NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mare de Déu del Carme de Periques

Mare de Déu del Carme de Periques és una església del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església era inicialment un edifici de tres naus capçades per tres absis semicirculars, el central més alt i ample que els laterals, dibuixant una planta basilical característica del primer romànic. L'edifici va enderrocar-se en època moderna i quedà transformat en una simple capella d'una sola i petita nau amb l'absis semicircular central i la porta al peu del mur de ponent. L'estiu de l'any 1990 es realitzaren unes excavacions arqueològiques que determinaren la planta basilical i que han recuperat les primeres filades dels absis laterals ensems que es va trobar una petita necròpolis i unes sitges. Història Des de l'any 1026 es tenen notícies d'aquesta església, aleshores era advocada a Sant Julià de Puig-reig. Fou seu d'una petita comunitat benedictina que va obtenir la protecció dels vescomtes del Berguedà però que no s'allargà després dels primers anys del segle xii. Aleshores l'església esdevingué parroquial. L'any 1247 el bisbe d'Urgell va cedir el patrimoni de l'antiga comunitat de Sant Julià a Pere de Berga. A finals del segle xiii els Templers iniciaren la construcció d'una granja-convent en aquest indret, que seria la seu de la Comanda de Puig-reig. La dissolució de l'orde, a inicis del segle xiv, va impedir que la construcció es pogués acabar totalment i funcionés com a centre agrícola i ramader. Aleshores va passar al domini dels Hospitalers i fou residència temporal dels membres de l'orde. Al segle xvii, ja funcionava com a masia. En època moderna es construí la capella actual, aprofitant vestigis de l'església romànica, i se'n va mantenir l'advocació. Fins al segle xiv va ser coneguda amb el nom de Sant Julià de Puig-reig o de la Garriga i en època moderna es mantingué l'advocació, fins que a començaments del segle xx, es dedicà a la Mare de Déu del Carme. Referències Enllaços externs «Mare de Déu del Carme de Periques». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Mare de Déu del Consol de la Coma

La Mare de Déu del Consol de la Coma és una capella del poble de Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès. Està situada en el mas de la Coma, al nord del poble, a l'extrem del terme municipal, llindant amb Calders i Moià. Es tracta d'una petita capella barroca popular d'una sola nau, sense absis exempt, situada al costat nord de la masia, una mica enlairada al capdamunt d'una roca que domina el complex de masia i masoveria de la Coma. Conté unes pintures al fresc fetes a començaments de la segona meitat del segle XX que representen els amos de la masia en aquell moment, així com la majoria de treballadors de la finca, en actitud d'adoració a la Mare de Déu de la Coma. Bibliografia ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6 PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
Mare de Déu del Roser de Forques

La Mare de Déu del Roser de Forques és una capella romànica del terme municipal de Tírvia, a la comarca del Pallars Sobirà. Possiblement es tracta de l'església de l'antic poble de Forques, les restes de la qual s'estenen en un pla al nord-oest de la capella. Descripció És una església sense un estil definit, i fou objecte de remodelacions, ampliacions, la darrera cap al segle xviii en la part de ponent. L'edifici és d'una sola nau amb absis corbat però sense ser semicircular, pel costat nord es repenja a la roca. La nau és rectangular però abans d'arribar a una finestra rectangular canvia de direcció tot seguint la direccionalitat de la roca. A més de susdita finestra, en el mur de migdia s'obre una altra de grossa al costat de la porta disposada al mur de ponent. La coberta és d'embigat que descansa sobre la mateixa roca. El mosaic de la capella està fet de còdols i cobreix una part del terra de l'església, formant diversos dibuixos geomètrics, cercles, estrelles, etc. Història Aquesta església podria tractar-se, amb una altra advocació, de la parròquia de Baines que apareix en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell, relació de principis del segle xi, ja que està al costat de la partida de Baines on es troben restes d'edificacions. No hi cap més dada, car en les visites pastorals del segle xiv ja no apareix com a parròquia. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Tírvia». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Mare de Déu del Roser de Forques en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Mare de Déu del Roser de les Bordes

