NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Edifici del Col·legi de Metges

L'edifici del Col·legi de Metges es troba al passeig de la Bonanova, 47 i els carrers de Vilana i de Dalmases de Barcelona, i està inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Des del 1968 és la seu del Col·legi Oficial de Metges de Barcelona; l'anterior era el Casal del Metge, situat a la Via Laietana, 31. Història El juliol del 1964, el Col·legi va adquirir un solar on havien estat les cotxeres de tramvies del carrer de Dalmases, i el 1966, el doctor Lluís Trias de Bes i Giró, aleshores president, va promoure un concurs del projecte de la nova seu, que fou guanyat pels arquitectes Robert Terradas i Via i Jordi Adroer Iglesias. Aquell mateix any, la constructora Huarte y Cia va iniciar les obres, quedant enllestit en un any, i fou inaugurat el 1968. Als anys 1990 es va remarcar la seva similitud arquitectònica amb les propostes contemporànies, de volumetries trencadores, dels Països Baixos i l'Escola de Rotterdam. Descripció Consta de diferents volums desplaçats entre ells, i que es diferencien entre sí per la textura, la utilització dels materials i els buits. En un dels cossos s'utilitza la fusta com a revestiment exterior, el que va comportar diverses dificultats en aquell moment. Destaca el porxo d'accés pel passeig de la Bonanova, que per la seva gran superfície dota d'importància a l'edifici. A l'esquerra de la porta d'entrada del carrer de Vilana hi ha un mural ceràmic del pintor Joan Vila i Grau i el ceramista Jordi Aguadé, artistes que formaven part del grup artístic La Cantonada. Es tracta de 198 peces de 40 x 40 cm cadascuna, cuites a 1300 °C i esmaltades a 1100 °C. Tot i que no es va buscar una significació determinada en el contingut, alguns han volgut veure-hi relació amb l'instrumental mèdic. Referències Bibliografia de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 38. ISBN 978-84-09-55644-1. Enllaços externs «Edifici del Col·legi de Metges». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Mina Margalida

La Mina Margalida és una obra de Bossòst (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El complex miner de la mina Margalida se situa a uns 1400 m d'alt en els vessants de la vll homònima, marge dret a la muntanya dita d'Ombrèr e Popelat. Es tracta d'una mina més aviat petita, molt localitzada amb tres edificis a un costat del camí, de dimensions reduïdes, en ruïnes, i dues galeries a una certa distància. La primera d'elles (1,50 x 1m) amb els murs en sec de l'estèril, es conserva relativament bé amb una bifurcació a 25 m de la boca i un pou vertical. Les dificultats de transport, com es pot observar, foren superades mitjançant un telefèric que baixava els minerals de plom i de zenc i eren transportats fins al Bocard de Cledes, avui desmantellat del tot. Història Abans de l'extracció de zenc començada per una societat francesa el 1868, ja hi havien existit uns treballs anetriors d'explotació de plom. En principi la mena era baixada per un camí de carros al pont de Cledes, on existís una antiga farga (en ruïnes en 1906). La segona central de Bossòt inaugurada l'any 1929, 500m més avall de la Mòla, va permetre mecanitzar les activitats d'extracció i transport fins a Cledes. Una vegada tractada i rentada, la mena sortia via França i Bèlgica a l'adreça Cia. des Metaux Qwerfrelt Sommel a Qwerfrelt-Lez-Nerplelt.. Limbourg Belge. Referències
Mas Blanc (Celrà)

El Mas Blanc és un veïnat situat en el terme de Celrà, al Gironès. S'hi troba al sud de la capitalitat municipal, i comunicada per una pista forestal, a la vora de la riera de Mavalls. L'any 2009 comptava amb 16 residents. Des del punt de vista estadístic, es tracta d'una entitat singular de població del municipi de Celrà. L'origen del seu nom és el Mas Blanc, gran capmàs d'origen medieval que en el decurs dels segles XVII i XVIII va acabà disgregat i dividit en tres propietats diferents. Referències «Mas Blanc (Celrà)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
Club Natació Montjuïc

