NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Vicenç de Camós

Sant Vicenç és una església parroquial al petit nucli de Sant Vicenç de Camós, dins una zona boscosa de gran frondositat. Forma una mena de petit veïnat amb la Sala de Camós i dues masies més. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història Església parroquial de la població de Camós i pertanyent al bisbat i comtat de Girona. L'any 1019 apareix esmentada en relació amb les donacions de part de les terres del principal d'origen jueu Ramon Bonhom a la catedral de Girona. El 1058, com altres esglesioles i capelles de la comarca, fou restituïda per la comtessa Ermessenda de Carcassona al bisbe de Girona Berenguer Guifré. En aquests primers documents és anomenada «Sancti Vicentii de Camonos». L'any 1156, consta que Berenguer d'Anglès tornà l'església al bisbe Berenguer de Llers. Durant el segle XIV diversos alous del terme parroquial canviaren de propietaris i aquests ho reflectiren en les fonts: el 1303, un jueu de Besalú, Mair, fill de Salomó, vengué un important mas a Bernat, abat de Banyoles. L'any 1311, apareix reflectida la concessió per part del mateix abat d'unes terres abans sota la jurisdicció del castell de Porqueres, a Berenguer de Matamors. L'any 1362 s'esmenta en el Llibre Verd del capítol gironí. L'església sofrí renovacions al segle xv, arran de les desfetes causades pels terratrèmols dels anys 1427 i 1428, i als segles XVII i XIX. Arquitectura Malgrat les transformacions sofertes, l'església conté elements romànics de prou interès per a ser ressenyats; l'estructura i el campanar. El conjunt actual és el resultat d'aquestes transformacions, sobretot a partir del segle XVI, que s'amplià l'església modificant-ne l'estructura romànica, inclosa la volta i l'absis, que actualment és de forma semi-octogonal. De la reforma en resten, probablement, els murs de la façana principal i la part interior del de migjorn, mur que va ser regruixat exteriorment per tal que suportés la nova volta apuntada. Les finestres de doble esqueixada que hi figuren semblen reformades també en aquesta època, malgrat que recorden l'estil romànic. La dovella central és massa ampla i ben formada perquè correspongui als murs primitius. L'aparell del mur oest, de pedra sorrenca rectangular i relativament petita, disposada en filades regulars, fa pensar en una obra del principi del segle XII. A la part superior de la façana, sobre la porta renaixentista, feta amb grans dovelles de pedra polida i la rosassa, es mantenen restes d'un possible arc d'una antiga obertura tapiada, d'amplada no gens habitual, uns 2,5 m de llum exterior. L'arc és de mig punt, format per petites dovelles i extradossat amb una arquivolta a manera de guardapols que s'obre als extrems com si hagués de rebre algun relleu decoratiu. Es podria aventurar, doncs, que els murs i la finestra tapiada corresponen a l'església que els documents citen entre la fi del segle XI i el principi del XII. Referències Enllaços externs Gran Enciclopèdia Catalana Santa Maria de Camós a Museus de Banyoles
Església de Sant Andreu del Terri