La Mare de Déu del Roser de les Bordes, en aranès era Mair de Diu deth Roser, és l'església parroquial d'Es Bòrdes inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau en volta de canó; el presbiteri és format per tres arcs de mig punt (amb dues voltes d'aresta) sostinguts per pilars de base circular. La porta d'entrada està realitzada en pedra a l'estil neoclàssic (brancals i llinda en angle recte) amb una llosa al capdamunt on hi ha la inscripció de l'any de fundació (1806). Disposa d'una torre de campanes adossada a l'extrem SO que consta de quatre pisos i presenta planta quadrangular. Està arrabossada en morter de calç i els elements decoratius es redueixen a les cornises que divideixen cada un dels pisos del campanar; el pis superior consta de dues obertures per les campanes. A l'extrem SE hi ha afegida una sagristia. A la porta de migdia de l'església hi ha encastada una llosa en marbre d'1,24 x 0,36 cm i representa la figura jacent, molt esquemàtica, d'un cavaller amb cota i espasa en posició orant. Als seus peus hi ha la figura d'un lleó coronat. Al voltant de la làpida hi ha una llegenda explicativa en caràcters gòtics i en llatí amb el suposat nom del guerrer : "Hc jhacet Stephs. De Merriaco, filius Stephi. De Merriaco. Cuiaia. (cuiius anima) requiescat in pace". Procedeix de Castell-lleó. Història Segons José Sarrate Forga, l'actual temple està ubicat en un emplaçament on abans hi havia una església romànica de la que no queden restes visibles; fins a l'any 1810 l'església era sufragània de la parròquia de Benós. Referències
Mare de Déu del Socors (el Pont de Claverol)

La Mare de Déu del Socors és una ermita del poble del Pont de Claverol, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Fins al 1969 formava part del terme municipal de Claverol. Aquesta església és al peu mateix de la carretera que des del Pont de Claverol mena als pobles d'Aramunt, Sant Martí de Canals i Pessonada, en el lloc on aquesta carretera passa més a ran de la Noguera Pallaresa, a la cua del pantà de Sant Antoni. És un edifici petit, d'una sola nau amb absis a llevant. És, molt probablement, d'època moderna, i no té cap detall que la faci arquitectònicament particular. Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Mare de Déu dels Dolors de Cal Porredon

La Mare de Déu dels Dolors de Cal Porredon és una capella de l'antic casal de Cal Porredon, més amunt del despoblat de Campmajor en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós utilitzat com a capella del mas Porrodon i adossat a les seves estructures agrícoles i residencials. És de petites dimensions, de planta quadrangular i capçalera plana, orientada al nord-oest. La coberta, originàriament de fusta i a doble vessant, sostenia un llosat actualment en part esfondrat. A sobre de les estructures que resten dempeus s'endevina un petit campanar d'espadanya, parcialment destruït, que originàriament fou d'un sol ull. La construcció és rústega de pedres sense fer filades. Referències
Mare de Déu de l'Esperança (Bolvir)

Mare de Déu de l'Esperança és una capella d'una sola nau amb volta de canó del municipi de Bolvir (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La façana presenta un eix de simetria central, coronat pel campanar d'espadanya d'una sola obertura. A l'interior, darrere l'altar, és on hi havia el retaule gòtic del segle xv de la Mare de Déu de l'Esperança fins a la Guerra Civil, a partir de la qual es va portar a l'Església Parroquial de Santa Cecília de Bolvir, on és avui dia. El cor està als peus de la capella, on s'hi puja per una escala de fusta. La coberta és un embigat, a dues vessants, cobert de llicorella. La làpida de marbre era per a la tomba de Guillem Pere, presbiter de Meranges, que feu edificar la capella l'any 1347. No se sap si el van arribar a enterrar aquí, ja que l'any de la seva mort va quedar sense omplir. El text està escrit en llatí en caràcters gòtics; hi ha dos escuts ogivals representant una mà i les inicials G.P. El text, traduït, diu així: "Aquesta és la tomba de Guillem Pere, presbiter de Meranges, que feu edificar aquesta capella l'any del Senyor 1347, durant el temps Pasqual, ell emigrà d'aquest segle l'any del Senyor 13.. Que la seva ànima reposi en pau!" Història La façana es va renovar cap als anys 30 del segle xx. Les obertures de les finestres ja existents, es van transformar. La porta era adovellada de mig punt i les finestres eren rectangulars. Les finestres són de mig punt com la porta i presenten carreus ben treballats i arcs ben dovellats. Referències
Mare de Déu de Montserrat de Cal Riera