El Club Natació Montjuïc és un club esportiu fundat el 15 d'abril de 1944 amb seu social al carrer Segura de Barcelona. El club disposa de més de set hectàrees a la Muntanya de Montjuïc per la pràctica esportiva. El club té seccions de natació, activitats subaquàtiques, tennis, triatló, waterpolo, atletisme i petanca. En el passat també va tenir una important secció de rugbi (desapareguda el 2003). Des de la seva fundació, l'objectiu principal del club ha estat la promoció de la natació i el waterpolo, els quals són els esports cabdals de l'entitat, destacant-ne especialment la secció de waterpolo, la qual ha guanyat en set ocasions la lliga espanyola (1976, 1977, 1978, 1979, 1984, 1885, 1986), esdevenint el club amb més títols per darrere del Club Natació Barcelona i el Club Natació Atlètic Barceloneta. La secció de waterpolo també guanyà el 1972 el Campionat d'Espanya. Palmarès Waterpolo masculí Lliga espanyola de waterpolo masculina: 1975-76, 1976-77, 1977-78, 1978-79, 1983-84, 1984-85, 1985-86 Campionat d'Espanya de waterpolo masculí: 1972 Campionat de Catalunya: 1979 Vegeu també Piscines Folch i Torres Referències Enllaços externs Club Natació Montjuïc - Lloc web oficial (castellà)
CN Montjuïc

Club Natació Montjuïc is a Spanish sports club from Barcelona established in 1944. The club has sections of swimming. diving, tennis, triathlon, track and field, pétanque and water polo. Water polo In water polo, Montjuïc won eight national championships between 1972 and 1986, and it reached the final of the 1979 European Cup and the 1983 Cup Winners' Cup, lost respectively to Orvosegyetem SC and CSKA Moscow. Titles División de Honor 1972, 1976, 1977, 1978, 1979, 1984, 1885, 1986 Notable former players Sergio López Salva Gómez Manuel Silvestre Ángel Andreo Daniel Ballart Rugby union In the past, CN Montjuïc had a rugby union section, which was disbanded in 2003. References External links Official website
Club Natació Montjuïc

El Club Natació Montjuïc es un club deportivo, que nació el 15 de abril de 1944. Tiene la sede social en la calle Segura de Barcelona, España. El club dispone de más de 7 hectáreas en la montaña de Montjuïc para la práctica deportiva.​ Su objetivo principal desde el inicio ha sido la promoción de la natación y el waterpolo, que son los deportes básicos de la entidad. En el pasado, el club dispuso también de una importante sección de rugby (desaparecida en 2003).​ Palmarés 8 ligas españolas de waterpolo masculino Referencias
Club Natació Montjuïc

Club Natació Montjuïc je španjolski vaterpolski klub iz katalonskog grada Barcelone. Ime je dobio po brdu u Barceloni. Klupski uspjesi prvak: 1971/72., 1975/76., 1976/77., 1977/78., 1978/79., 1983/84., 1984/85., 1985/86. Bio se susreo i sa slavnom "POŠK"-ovom generacijom 1983/84. u četvrtzavršnici Kupa kupova, od koje je ispao, unatoč uzvratu u Barceloni. Vanjske poveznice
Club Natació Montjuïc

Il Club Natació Montjuïc è una società di polisportiva spagnola che si occupa di nuoto e pallanuoto con sede a Barcellona. Storia Fondato nel 1944 a Barcellona sul promontorio di Montjuïc, tra il 1972 e il 1986 la sezione pallanuotistica vinse 8 Campionati spagnoli. Il club raggiunse l'apice in Coppa dei Campioni 1978-1979, quando, guidato da Imre Szikora detto El Cuervo, si piazzò secondo nella competizione dietro agli ungheresi del Orvosegyetem. Nella stagione 1982-1983 si raggiunse un altro importante piazzamento europeo, il club arrivò in finale di Coppa delle Coppe perdendo dal CSK VMF Mosca. Palmarès Trofei nazionali Campionato spagnolo: 8 1972, 1976, 1977, 1978, 1979, 1984, 1985, 1986 Note Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su cnmontjuic.cat. (CA) Club Natació Montjuïc, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Palau de Comunicacions i Transports

