Parc de la Muntanyeta

El Parc de la Muntanyeta és un dels espais verds i de lleure més rellevants de la vila de Sant Boi de Llobregat, un municipi amb profundes arrels històriques situat a la comarca del Baix Llobregat, al sud-oest de l'àrea metropolitana de Barcelona. La Muntanyeta s'alça sobre un turó interior que emergeix de la plana deltaica del Llobregat i s'estén al llarg de 13,3 hectàrees. El parc combina espais verds, zones d'esbarjo, instal·lacions esportives, equipaments culturals i escoles, alhora que preserva elements del patrimoni històric i natural, oferint un àmbit polivalent per a activitats socials, educatives i recreatives. La seva situació, envoltada per cinc dels sis barris de la ciutat, el converteix en un nucli vertebrador i central de la vida ciutadana. El nom de “Muntanyeta” deriva de la seva posició elevada respecte a l'entorn pla de Sant Boi. Històricament, ha estat un punt de referència per a l'activitat agrícola i forestal local. Les seves pendents suaus i els boscos de pi blanc i alzines han contribuït a configurar la identitat paisatgística del municipi. La Muntanyeta exemplifica la integració entre patrimoni natural, patrimoni arquitectònic i funcionalitat urbana, constituint un lloc de trobada ciutadana, així com l'escenari de diverses festivitats i activitats culturals del municipi. Entre els esdeveniments més coneguts i emblemàtics hi figuren la Fira de la Puríssima, la Cavalcada dels Reis i els actes de la Festa Major, incloent el piromusical, les danses tradicionals, zones de restauració i concerts tant de les escoles municipals de música com d'artistes de reconegut prestigi. També s'hi desenvolupen trobades de gegants, activitats esportives i solidàries, com les sessions de zumba de l'associació Jutcontra el càncer, així com altres actes de caràcter institucional o comunitari, com ara mitings polítics. Aquest parc metropolità és també un referent en disseny paisatgístic contemporani. Entre els arquitectes que hi van intervenir destaca Arata Isozaki, figura de reconeixement internacional, que va participar en la seva configuració durant els anys 90. Isozaki va concebre La Muntanyeta com un espai que preservava l'essència del terreny natural, articulant dues grans zones: una més estructurada, vinculada a l'arquitectura, i una altra més orgànica, dedicada a la recuperació del paisatge original i a la connexió amb la natura. Aquesta visió va permetre que el parc conservés el seu caràcter autèntic alhora que s'adaptava a les necessitats urbanes i socials contemporànies. El parc combina zones verdes, llacs, itineraris de descoberta de la natura i d'observació d'aus i papallones amb escoles i equipaments esportius i culturals, configurant un espai de gran valor social, ecològic i educatiu. La seva influència és visible en la vida quotidiana dels barris propers i en la memòria col·lectiva de Sant Boi, convertint La Muntanyeta en un punt de connexió entre història, natura i comunitat, i en un dels elements més emblemàtics i apreciats del municipi. Geografia i localització El Parc de la Muntanyeta s'assenta sobre un turó de modesta elevació, situat al centre de la plana deltaica del Llobregat, proper al límit oriental de la ciutat de Sant Boi de Llobregat. Amb una altitud que no supera els 70 metres sobre el nivell del mar, el parc ofereix panoràmiques àmplies que abracen el Delta del Llobregat, la Serralada Litoral i, en dies clars, cims emblemàtics com Montserrat, el Massís del Garraf, Collserola i el Massís del Montseny. Aquesta situació estratègica li atorga un caràcter d'atalaya urbana, aprofitat des de l'antiguitat com a punt de vigilància i referència territorial. L'entorn immediat del parc està delimitat pels barris de Vinyets, Centre, Marianao, Camps Blancs i Can Paulet, fet que el fa accessible a peu des de gairebé qualsevol punt urbà del municipi. Les rutes principals inclouen camins i passejos integrats al traçat urbà, així com connexions amb el transport públic, incloent diverses línies d'autobús i l'estació Sant Boi dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, fet que reforça la seva funció de parc metropolità i