Sant Joan de Vinaixa

Sant Joan de Vinaixa o Sant Joan Baptista és l'església de Vinaixa (Garrigues) datada el 1318. Es considera un exemplar singular de l'arquitectura religiosa catalana de transició entre el romànic i el gòtic, amb influències cistercenques, demostra la pervivència de formes arquitectòniques pròpies del segle xiii en les primeres dècades del 1300. Es troba a llevant del poble de Vinaixa, alçada sobre un turó de roca de conglomerat massís i amb edificacions adossades. Originalment, s’hi accedia amb una escalinata que salvava el desnivell entre el carrer d’enfront i l’església, actualment s’hi accedeix des d’una plaça lateral a la qual es puja des d’un pendent empedrat. L’interior de l’escalinata guarda un refugi antiaeri. Inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'abril de 2017 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric. Història El procés de construcció de l’església està minuciosament documentat gràcies al mossèn Ramon Palau que va copiar, ordenar i conservar documents, posteriorment Pere Batlle i Huguet els agrupa creant una història de l’edifici i rectificant errades de Ramon Palau. Hi ha constància del poble de Vinaixa des de l’any 1151 quan Ramon Berenguer IV agrega el lloc al comtat de Barcelona, poblant la zona amb colons vinguts de la ciutat de Tàrrega. El 1172 torna a aparèixer en un document de cessió entre Poblet i Vimbodí, nomenat com Avinaixa. La primera vegada que l'església de Sant Joan Baptista es troba documentada és en la butlla papal d’Anastasi IV l’any 1154, posteriorment es menciona en la butlla papal de Celestí III al 1194. Construcció romànica El primer contracte per la construcció de l’església data del 4 de maig de 1301, s’encarregava al picapedrer Arnau Colomera encarregar-se’n de les obres del temple a partir del projecte dibuixat per fra R. de Lebossa. El sou que rebia el picapedrer per aquest encàrrec era del “trentè” de les collites de pa, vi i safrà. Colomera va ser triat pels obrers escollits per la universitat de Vinaixa: Jaume Darqués, Berenguer Mir, Bernat de Ribes i Joan Mançana. El 16 d’octubre del mateix any ja s’havia iniciat el projecte, i es va adquirir la Casa Poblet per a la seva construcció. Malgrat això, el 30 de maig del 1302 només s’havien fet els treballs preparatoris de l’obra, i el picapedrer renúncia voluntàriament al primer contracte. Se l’absol de qualsevol compromís i ell, voluntàriament, deix les pedres tallades, tot i això, els jurats li ofereixen la possibilitat de treballar a l’obra conjuntament amb altres mestres encarregats. El mateix 1302, Ramon Piquer, provinent de Balaguer, passa a ser l’encarregat de l’obra amb condicions similars a les de l’anterior mestre, però amb el requisit de tindre-la enllestida en cinc anys, no en set anys com s’havia acordat amb Colomera anteriorment. A més, el requisit especificava els terminis i l’ordre dels treballs: el primer any es faria l’escala d’accés al portal; al segon, la portalada detallant les arquivoltes, capitells i columnes, deixant l’ornamentació al gust dels jurats, i la façana amb l’òcul; al tercer any, els murs laterals; al quart, la volta, i al cinquè s’havia d’acabar tota l’obra. Els següents documents conservats tracten de retards, ajornaments i condicions per al mestre d’obres. El 30 de desembre de 1306, havent-ne passat quatre del contracte, únicament s’havia finalitzat l’escalinata, per aquest motiu es tornen a fixar terminis pels treballs del segon i tercer any. En el mateix expedient el mestre promet la façana, el portal i dues filades completes en tot el circuit de l’obra per la següent celebració de la festa de Sant Joan Baptista com a data de termini, ho fa davant del jurat i la universitat, afirmant que si no compleix renuncia a l’obra i als drets conseqüents. Malgrat les conseqüències, passat set anys de l’inici de la construcció, la