El Palau de Comunicacions i Transports és un pavelló de l'Exposició Internacional de 1929 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Actualment és el Pavelló 1 de la Fira de Barcelona. Història i descripció Projectat pels arquitectes Fèlix de Azúa i Adolf Florensa, era un dels pavellons més grans de l'Exposició, amb 16.000 m². Té cinc façanes, tres de les quals presenten una columnata d'ordre toscà, amb semitemplets d'arc de mig punt i volta rebaixada als extrems. La de l'avinguda de la Reina Maria Cristina, força modificada per reformes posteriors, presenta un cos d'accés en forma d'arc de triomf, que dona pas a un semitemplet amb una columnata d'ordre jònic.del amb voladís en el qual es recolza un grup escultòric del que sobresortia una Victòria. La façana de la plaça d'Espanya segueix la forma d'hemicicle d'aquesta. Referències
La Calsina

La Calsina és una masia del municipi de Vacarisses, però geogràficament dins de la conca hidrogràfica de la riera de Rellinars, dins del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac. Història Sembla que el mas estava format per dues cases, anomenades Sobirana i Jossana, probablement situades a ambdós costats del torrent de la Calsina. Cap al 1674 va ser restaurat per Josep Ubach i Falgueres, propietari del mas Obach. La casa va ser habitada fins als anys 1970. Descripció Consta de l'habitatge principal més una pallissa a la part posterior. La casa està situada enmig d'una vall inhòspita i té a l'esquena dos dels massissos rocosos singulars del parc de Sant Llorenç: el Paller de Tot l'Any i la Roca Salvatge. L'habitatge principal ha conservat pràcticament totes les estructures excepte la coberta. És una construcció de planta rectangular, amb planta baixa més un pis/golfes, amb coberta a doble vessant. Els murs exteriors són de paredat sense arrebossar. La façana principal té un portal adovellat. La casa té diverses finestres, la majoria emmarcades amb maó (però algunes amb pedra). L'espai interior està dividit en dues crugies i conserva les escales que conduïen a la segona planta. Alguns elements interiors també estan obrats amb maó. La pallissa és una construcció de planta rectangular amb coberta a dues vessants (que no s'ha conservat). Com a elements singulars conserva quatre columnes obrades amb pedra i maó, les quals sostenien les encavallades de la coberta en lloc de les pilastres quadrades més habituals. Els murs tenen diverses obertures en forma d'espitllera. Referències Enllaços externs «Masia de la Calsina». EDAT MITJANA s. V - XV i mès (blog). Carol Paez, 23-01-2018.
Can Ferrers de Dalt