facilita l'accés a visitants de tota la ciutat. Amb una superfície total de 13,3 hectàrees, La Muntanyeta combina zones naturals, equipaments esportius, espais culturals i escoles, creant un entorn equilibrat que afavoreix tant les activitats recreatives com la conservació de la biodiversitat mediterrània. La seva topografia, formada per pendents suaus i planes ondulades, proporciona entorns ideals per a l'esbarjo i el passeig, mentre que els punts més alts del turó actuen com a miradors naturals, des dels quals és possible contemplar un horitzó ampli que integra la ciutat amb el seu entorn natural. Història La història del Parc de la Muntanyeta s'erigeix com un veritable mirall de l'evolució de Sant Boi de Llobregat, on el temps ha deixat les seves empremtes des de l'antiguitat fins a l'era contemporània. El petit turó que avui corona aquest espai verd ha estat, al llarg dels segles, punt de referència per a l'ull i per a la vida humana: com a fita geogràfica, com a testimoni silenciós d'activitats agrícoles i com a escenari de trobades culturals. La seva metamorfosi en parc metropolità no és només el fruit de decisions urbanístiques, sinó el resultat delicadament teixit de forces socials, econòmiques i culturals, que han sabut conjugar amb sensibilitat la natura amb l'urbanisme, i el passat amb el present. Època antiga: assentaments ibèrics i romans El turó sobre el qual s'alça avui La Muntanyeta, amb la seva silueta modestament elevada però inconfusible sobre la plana del Llobregat, va ser habitat ja en l'època ibèrica, entre els segles VI i I aC, convertint-se en un testimoni silenciós de la vida humana durant mil·lennis. Aquesta ocupació antiga ha estat confirmada gràcies a diverses excavacions arqueològiques iniciades a la dècada de 1980, en les quals es van recuperar fragments de ceràmica ibèrica, eines de pedra i bronze, restes de forns domèstics i estructures de pedra seca. Aquests vestigis no només revelen la quotidianitat dels seus habitants, sinó que també suggereixen que el turó complia una funció múltiple: agrícola, defensiva i de control del territori circumdant. La seva posició privilegiada sobre la plana deltaica permetia als habitants d'aleshores observar amb deteniment els moviments al llarg de la llera del Llobregat, així com vigilar les rutes naturals que conduïen cap a les muntanyes del Garraf i el Montbaig, conferint-li una importància estratègica dins del paisatge mediterrani. Durant el període romà, la Muntanyeta va continuar exercint un paper rellevant dins del paisatge humanitzat del litoral català. Les troballes arqueològiques, que inclouen monedes, fragments de mosaics policromats, restes de murs i estructures de petites vil·les agrícoles, posen de manifest l'existència d'un assentament permanent orientat a l'explotació agrícola i ramadera. És altament probable que les terres planes circumdants fossin conreades amb cereals, vinya, oliveres i altres cultius mediterranis, aprofitant la fertilitat natural que caracteritza la plana deltaica del Llobregat. A més, la presència de restes de camins romans i vies de comunicació evidencia la connexió de la Muntanyeta amb altres punts clau del Baix Llobregat, reforçant la seva funció com a eix estratègic de comerç, intercanvi i circulació de persones i béns. Passat agrícola Després de l'època romana, el turó i les terres adjacents van mantenir un ús predominantment agrícola i forestal al llarg de l'Edat Mitjana i la Moderna. La zona va ser coneguda durant segles com la pineda del Puig, un espai de conreus i boscos que proporcionava fusta, llenya i productes alimentaris a les comunitats properes. Les vinyes, oliveres, ametllers i garrofers constituïen el paisatge agrícola dominant, i la seva abundància va donar nom al barri Vinyets i Molí Vell, una clara reminiscència dels antics conreus vitivinícoles que caracteritzaven el turó. Aquest entorn agrícola, salpicat de masies i camins rurals, va proporcionar un marc de tranquil·litat i estabilitat territorial, conservant alhora elements de la fauna i flora mediterrània autòctona. Els boscos de pi blanc i alzina, juntament amb les zones de cultiu, van