L'església de Sant Andreu del Terri és situada prop de la vora dreta del riu Terri, dins el nucli urbà del poble. Història L'església de Sant Andreu fou aixecada pels monjos del Santa Maria d'Amer, monestir benedictí fundat al lloc de Sant Medir (Gironès) cap al 820 i traslladat posteriorment a Amer. Així consta en els documents de confirmació de béns atorgats per Carles II el Calb el 840 i el 860, on apareix l'expressió «Cella Sancti Andree super fluvium Sterria», i per Carles el Simple en un precepte l'any 922, com també en la butlla atorgada al mateix monestir pel papa Climent III, el 1187, confirmant els béns d'Amer. Dependent en principi del terme parroquial de Sant Cugat de Ravós, constava ja com a parròquia a partir de l'any 1372, i esdevingué seu de la Confraria de Sant Andreu. Efectivament, «Sancti Andree de Sterria» figura com a església parroquial en els nomenclàtors del bisbat de Girona del segle xiv. Segons consta en un pergamí que es conserva íntegre al Museu Diocesà de Girona el 1407 fou consagrat novament aquest temple després de la construcció del nou campanar. Arquitectura Edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó i capçada a llevant per un absis semicircular. A l'angle sud-oest s'afegí una torre campanar, segurament a principi del segle xv, al qual s'hi accedeix per una escala lateral exterior a manera de contrafort lateral de la façana si bé aquesta és d'època posterior. La porta lateral és situada a migdia i formada per dos arcs de mig punt en degradació sense cap altra ornamentació. Al fons de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada amb arquet monolític com a llinda, de característiques similars a la que hi ha al mur de ponent i al de migdia i molt propera a l'absis. També al centre de l'absis és visible un baix relleu amb dues figures, una representa un àngel i l'altre podria ser sant Andreu. L'aparell, de carreus de pedra sorrenca ben tallada d'uns 25 X 35 cm és disposat en filades regulars. Als murs laterals i a partir d'una certra alçada s'observa un aparell més petit i no tan ben tallat, d'època anterior que pot procedir de materials aprofitats d'una església anterior, almenys del segle xi. Per les característiques arquitectòniques el conjunt de l'edifici s'ha de situar a principi del segle xii o a la darreria del segle anterior. Les restes de ferrament de la porta semblen d'obra tardana, del començament del segle xv. A la base de l'angle sud-oest, el parament, format per carreus grans de pedra sorrenca, d'aspecte molt antic, és característic de la construcció anterior al segle xi. Pot ésser un fragment de l'església preromànica esmentada en la documentació. Referències Enllaços externs Art Medieval
Església de Sant Julià de Vilatorta

Sant Julià és una església parroquial al nucli de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura L'església fou consagrada pel bisbe Idalguer entorn del 910, els veïns la reedificaren a mitjans del segle xi. D'aquesta època se'n conserva part de l'absis. L'església ha sofert modificacions successives com ho demostra el seu estil eclèctic i les diverses dates constructives que es troben en el mateix edifici: 1553, a la clau de volta a la capella lateral; 1682 a una làpida del mur nord, que respon a modificacions generals i altres dates més tardanes ja al segle xix. L'any 1936 s'hi annexiona una capella construïda al segle anterior a la part de migdia del temple. És una església d'una sola nau amb capelles laterals a patir del presbiteri. La nau és coberta amb volta de canó damunt impostes, està dividida en tres trams marcats per motllures i al capcer hi ha òculs que donen claror al temple. Als peus hi ha el cor amb un altre òcul. La nau central es comunica amb les laterals amb columnes adossades a pilars que sostenen arcs de mig punt. Les naus laterals estan dividides en trams i les voltes són nervades de forma quadripartita amb medalló al centre. Mobiliari Externament s'observa l'absis a llevant, amb arcuacions i lesenes llombardes estucades i retocades, és visiblement sobrealçat i a la part superior s'obren uns òculs a la part nord, que queda entremig de cases, s'hi eleva un campanar de torre cobert de forma piramidal amb rajola vidriada verda. El capcer de la façana és sinuós, el portal és d'arc de mig punt, inscrit dins un rectangle, i al damunt s'obre una fornícula amb la imatge de Sant Julià màrtir. A la capella lateral esquerra trobem un retaule del Roser del segle xviii d'estil barroc fet de mans de Segimon Pujol com també l'altar del Roser del segle xvii de J. Albanell i P. Costa. També trobem un retaule de Sant Isidre d'estil barroc i de Salvador del segle xvii de Ballester, Colobrans i Tor. Situat a l'absis hi ha el retaule Major del segle XVII/XVIII de B. Ballester i S. Colobrans. A la capella esquerra hi ha l'altar de Sant Miquel del segle XVII/XIX de B. Ballester Referències
Iglesia de San Julián de Vilatorta