Can Ferrers de Dalt és una masia de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia situada a la urbanització de Les Pedritxes, en una gran parcel·la envoltada d'arbres i delimitada per un mur de pedra vista. Està formada per tres cossos adossats de planta baixa, pis i coberta de teula àrab d'un sol aiguavés que formen una planta composta: el volum més voluminós, el més proper a l'entrada al recinte i perpendicular al carrer de Mas Sallés, és de planta rectangular; en un dels seus costats se situa un segon cos, que forma una L amb el primer cos; el tercer volum, de menors dimensions que la resta, està adossat a la part posterior del cos més gran i té una planta rectangular. Les façanes principals dels dos volums més voluminosos donen a un pati constituït per la forma en L d'aquestes dues construccions annexades de manera perpendicular. El de majors dimensions presenta, a la planta baixa, tres obertures rectangulars amb llinda, brancals i ampit de pedra, una de les quals constitueix la porta principal d'accés. Al primer pis s'obren dues finestres idèntiques a les del nivell inferior. La façana principal de l'altre cos presenta, a la planta baixa, una gran porta d'arc escarser amb emmarcament destinada a garatge i, al seu costat, una finestra quadrada de dues batents amb una llinda de fusta. Al pis superior hi ha una altra finestra rectangular amb llinda de fusta i ampit de pedra. La part que compta amb el garatge té una coberta plana sobre la qual s'aixeca un volum més petit amb una galeria d'arcs de mig punt i una coberta d'un sol aiguavés. El parament de l'immoble és fet de carreus vistos de diferents dimensions disposats de manera irregular. Les cantonades estan reforçades amb pedres allargades, també a la vista. Història Les referències documentals de Can Ferrers de Dalt apareixen lligades a les de Can Ferrers de Baix. Les primeres es troben a l'Speculo del Monestir de Sant Llorenç del Munt. Es tracta d'una venda feta per Joan Bosc, de Terrassa, a Bartomeu Roure, de Sant Joan de Matadepera, el 1408. Els terrenys venuts es trobaven en un camp denominat Palomer, i també hi ha una referència al camp del mas Ferrés. No se sap si es feia referència a can Ferrer de Dalt o de Baix. Aquests masos eren anomenats Farrés, Ferrés i Ferrers; Can Ferrers de Dalt també era conegut com el Casalot de les Pedritxes. Can Ferrers de Dalt estava en estat ruïnós a principis del segle xx, motiu pel qual va patir importants transformacions en la seva restauració. Referències
Can Roure (Matadepera)

Can Roure és una masia de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Mas ubicat en un terreny elevat, als afores de la urbanització de les Pedritxes. Originàriament, l'edifici principal tenia l'estructura tradicional de les masies d'aquesta zona, amb planta baixa, pis, un tercer pis asimètric respecte el portal i una coberta de teula àrab de dos aiguavessos, amb el carener perpendicular a la façana principal. Després de les reformes efectuades en la contemporaneïtat, la masia encara conserva els seus trets característics, amb planta baixa, pis i golfes, sense cap pis annexat de manera asimètrica. La seva façana principal, orientada a migdia, no ha variat gaire: té tres eixos de composició vertical constituïts per obertures rectangulars, algunes de les quals presenten llinda, brancals i ampit de pedra; el portal, ubicat al centre de la planta baixa, és d'arc de mig punt. Annexat a un dels laterals de la masia hi ha un petit cos de planta quadrada, un sol nivell i teulada de teula àrab d'un sol aiguavés amb el carener paral·lel a la façana principal. Aquesta només compta amb una única obertura -la porta-, d'arc a nivell. L'altre volum annex a la façana principal i que ajuda a constituir un pati tancat davant de la masia, és de majors dimensions, de planta rectangular, planta baixa i un pis més que queda sota el nivell de l'habitatge donat el desnivell del terreny. La coberta, d'un sol aiguavés, és de teula àrab i amb el carener paral·lel a la façana principal. Destaca el nivell inferior d'aquest cos, visible des dels terrenys que queden sota el conjunt, doncs presenta una galeria formada per tres obertures d'arc rebaixat. Tant la masia com els dos cossos annexos presentaven un parament de pedra vista que avui dia ha estat arrebossat i pintat amb tonalitats clares. Amb la reforma es van afegir diversos cossos annexos de grans dimensions que envolten la masia pels laterals i la part posterior, sense superar-la en alçada i adaptant-se als desnivells del terreny. Per la part principal, el conjunt queda tancat per un mur que originàriament era de pedra vista i maó i que ara està arrebossat i pintat. Encara es conserva el portal d'entrada, amb un arc rebaixat protegit per un guardapols amb una coberta de dos aiguavessos i de teula àrab. També s'ha conservat l'antic pou del mas. Davant d'aquest mur i enlairada respecte del nivell de la casa es va construir amb posterioritat una edificació molt senzilla, de planta rectangular, planta baixa i pis i coberta de teula àrab de dos aiguavessos. Història Les primeres referències documentals de Can Roure apareixen al Diplomatari de Sant Llorenç del Munt. El 1226 estava esmentada com a Mas Querco. Aquest mas constitueix, juntament amb el Mas Cellers, Can Ferrers de Dalt, la Mateta i Can Torrella, la línia d'assentaments que segueixen la riera de les Arenes des de ponent i que es vertebrà al voltant de la zona rural del camí Ral de Barcelona a Manresa. Totes aquestes masies formen, junt amb l'ermita de Sant Joan, el nucli originari de Matadepera. Referències
La Mata Xica