conformar un paisatge de gran bellesa i harmonia, que va ser sovint valorat i descrit per cronistes locals i que, per la seva autenticitat i serenitat, podria haver servit d'inspiració per a artistes paisatgistes fins a principis del segle XX. 3.3 Segle XIX: del límit rural al creixement urbà Durant el segle XIX, la documentació cartogràfica i els amillaraments de 1861 mostren la coexistència de zones boscoses i conreus agrícoles amb alguns habitatges dispersos. Aquest període marca la transició de la Muntanyeta d'un espai estrictament rural a un territori amb una influència creixent de l'urbanisme emergent. La planta del turó i els seus camins antics es van començar a registrar amb detall, evidenciant la seva importància com a punt de referència topogràfic i visual dins la ciutat i la comarca. L'arribada del ferrocarril i el desenvolupament industrial a finals del segle XIX van propiciar la construcció de fàbriques i magatzems propers, començant a delimitar els futurs barris urbans. Tot i això, la Muntanyeta va conservar la seva funció com a espai verd i agrícola, amb vinyes que continuaven dominants, i va ser un lloc habitual de passeig per a la població local. Les masies existents van mantenir la seva activitat agrícola, i alguns documents municipals assenyalen que la Muntanyeta era un lloc de recreació i observació del paisatge, especialment per a famílies i artistes del moment. Així, el segle XIX representa un moment de transició: mentre l'entorn immediat comença a urbanitzar-se, el turó manté la seva vocació natural i agrícola, esdevenint una mena de “illa verda” dins d'un territori en transformació. vb Segle XX: industrialització, immigració i pressió urbana Durant el segle XX, Sant Boi experimentà un creixement demogràfic i industrial exponencial, amb un augment de població de 5.000 habitants a principis de segle fins a més de 80.000 a la dècada de 1970. Aquesta expansió va comportar la urbanització progressiva de les terres circumdants de la Muntanyeta, amb la construcció de barris com Marianao i Camps Blancs. L'espai natural va començar a veure’s amenaçat per l'enderrocament de boscos i la construcció irregular, fet que va generar una consciència primerenca sobre la necessitat de preservar el turó. Tot i aquestes pressions, la Muntanyeta va continuar sent un lloc emblemàtic per a la ciutadania. Els veïns la utilitzaven per a passejos, excursions familiars i activitats de lleure. A més, l'espai conservava restes arqueològiques, masies històriques i vestigis de l'ús agrícola antic, fet que reforçava la seva importància patrimonial i paisatgística. Diversos informes municipals dels anys 70 i 80 proposaren la seva protecció com a parc metropolità, entenent que la seva integració dins del teixit urbà era essencial per garantir qualitat de vida, identitat local i continuïtat històrica. Creació del parc (1990–2005) La transformació definitiva de la Muntanyeta en parc metropolità va ser un procés llarg, complex i minuciosament planificat, que s'estengué entre 1992 i 2005. El projecte va sorgir en resposta a diversos factors: la pressió urbanística derivada del creixement demogràfic i industrial, la necessitat de preservar la vegetació mediterrània i la biodiversitat local, la voluntat de conservar el patrimoni arqueològic ibèric i romà, i la intenció de crear un espai cívic que reforcés la cohesió social i la qualitat de vida dels barris adjacents. Primera fase (1992): consolidació del patrimoni natural i arqueològic La primera fase va estar liderada per l'arquitecte local Miquel Roa, amb un enfocament centrat en la preservació de la vegetació autòctona i en la protecció dels vestigis arqueològics existents. Es realitzaren treballs de restauració dels camins històrics de la pineda, i es delimitaren les àrees sensibles per impedir la degradació del sòl i la flora. Aquesta etapa establí també els primers itineraris paisatgístics i zones de passeig, amb una clara intenció educativa: explicar al visitant la història antiga de la Muntanyeta a través de itineraris interpretatius. Segona fase (1994–2000): intervenció internacional i concepció artística La segona fase suposà