La iglesia de San Julián de Vilatorta es una obra del municipio catalán de San Julián de Vilatorta (Osona) incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Se trata de un edificio religioso:​ una iglesia de una sola nave con capillas laterales a partir del presbiterio. La nave está cubierta con bóvedas de cañón y dividida en tres tramos marcados por molduras y en el cabezal hay óculos que dan luz al templo. A los pies hay el coro con otro óculo. La nave central se comunica con las laterales con columnas adosadas a pilares que sostienen arcos de medio punto. Las naves laterales están divididas en tramos y las bóvedas son nervadas de forma cuatripartita con un medallón en el centro.​ Desde fuera se observa el ábside en la cara este, con arquerías y lesenas lombardas estucadas y retocadas. Es visiblemente sobre alzado y en la parte superior se abren unos óculos que dan a la parte norte, que queda enmedio de casas, donde se eleva un campanario de torre cubierto de forma piramidal con baldosas vidriadas verdes. El cabezal de la fachada es sinuoso, el portal es de arco de medio punto, inscrito dentro de un rectángulo, y encima se abre una hornacina con la imagen de San Julián mártir.​ En la capilla lateral izquierda, se encuentra un retablo del Roser del siglo XVIII de estilo barroco hecho por Segimon Pujol cómo también el altar del Roser del siglo XVII de J.Albanell y P.Costa. También encontramos un retablo de San Isidro de estilo barroco y de Salvador del siglo XVII de Ballester, Colobrans y Tor.​ Situado en el ábside, hay el retablo Mayor del siglo XVII/XVIII de B. Ballester y S.Colobrans.​ En la capilla izquierda hay el altar de San Miguel del siglo XVII/XIX de B. Ballester.​ Historia La iglesia fue consagrada por el obispo Idalguer en torno al 910, los vecinos la reedificaren a mediados del siglo XI. De esta época se conserva parte del ábside.​ La iglesia ha sufrido modificaciones sucesivas como lo demuestra su estilo ecléctico y las diversas fechas constructivas que se encuentran en el mismo edificio: 1553, en la clave de bóveda de la capilla lateral; 1682 en una lápida del muro norte, que responde a modificaciones generales y otras fechas más tardías ya del siglo XIX.​ En el año 1936 se anexiona una capilla construida en el siglo anterior a la parte sur del templo.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Julián de Vilatorta.
Église Sant Julià de Vilatorta

L'église Sant Julià de Vilatorta (en français Saint-Julien de Vilatorta) est un édifice religieux situé dans la commune de Sant Julià de Vilatorta, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'église d'origine est bâtie au XIe siècle. Elle est remaniée aux XVIe et XVIIe siècles, puis au XIXe siècle. Elle mélange donc des éléments d'architecture romane et baroque. Elle est constituée d'une nef unique, avec des chapelles latérales du côté du presbytère. À l'intérieur se trouvent plusieurs retables baroques remarquables. Histoire L'église primitive est consacrée par l'évêque de Vic Idalguer vers l'an 910. Elle est reconstruite par les habitants au XIe siècle. De cette époque demeure l'abside. Les différentes dates inscrites sur l'église témoignent des nombreux remaniements qu'elle a depuis subit, notamment 1553 pour la clef de voûte et la chapelle latérale et 1682 pour des modifications sur le côté nord, et ce jusqu'au XIXe siècle. Enfin, en 1936, une chapelle construite à côté de l'église au XIXe siècle est annexée au bâtiment principal sur son côté sud. Voir aussi Articles connexes Sant Julià de Vilatorta Liens externes Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Notes et références Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
El Gili

El Gili és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia de planta més o menys quadrada (12x13mts) i coberta a tres vessants. Es troba assentada damunt la pedra viva dalt d'una serradet. La façana es troba orientada a migdia, el carener li és paral·lel i consta de planta baixa i dos pisos. A la planta s'hi obre un portal rectangular i dues finestres una de les quals es troba tapiada, al primer pis i tres obertures amb els ampits motllurats en el segon pis. A la part dreta del portal hi ha un antic pujador de cavalls. A llevant s'hi adossa el forn i una cisterna i s'hi obren espieres i una finestra de factura gòtica. A tramuntana finestres amb ampit i un cobert de totxo adossat a la planta i cobert a una vessant. També s'hi obren unes galeries de construcció recent. Davant la façana hi ha uns cossos allargats, coberts a una vessant i amb la llinda datada. Al NW hi ha un clos de paret seca amb portal amb llinda de pedra que tanca l'hort. Són notables els elements de pedra. La part nord sembla inacabada i segons consten els seus estadants, quan s'estava reconstruint el propietari va morir mentre es dinamitava el terreny que s'havia d'edificar. Existeix una cabana de planta quadrada (7mx7m), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, situada a migdia. Està construïda en el queixal d'una pedrera a llevant de la casa. Consta de planta baixa i primer pis. El teulat se sosté mitjançant un gran cavall travesser de roure. La part nord és més baixa i està adossada damunt el desnivell. A llevant hi ha una escaleta que dona accés al primer pis. A la part est de la façana hi ha un cairó de terrissa datat. La part de ponent és gairebé cega. És construïda amb pedra basta, paret seca i arrebossat al damunt. Història La masia es troba enregistrada en el fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Vilalleons, aleshores habitava al mas un tal Joan Gili. La masia havia format part del patrimoni de l'antic mas el Puigsec. Dades constructives que presenta: coberts davant la façana 1881 i cos adossat a ponent del 1846. La història de la cabana va unida a la del mas. El cairó del mur del migdia duu la data de 1669. Referències
La Carrera (Sant Julià de Vilatorta)