La Mata Xica o La Mateta és una masia de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia situada a la part baixa dels turons de les Pedritxes, més concretament del de Sant Joan, de l'Ós i Roques Blanques. Junt amb Can Roure, Mas Cellers, Can Ferrers de Dalt i de Baix, constitueix la línia d'assentaments que segueixen la riera de les Arenes des de ponent, nucli originari de l'actual municipi amb l'antiga ermita de Sant Joan i que vertebra la part rural del camí Ral de Manresa. La tipologia pertany a la casa pairal del segle xix, planta gairebé quadrada, de tres plantes i golfes, coberta de doble vessant, orientada a migdia. Destaquen les feixes de conreu amb marges d'obra ben treballats paral·lels al camí i que amb molta probabilitat pertanyien a l'antiga Can Torrella de Dalt. De la mateixa manera que la resta d'estructures que envolten l'edifici i que presenten una factura més arcaica. Referències
Mercat de Sarrià

El mercat de Sarrià és un edifici modernista situat al passeig de la Reina Elisenda de Montcada i els carrers de Pere Tarrés i Pare Miquel de Sarrià del barri del mateix nom de Barcelona, just davant de l'església de Sant Vicenç. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Va ser edificat el 1910, en el que havia estat l'Hort del Rector, un cop es van enderrocar la rectoria i les cases que hi havia al costat de l'església, per permetre la unió de la plaça de Sarrià amb el passeig de la Reina Elisenda de Montcada, que formava part de la carretera de Cornellà a Fogars de Tordera, que estava en construcció. Projectat pels arquitectes Arnau Calvet i Peyronill i Marcel·lià Coquillat i Llofriu, va substituir el mercat a l'aire lliure de la plaça de Sarrià i va ser inaugurat el 23 de desembre del 1911. Ha sofert diverses remodelacions i reformes, la primera el 1967, i després el 2007, que va ser una actuació més integral, mantenint les façanes i l'estructura, però eliminant les escales d'accés, incorporant un ascensor i afegint-hi 20 places d'aparcament, entre d'altres actuacions. Projectada per l'arquitecta Àgata Vila i portada a terme per l'empresa G56, va durar prop d'un any. Descripció Té una superfície d'uns 2.300 m². Les façanes són de maó vist, de dues tonalitats, de les quals es conserven els detalls originals, amb obertures que permeten l'entrada de llum i ventilació. A la part superior sobresurten deu pilars decoratius, que trenquen l'horitzontalitat de l'edifici. L'estructura està formada per cavalls de perfils laminats que es recolzen sobre pilars de fosa. Referències
Ca l'Antiga

