son viviendas.​ Referencias Bibliografía Hernández-Cros, Josep Emili; Mora, Gabriel; Pouplana, Xavier (1977). «Guía de arquitectura de Barcelona : 1716-1977: 2ª parte (Fichas de las obras: de la nº93 a la nº185)». Cuadernos de arquitectura y urbanismo (123): 3-69. ISSN 0211-321X. Portela Sandoval, Francisco José (2002). «El eco del Escorial en la arquitectura española de los siglos XIX y XX» (pdf). (obra colectiva coordinada por Francisco Javier Campos y Fernández de Sevilla). El Monasterio del Escorial y la arquitectura: actas del simposium, 8/11-IX-2002: 333-372. ISBN 84-89942-28-5. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Rascacielos Urquinaona. Rascacielos Urquinaona en la base de datos de la Fundación Docomomo Ibérico.
Edifici Astòria

L'Edifici Astòria és una construcció situada al carrer de París, 193-197 de Barcelona, catalogada com a com a bé cultural d'interès local. Història Projectat per l'arquitecte German Rodríguez Arias com una reinterpretació de l'obra de Walter Gropius, és, pels usos que acull (bar, cinema i habitatges), una de les obres més complexes dels components del GATCPAC. Descripció Té sis plantes residencials i un cinema a la planta baixa. Tres dels habitatges tenen vista al carrer, mentre els altres tres donen a un pati interior d'illa. L'estructura és d'acer, el que permet minimitzar la secció dels pilars i les bigues. Alhora, possibilita tenir una llum de gairebé 21 m d'amplada per al vestíbul del cinema i l'obertura del carrer i permet alliberar aquest espai. L'arquitecte no va poder prescindir dels patis interiors de ventilació, pràcticament obligats a causa de la profunditat de la parcel·la i les ordenances municipals. No eren del seu gust, ja que contravenien els principis moderns que rebutjaven els principis estructurals i tipològics de les edificacions de l'Eixample per raons conceptuals i higièniques. La façana segueix els criteris compositius de la Bauhaus, típics de la cultura de la màquina. Es tracta d'una façana perfectament seriada i austera on es combinen els ritmes en ratlles horitzontals i verticals. S'alternen, sòbriament, forats i massissos sobre un pla, realitzat amb un estucat, del qual sobresurten tres columnes de balcons. Aquestes terrasses es projecten en voladís en els esmentats balcons de formigó amb barana metàl·lica. Produeixen unes ombres molt intenses a la façana. Les ratlles horitzontals estan determinades per les finestres. S'acaba amb una volumetria esglaonada que reflecteix la solució en dúplex dels habitatges de les últimes plantes. El vestíbul i el bar del cinema es resolen amb materials metàl·lics seguint l'estètica maquinista o marítima. Vegeu també Cinema Astòria Referències Enllaços externs «Edifici Astòria». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Edifici Astòria». UPCommons.