volta només cobria l’absis. El 18 de febrer de 1316 sorgeixen nous imprevistos que retarden l’enllestiment de l’obra, finalment, el desembre de l’any 1318, R. Piquer dona per finalitzada l’obra, així i tot, faltava rebaixar la roca del terra per poder anivellar el paviment, feina que es va encarregar a dos picapedrers de Vinaixa amb l’ajuda dels ciutadans en la tasca de retirar la runa. Al llarg dels anys l’interior del temple es va anar transformant gràcies a donacions i llegats, el 21 de juny de 1660 la població va patir un terratrèmol que enderrocà el campanar i provocà esquerdes a la façana. El campanar es va reconstruir situant-lo més enrere del mur fronterer i amb un alçat menor. Reforma del 1771 La reforma més important es va dur a terme l’any 1771, quan es va construir una ala al mur nord del temple, l’actual capella del Santíssim que alberga l’altar del Sant Crist del 1920, i l’altar de les relíquies de gran importància, també es va col·locar un rellotge al campanar. El segle XVIII fou un moment de prosperitat pel temple, se li havien concedit diverses relíquies, entre les quals es trobava la del Sant Crist, a més es va instal·lar un retaule barroc a l’altar major. Segle XX i XXI Durant la Guerra Civil (1936 - 1939) l’església va patir danys importants, el més greu va ser un incendi, aquest comportà la desaparició del retaule barroc i de dues escultures de Guillem Seguer. La intervenció de restauració va ser molt invasiva, per a retirar les marques que el foc havia deixat a les parets interiors es va haver de repicar la pedra. A mitjans de novembre de 2025 l’església de Sant Joan de Vinaixa s’endinsa en un projecte de rehabilitació que consisteix a resoldre problemes estructurals, intervencions en les sales parroquials i l’enderrocament dels edificis adossats a l’absis que no permeten la seva contemplació. Descripció Edifici interior L’església romànica té influències cistercenques, visibles en l’austeritat decorativa, tant en l’interior com a l’exterior, i, en la planta rectangular d’una sola nau, aquestes es deuen a la seva proximitat amb el Monestir de Poblet i l’expansió del Cister. És una església de planta rectangular amb una sola nau coberta amb volta de canó de perfil apuntat, sostinguda per tres arcs torals, amb un absis semicircular precedit per un estret arc presbiteral. Els arcs més propers a l’absis (orientals) se sostenen amb pilastres adossades, i el que se situa als peus de la nau (occidental) està sostingut per mènsules. La construcció té poques obertures per on incideix la llum natural: una rosassa al mur de tancament que reprodueix la taula central del Retaule dels Joans. La decoració arquitectònica interior és nul·la, únicament hi ha una línia d’imposta bisellada que ressegueix el perímetre de la nau, i les marques de picapedrer poc conservades a causa de la neteja de l’incendi del segle XX. Al mur nord del temple, a l’alçat de l’absis hi ha la sagristia, la qual comunica amb la casa rectoral, adossada a la part posterior de l’absis. En el mateix mur hi ha la capella del Santíssim creada el 1771 i finalitzada a principis del segle XX, on es troben l’altar de les relíquies i el del Sant Crist, acabat el 1920. El mur sud del temple conté una pica baptismal als peus de la nau, la capella de la puríssima amb l’altar del Roser, el qual havia estat decorat per Antoni Borrás el 1572, les pintures no es conserven. A la banda sud de l’absis hi ha l’altar del Sagrat Cor, on es conserven parcialment pintures romàniques, i durant segles guardava el retaule de Sant Pere. Activitat escultòrica L’escultura documentada es concentra en dues mares de déu i un Sant Joan, totes del segle XIV encarregades a Guillem Seguer i el seu taller. Actualment, es conserva la Mare de Déu del Truc al Museu Diocesà de Tarragona, la Mare de Déu de Vinaixa i Sant Joan Baptista van ser destruïdes