La Mare de Déu de Montserrat de Cal Riera és una església situada a la colònia tèxtil homònima de Puig-reig (Berguedà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història i descripció Construïda als anys 1950, és una petita església de caràcter historicista, neoromànica amb arcuacions cegues i porta d'arc de mig punt a ponent. Consta d'una sola nau i absis semicircular a la capçalera. El campanar és d'espadanya, a la façana principal, on també hi ha un petit rosetó damunt de la porta principal, d'arc de mig punt amb arquivolta i impostes. Les obertures, a les façanes laterals, són petites i formades per arcs de mig punt. Referències Bibliografia Serra Rotés, Rosa «Cal Riera. Notes sobre una colònia tèxtil puig-regenca». L'Erol: revista cultural del Berguedà, núm. 131, 2017, p. 54-61.
Mare de Déu de Refet

Mare de Déu de Refet és una església de Seró, al municipi d'Artesa de Segre (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al nord de Seró, a l'indret de Refet, als peus de l'altiplà de la Força. És de planta quadrada amb teulada de dos vessants. Descripció Consta de tres parts: capella al mig, amb el presbiteri i el cambril; part del migjorn la casa té uns baixos i dues plantes, mentre el nord s'obren els magatzems i els corrals. Accés protegit per un tancat i un cobert amb arcades i finestrals. Destaca la portalada d'accés a la capella i el petit campanar del carener. Història EL 1727 un document de matrimoni esmenta la seva existència, i el 1716 rebé la visita del bisbat. L'any 1765 es consuma la construcció de la capella actual i retaule. El 1858 es refà la casa del costat. El 1935 es cremà la capella i destrossaren la imatge del Sant Crist. Quatre anys més tard se celebrà la reposició de la imatge romànica de la Verge. El 1973 s'ha portat a terme la reconstrucció de santuari i es posà la llum. Referències Enllaços externs Mare de Déu de Refet Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Mare de Déu de Sentfores

Mare de Déu de Sentfores és un edifici religiós del municipi de Sant Martí de Tous comarca de l'(Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Tenint vora set segles d'història, ha estat un punt de devoció pels habitants del poble de Tous i dels municipis propers. La llegenda diu que la construcció de l'ermita va ser deguda a la tossudesa de la Mare de Déu de Sentfores, trobada per un pastor, a romandre en aquella muntanya. L'ermita va ser restaurada l'any 1993. L'altar està cobert per una cúpula, i al fons, presidint la cambra, trobem la Mare de Déu de Sentfores. Es creu que antigament havia una capella romànica de l'any 1294, i va ser substituïda per l'actual ermita. El Santuari és un edifici amb planta de creu llatina adificat per Joan Nasich, que va firmar a la Llinda de la porta. El dilluns de Pasqua florida s'hi fa un aplec i és tipic d'anar-hi en família. Després de la tradicional missa de Pasqua al santuari, es fa una ballada de sardanes i es juga a bitlles catalanes de tous. En acabar, es fa un dinar de germanor. Descripció Interior: Planta de creu llatina. Té dues capelles laterals a la secció transversal i a l'encreuament dels dos eixos principals hi ha una cúpula que conserva pintures al fresc molt deteriorades. Tot l'interior està recobert d'estucats imitant maó. Molt restaurat. Els materials de construcció són pedra i teules. Al seu costat hi ha l'antiga casa dels ermitans. Història El lloc és esmentat el 1096 i la capella o santurari el 1329, bé que la imatge, romànica, de fusta policromada, que ara es conserva al Museu Episcopal de Vic, indica que existia ja a la fi del segle xiii com a mínim. A mitjans del segle xvii fou reconstruïda per Joan Nasich (8è dia de les calendes de juny (25 de maig) de 1656). Fou renovat els segles XVII, XVIII i XX (1954) i ha estat centre de devoció popular. Referències
Mare de Déu del Prat