Ca l'Antiga és una masia de Teià (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció És una masia aïllada dins del nucli urbà de Teià. Consta de dos cossos annexos construïts en diferents períodes: el mas i la casa senyorial. El mas és una construcció d'origen medieval, amb una planta força quadrangular que, en alçada, es distribueix en planta baixa i pis. Té coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. De la façana destaca la portalada d'arc de mig punt de maó i brancal de pedra, a més, té una altra obertura a la planta baixa, emmarcada en pedra, i dues obertures més a la planta pis. La finestra que es troba just a sobre de la porta d'accés també és emmarcada en pedra, a més té l'ampit de pedra. Entre les dues obertures de la planta pis hi ha un rellotge solar. L'acabat és arrebossat. Pel que fa a la casa senyorial, la seva construcció se situa a finals del segle XIX. Es tracta d'un edifici amb planta rectangular, exceptuant una cantonada que es troba retallada. En alçada té planta baixa, pis i golfes, cal destacar que la façana de la planta baixa queda sota un pati que és l'accés principal a la planta pis d'aquest edifici. La planta pis té quatre obertures molt verticals amb arc de mig punt, sobre les quals hi ha les obertures circulars de les golfes. El remat és en balconada. L'acabat és arrebossat. L'accés al pati i, per tant, a la casa senyorial, es fa mitjançant unes amples escales que comuniquen amb el pati davanter del mas. Dins del mateix conjunt hi ha un umbracle i una bassa. Cal destacar la tanca de maçoneria que limita a ponent la finca. Història A l'amillarament de 1865 apareix com "Enseñanza de las Monjas", d'aquest passat només es conserva la capella situada rere la casa de pagès. La casa senyorial va ser construïda a finals del segle xix (1875). És possible que el seu origen es degui que alguna filla de casa Pol fos monja Carmelita i, donat l'ús que el mas tenia en aquell moment, es donés un tros de terreny de la finca. En juny de 2014 el mas es va convertir en un espai cultural, on es realitzen exposicions, concerts i altres activitats relacionades amb la cultura. Referències
Ca n'Homs

Ca n'Homs és un edifici de Dosrius (Maresme) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquesta masia presenta la característica d'estar emmurallada i tancada amb el seu portal. A part de la casa hi ha altres dependències com poden ser un safareig, corrals, celler, etc. La masia consta de planta baixa, pis i golfes. A la planta baixa hi ha un portal d'entrada de mig punt amb dovelles de pedra granítica. Al primer pis hi ha un rellotge de sol. Totes les finestres són de pedra. Unes sanefes de colors decoren tota la façana. La coberta és a dues aigües i de teules. Al costat de la casa hi ha un cos enganxat amb una galeria porxada al pis i baixos. Referències
Can Casassa

Can Casassa és una masia de Teià (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici aïllat ubicat dins del nucli urbà de Teià. De planta quadrangular, consta en alçada de planta baixa i dues plantes pis, la coberta és un terrat amb obertura al mig, que dona a un pati interior. La distribució de les obertures a la façana segueix un eix de simetria vertical d'estil neoclàssic. La planta baixa presenta un encoixinat amb tres obertures, seient la central de major alçada. Totes tres tenen columnes d'ordre jònic. El primer pis té balcons per cadascuna de les obertures, seient tres, igual que a la planta baixa. Aquestes obertures destaquen pel frontó triangular amb volutes a manera de permòdols. El segon pis té obertures rectangulars delimitades per pilastres, aquestes obertures es troben encaixonades dins d'una imposta que envolta tot l'edifici. En les plantes pis, cada eix vertical està delimitat per una franja de carreus a manera de cadena que, a les cantonades, fa una cadena cantonera. L'acabat és arrebossat. La casa està circumdada per un jardí. Història A l'emplaçament que ara ocupa can Casassa, abans de l'any 1922, hi havia un carrer de cases. Referències
Can Dalmau (Cabrils)

Can Dalmau és una masia de Cabrils (Maresme). Descripció Masia de planta rectangular, coberta de teules a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Consta de planta baixa i dos pisos. Portal amb arc de punt rodó amb els muntants de granit. Rellotge de sol amb la data de 1750. Un pòrtic, de coberta plana i factura moderna, s'aixeca damunt l'entrada principal. Un annex lateral dret s'afegeix a l'estructura del mas. En canvi a l'esquerra hi ha una altra edificació amb maó vist que fa les funcions de corral i magatzem. Té un pou d'aigua. Davant la façana hi ha una caseta d'obra que regula el funcionament del pou. Referències