durant la Guerra Civil, en tenim constància per dues imatges, documents de contracte i unes poques restes que es conserven de la Mare de Déu al Museu Diocesà de Tarragona. Segons la tradició, la Mare de Déu del Truc rep aquest nom degut als cops que es donaven al cap les dones solteres que, si aconseguine treure la Verge intacta del temple, es desposarien a l'any següent. Algunes, al no conseguir-ho, rebien un cop (truc) al cap durant el desplaçament de la imatge. Retaules Retaule barroc Antigament, l’església estava decorada amb retaules realitzats per importants pintors del gòtic català com Ramon de Mur o Bernat Martorell, amb l’incendi provocat durant la Guerra Civil es van produir danys a les peces. En aquest moment s’hi trobava el retaule barroc fet al voltant del 1771 del qual només se’n té constància per una imatge i de l’escut del poble que el coronava i va sobreviure a l’incendi. Representava a Sant Joan Evangelista i a Sant Joan Baptista a la taula central, en els laterals, figures exemptes dels sants Josep, Francesc Xavier, Roc i Isidre, tots coronats per Sant Bonifaci situat en un espai que simula una absidiola. Retaule de Sant Pere El retaule de Sant Pere de Ramon de Mur, 1421 es va transportar al Museu Diocesà de Tarragona l’any 1914. El retaule fou encarregat per Pere Ferrarons un picapedrer del poble, per un cost de 27 florins d’or. Està format per tres taules i predel·la, a la taula central es representa a Sant Pere vestit de pontifical, el compartiment superior conté l’escena del calvari, les taules laterals dividides en tres compartiments cada una mostren les escenes de la vocació de Sant Pere vora el llac de Tiberíades; Sant Pere entronitzat; Simeó el Mag caient del seu vol diabòlic davant de Neró; Sant Pere alliberat de la presó per un àngel; l’aparició de Jesús a Sant Pere a les portes de Roma, i el martiri de Sant Pere. A la predel·la hi ha set quadres dedicats a sants representats de mig cos. Estava situat al presbiteri, a l’altar del Sagrat Cor. Retaule dels Sants Joans El retaule dels Sants Joans de Bernat Martorell, 1445, dedicat als patrons del poble, va ser substituït pel barroc al segle XVIII i es va vendre per parts, ara, la gran part del retaule es conserva al Museu Nacional d'Art de Catalunya, la taula central i una de lateral al Museu Diocesà de Tarragona, dos compartiments laterals al Musée Rolin d’Autun (França). A la taula central es representen els dos sants titulars, i en les altres taules escenes de la seva vida, les de Sant Joan Evangelista són: el martiri de l'oli bullent; l'exili a Patmos i la redacció de l'Apocalipsi; el retorn de Sant Joan a Efes i la resurrecció de Drusiana; la resurrecció d'un jove; l'últim sermó de Sant Joan Evangelista davant la tomba; davallament de Sant Joan a la tomba i l'aparició d'una claredat i del mannà. Les escenes que mostren la vida de sant Joan Baptista representen l'àngel anunciant a Zacaries que la seva dona concebrà un fill; la visitació de la Verge a Elisabet; el naixement de Sant Joan; la predicació al desert; el Festí d'Herodes, i, la degollació de Sant Joan Baptista. Actualment, la capella del Santíssim alberga uns plafons de còpia del retaule dels Sants Joans i del retaule de Sant Pere, fets en motiu de la commemoració del 700 aniversari de la consagració de l'església. Pintures murals A l’altar del Sagrat Cor, avui en dia el sagrari, hi ha pintures romàniques de l’any 1370, es conserven parcialment dues figures masculines, ocupen un espai de 6 m2. A la dècada del 1980 es van restaurar fent mínimes intervencions pictòriques i una neteja de la pintura. Tabernacle Hi ha constància documental que Jordi de Déu va rebre l'encàrrec de fer un tabernacle per l'església de Sant Joan de Vinaixa, aquest va ser acabat l'any 1389. Estava dipositat a l'altar major, actualment no es conserva. Exterior Façana La façana, orientada