La Mare de Déu del Prat és una capella de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'oratori de la Mare de Déu del Prat és una antiga capelleta o reposador situada a la vora de l'antic camí ral a Camprodon, és a dir al NE, molt a prop de la vila, erigida vers el 1435 per iniciativa de dos menestrals de la població. S'hi venerava una imatge d'alabastre de tipus gòtic, donada pel canonge donat del monestir Enric Valeric. La capella actual fou feta el 1602, i l'altra el 1623. Restà sense culte entre 1936 i el 1970, que fou novament oberta. És una capella de reduïdes mides situades als afores de Sant Joan. És de planta quadrangular amb un petit porxo obert a migdia i ponent. La fàbrica és de pedra treballada i pedres de riu, la coberta és a dues aigües. L'any 1935 inicia les obres de restauració l'arquitecte Raimon Duran i Reynals que queden parades fins que a finals dels anys 60 del segle xix es torna a refer amb una fidelitat admirable (Ramon Vila, Francesc Fajulas...). A partir del 1970 fou novament oberta al culte. Referències
Mas Alfares

Mas Alfares és una masia del municipi del Port de la Selva inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada al sud-est del nucli urbà de la població del Port de la Selva, en un replà enlairat sobre el fondal d'un dels còrrecs de capçalera que formen la riera de Taballera, prop del mas Vell i del mas de la Birba. Masia de planta més o menys rectangular, formada per diversos cossos adossats, amb les cobertes de teula de dues vessants i distribuïts en planta baixa i pis. Els baixos eren destinats a estables mentre que l'habitatge ocupava majoritàriament el pis, amb desnivells entre les estances. L'entrada a la planta baixa està ubicada a la façana de migdia mitjançant una porta oberta en el paredat d'una gran arcada de dovelles de pissarra. La resta d'obertures del mas són rectangulars, algunes de mida petita. Les diverses habitacions de l'interior conserven sostres embigats al pis. Els estables de la planta baixa tenen el sòl excavat a la roca viva i el sostre de bigues amb teulat de llates és sostingut per fermes pilastres. El sector nord-oest del conjunt, destinat a estables i corrals, està força enrunat. Ha perdut les cobertes de teula i està distribuït en dues estances. El sector sud-est de l'edifici encara està força més enrunat que l'anterior, també sense cobertes. En origen estava destinat al bestiar, amb l'accés pel costat de migdia. Destaca una arcada de mig punt bastida amb lloses de pedra i situada a la façana de llevant del sector. Presentava una coberta embigada i encanyissada sostinguda per una gran pilastra d'obra. El murs dels corrals eren de paret seca. El mas està construït amb rebles de pedra, amb predomini de la pissarra, lligats amb morter i amb restes de revestiments arrebossats. Història El Mas Alfares és documentat des del segle xvi com a propietat del monestir de Sant Pere de Rodes. Al padró de 1787 consta que hi residia Pere Giró Puignau amb dona i tres fills, però amb anterioritat va pertànyer a la família Alfaràs de Cadaqués que es va establir a Port de la Selva. L'any 1897 hi figura el masover Josep Corcoll Carles. Posteriorment, passaria a mans dels Buixeda de la Vall. Actualment es troba en un estat de ruïna. Damunt del portal de l'edifici d'estables hi havia una inscripció gravada en un petit espai arrebossat, en forma de doble trapezi, emmarcat per ratlles dobles. La inscripció que s'hi podia llegir era: "Ricardo Bucheda, renovado del año 1910". Referències
Mas Antic (el Masnou)