un salt qualitatiu amb la col·laboració del reconegut arquitecte japonès Arata Isozaki, qui aportà una visió innovadora centrada en la interacció entre arquitectura, art i paisatge. Durant aquests anys es construïren els estanys artificials, que combinaven funció ornamental, ecosistèmica i recreativa, i es col·locaren elements escultòrics, com la coneguda La Deessa de l'Aigua de Josep Aldomar, convertint els espais verds en itineraris culturals i sensorials. Isozaki va conceptualitzar el parc com un lloc on la natura, la història i l'art contemporani coexistissin en harmonia, mantenint el respecte per la topografia i el relleu natural. Aquesta fase també va incloure la restauració parcial de masies històriques com la Torre Figueres, integrant-les com a punts patrimonials dins del parc. Això permeté que els visitants no només gaudissin de la vegetació i dels espais recreatius, sinó que també es familiaritzessin amb la història arquitectònica i social de Sant Boi. Fases 3 i 4 (2002–2005): consolidació i integració urbana Les fases finals de 2002 a 2005 van ser les més determinants, ja que establiren l'estructura definitiva del parc. Es completaren els equipaments culturals, com la Biblioteca Jordi Rubió i Balaguer, un edifici de 3.900 m² que esdevingué un veritable centre de difusió del coneixement i la cultura local. També es dissenyaren i pavimentaren els passejos principals, com el Passeig de les Palmeres, que combina funcionalitat, estètica i connexió amb els barris. L'amfiteatre al aire lliure i les zones de joc infantil completaren l'oferta recreativa, creant espais d'interacció comunitària per a totes les edats. Durant aquesta etapa es prestà una especial atenció a la integració ecològica: els estanys artificials i el llac central funcionen com a habitat per a aus i petites espècies aquàtiques, mentre que els boscos i prats mediterranis es van reforçar amb plantes autòctones per garantir la biodiversitat i sostenibilitat. Es van establir també itineraris interpretatius que relacionen flora, fauna i història, amb la finalitat d'oferir un parc amb funció educativa i ambiental. Visió metropolitana i funció social La creació del parc no només tenia un objectiu local, sinó que s'inseria en una estratègia metropolitana: Sant Boi quedava connectat amb altres grans espais verds de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, oferint una alternativa de lleure natural i cultural dins d'un entorn densament urbanitzat. La Muntanyeta es dissenyà com un nucli de cohesió social, on els veïns podien fer activitats esportives, culturals i educatives, i alhora conservar un fragment del patrimoni natural i històric. El parc també es convertí en escenari de les festes locals, com la Festa Major i la Fira de la Puríssima, establint-se com un espai cívic de referència. Així, la Muntanyeta es consolidà com un exemple paradigmàtic de com un espai urbà amb càrrega històrica i paisatgística pot ser transformar en un parc metropolità de qualitat, sostenible i multifuncional, equilibrant natura, cultura i ciutat. Descripció La Muntanyeta, el bell mig de Sant Boi a més de ser-ne el seu pulmó verd, inclou també un conjunt d'equipaments com ara la piscina, la Biblioteca Jordi Rubió i Balaguer, el camp de futbol i les escoles. Tot plegat dona resposta a una important demanda ciutadana de cultura i de lleure a l'aire lliure. Zones Es divideix en diverses parts: Zona A: La biblioteca i la pineda Zona B: El jardí de la deessa Zona C: El Llac Ubicació En autobús: L70 Sant Boi (J. Rubió i Ors) – Barcelona (Av. Paral·lel / Pl. Espanya) L72 Sant Boi (J. Rubió i Ors) – Barcelona (Av. Paral·lel / Pl. Espanya) L74 Sant Boi (Pl. Forces Armades) – Cornellà de Llobregat (Av. St. Ildefons) L96 Sant Boi (Estació FGC Sant Boi) – Castelldefels (Av. Eucaliptus) SB1 Sant Boi (Estació FGC Molí Nou – "Camps Blancs" Av. Aragó) SB2 Sant Boi (Estació FGC Sant Boi – "Camps Blancs" Salvador Seguí) En ferrocarril: FGC, estació Sant Boi En cotxe: Per l'autopista C-32, direcció Castelldefels, sortida Sant Boi. Seguir les indicacions cap al centre i en agafar la ronda de Sant Ramon trobarem el parc a mà esquerra.