a l’oest, és l’element amb més decoració de la parròquia amb l’única porta d’entrada. El mur frontis fet de pedra grisa carreuada amb peces regulars i ben alineades els murs laterals també ofereixen panys carreuats i ben escairats que, amb tot, no estan ben encaixats. No es troba centrada, ja que en origen l’entrada principal era a través d’una escalinata, i aquesta es va desviar perquè quedés al davant. Destaca per la seva decoració escultòrica directament influenciada per l’estil de l’Escola de Lleida. És una portada d’arc de mig punt adovellat amb tres arquivoltes decorades de diferent forma, sustentades per tres parells de capitells i columnes adossades. Estan emmarcades per una cornisa amb puntes de diamant. L’arquivolta exterior i la interior reprodueixen la mateixa motllura representant mig cilindre allargat, la central presenta un registre d’arquets apuntats. Els capitells estan decorats amb línies entrecreuades que creen petits rombes on en el capitell central es representen pinyes i en els dos laterals, fulles triobulades. Campanar El campanar és del segle XX, mostra la forma original d’abans de la reconstrucció que va patir arran del terratrèmol del 21 de juny de 1660. Campanar d’espardenya amb dos pisos d’ulls en arc de mig punt, dos a cada un, amb una alçada total de 21,23 metres i una amplada d’uns cinc metres quadrats. Està situat damunt el mur de la façana. Referències Bibliografia Batlle i Huguet, Pere «Esculturas del artista montblanquense Guillermo Seguer». Analecta Sacra Tarraconensia, 1942. Puig i Cadafalch, Josep. Miscel·lència. Barcelona: Institut d'estudis catalans, 1947, p. 71-78. ISBN 978-84-9965-392-1. Sans Gené, Josep M. «El patrimoni documental de les Garrigues». Trobades d'estudiosos de les Garrigues, 1999, p. 23-36. Adserà i Bertran, Gertri MAIESTAS MARIAE: Imatges de les marededéus medievals de l’Arquebisbat de Tarragona, 2005. Abelló i Güell, Teresa; Pagarolas i Sabaté. Vinaixa, passat i present. Institut d'Estudis Ilerdencs, agost 2010. ISBN 978-84-96908-62-8. Giné Alsinet, Pere; Piñol Cerro, Isidre Les campanes dels tocs: anàlisi de l'inventari de campanes de les Garrigues, 4-2011. «Pere Batlle i Huguet». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear, 22-07-2014. Felip Sánchez, Jaume Aproximació a la personalitat artística de Bernat de Montllé i Renard Fonoll (segle XIV), 2021. Liaño Martínez, Emma; P. Martínez Subías, Antonio. «Museu Diocesà de Tarragona». A: La Catedral de Tarragona. Arola Editors, 1 abril 2024. ISBN 978-8412840223. Español, Francesca; Valero, Joan. D’art i d’argent: Montblanc als segles del gòtic. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2024. ISBN 978-84-9965-757-8. Bracons Clapés, Josep. «La cultura arquitectònica del Cister i la seva influència». Enciclopèdia. Xarrié, Josep Maria; Mestre, Mireia; Civil, Irene; Fuxet, Cisa; Leussler, Doris Memòria d'activitats del centre de conservació i restauració de béns mobles de la Generalitat de Catalunya: 1982-1988, 1988, p. 61, 151. Fité Llevot, Francesc «El santuari de Santa Maria del Merli de la vila d'Alguaire: anàlisi artístic del temple del segle XIII». Revista cultural de l'Urgell, 2011, p. 256-267. «Guillem Seguer de Montblanc». Enciclopèdia. Beseran i Ramon, Pere. «Jordi de Déu, entre la tradició trescentista i l’estil internacional». Enciclopèdia. Terés i Tomàs, M. Rosa. «L’escultura de l’època gòtica». Enciclopèdia. «La Ruta dels Ibers: Termalisme al país dels ilergets». Generalitat de Catalunya. Alcolea Blanch, Santiago. «Ramon de Mur». Enciclopèdia. «Retaule dels sants Joans». Museu Nacional d'Art de Catalunya. «Vinaixa». Enciclopèdia. Batlle i Huguet, Pere Ramon de Mur, pintor de Tarragona, Mestre de Sant Jordi. Enllaços externs «Set-cents anys de l’església de Vinaixa». El Vallenc, 23-08-2018. «Museu Diocesà. Retaule de Sant Pere, de Vinaixa». Pobles de Catalunya.