Mas Antic (o "Ca l'Antic") és una masia del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici civil. Masia de planta rectangular amb la teulada de dues vessants i el carener perpendicular a la façana. Destaquen la porta adovellada amb pedra, i de les cinc finestres que es distribueixen de manera simètrica, en destaquen la de la dreta i la de l'esquerra del pis superior. La primera decora la seva llinda amb un rostre de dona, i la segona la transforma en un arc gòtic rebaixat decorat amb dos rostres d'angelets. A la part posterior dreta del mas hi ha una torre de guaita de planta quadrada, avui dia transformada a la seva part superior. A l'angle superior dret de la façana s'hi troba una petita torre de defensa. Una inscripció sobre el rellotge de sol de la façana diu: "NULLA FLUAT CUJUS NON MEMNISCERE VELIS". Torreta Torre de defensa situada en un angle superior del mas. De forma cilíndrica i coberta amb volta de mitja taronja decorada amb rajoles verdes i blanques. Al cos cilíndric hi ha tres espitlleres i a la part inferior destaca l'acabament: tres motllures concèntriques rematades amb un rostre de pedra. Història El mas data de l'època en què els pobles encara no havien baixat a la costa i els nuclis de població d'Alella i Teià estaven a l'interior. Totes les masies aïllades i situades a la línia de la costa comptaven amb una torre de defensa a causa dels atacs pirates. El nom del mas ve de la família que hi vivia, que es deia Antic (o Antich, escrit en grafia prefabriana). A principis del segle xviii, Francesc Santpere, propietari de Can Targa, va casar-se amb la pubilla del mas, que era filla de Jaume Antic. A principis del segle xx, el mas Antic era propietat d'Alfons Berthom i Aimé, casat amb Antònia Chounavelle i Lluelles. L'any 1919 el van vendre als germans Carles i Joaquim Cusí Furtunet. En els terrenys que pertanyien al mas hi van instal·lar els laboratoris farmacèutics Cusí. El mas en sí, però, es va restaurar i mantenir i es va continuar amb el conreu de les feixes més properes a la carretera. Referències
Mas Bellfort (Manlleu)

El Mas Bellfort és una masia de Manlleu (Osona) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És una masia de planta rectangular coberta a quatre vessants. El portal està situat a l'extrem esquerre i és adovellat: les finestres del primer pis són de tipus goticitzant, les del segon són menys treballades. Una de les finestres del primer pis està decorada amb motllures que formen un soguejat i nusos igual que el trencaaigües que acaba en un cul de llàntia on figuren un rostre masculí i altre femení. A la part esquerra hi ha una torre de planta quadrada de quatre pisos amb les cantoneres de pedra ben treballades i coberta a quatre vessants. També té finestres gòtiques, tres d'elles tapiades. El mas i les dependències agrícoles junt amb la lliça són tancats per un mur de tàpia i un portal cobert. A ponent hi ha un cos de galeries d'arc rebaixat sostingudes per pilars. A llevant hi ha una petita capella, dedicada a sant Francesc d'Assís, adossada construïda amb pedra i còdols i coberta a dues vessants, convertida actualment en quadra pel bestiar. Conserva unes nervacions ogivals que desemboquen al mur en cul de llàntia. Al mur de ponent hi ha una finestra tapiada que devia comunicar amb el mas. A la part de migdia hi ha el portal d'entrada, la llinda del qual presenta volutes esculturades. Al damunt hi ha una altra finestra, cegada, amb les mateixes volutes a la part superior, i la data 1577 al centre. A la dreta del portal hi ha una finestra de tipus romànic. Història Els antics propietaris del mas Bellfort eren homes de la petita noblesa; la casa està documentada des del 1161 com a domus o casa forta. Del segle xvi en endavant fou habitat per pagesos i va perdre les seves antigues atribucions nobiliàries. Durant els segles xvi i xvii, Manlleu- igual que la resta de Catalunya- es veié implicada en el fenomen del bandolerisme i la guerra. Foren importants els conflictes entre el bàndol dels nyerros i el dels cadells. Els Bellfort de Manlleu hi participaren activament al costat dels cadells. Testimoni d'aquestes lluites de principis de segle xvii és la torre de defensa que encara avui es conserva en aquesta masia. Sota la base de les edificacions actuals hi ha restes que podrien remuntar-se als segles XII o XIII. Referències