La Carrera és una masia del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici civil. És una masia de planta rectangular, coberta a dos vessants i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a llevant. Presenta diverses etapes constructives que distorsionen l'estructura primitiva. Les edificacions envolten la casa i tanquen la lliça enllosada a la qual s'accedeix a través d'un portalet resguardat per una teulada de ceràmica vidriada. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de fusta, al primer pis hi ha un balcó que comunica amb un cos de porxos, a les golfes s'obre una finestreta. A l'angle nord-est s'hi adossa un cos que ubica un antic forn. La part nord és gairebé cega llevat d'unes obertures de construcció recent. Hi ha una finestra protegida per llangardaixos. A la part de ponent és on millor s'observa l'estructura primitiva i sobresurt una mena de torre coberta a dos vessants. A l'angle Nord-oest hi ha un contrafort. En aquest sector s'adossa el cos de construcció més recent (1950). Hi ha una cabana de planta rectangular (6x8 m), amb una coberta a dos vessants, amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. Consta d'una sola planta i es troba assentada damunt un talús de pedra viva. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de roure; presenta també, un petit ràfec damunt d'una antiga era. El material constructiu és pedra viva unida amb morter de fang i amb algun afegitó de calç. L'estat de conservació no és gaire bo. Història És una masia d'estructura complexa. Les úniques notícies que en tenim són les dates de la mateixa construcció. -Finestra de les golfes: 1799 -Cos adossat a ponent: 1950 -Arrebossat façana: 1984. La història de la cabana va unida a la del mas, i podem situar-la entre el s.XVIII i el s.XX. Referències
Torreta del Clos

La Torreta del Clos és una obra del municipi de Martorell (Baix Llobregat) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Es tracta d'una torre de planta rectangular de formes massisses. Al costat de l'estreta porta d'entrada hi ha una garita per defensar-la. En tot el perímetre de la torre s'obren dues fileres d'espitlleres. A l'interior es poden veure els forats deixats per les bigues en els murs. El coronament és llis excepte en els angles on hi ha uns merlets esglaonats. Història L'origen de la torre és romà, tal com indica les restes ceràmiques que s'han trobat a la seva base, però l'any 1874 es va reconstruir amb motiu de la Tercera Guerra Carlina. Referències
Església de la Mare de Déu de la Salut (Badalona)

L'església de la Mare de Déu de la Salut és un temple parroquial catòlic del barri de La Salut de Badalona, al passeig de La Salut, núm. 38. Pertany a l'arxiprestat de Badalona sud, a l'arquebisbat de Barcelona. Abans de la seva erecció, el barri de la Salut depenia de la parròquia de Sant Josep. La parròquia va ser erigida canònicament el 7 de setembre de 1954 pel bisbe de Barcelona Gregorio Modrego Casaus sota l'advocació de la Mare de Déu de la Salut. Va començar a funcionar amb normalitat el 1955, a partir del 30 de gener, quan en va prendre possessió el seu primer rector, mossèn Miquel Espinosa. A partir del 19 de març d'aquell any s'inicia la celebració de la missa i l'administració de sagraments en un local provisional instal·lat en el núm. 6 del carrer d'Echegaray. El temple i les seves dependències es van iniciar l'any següent: el conjunt parroquial consta d'església, escoles, dispensari, casa rectoral, residència i llar d'infants. Tots van ser projectats per l'arquitecte badaloní Joan Padrós i Fornaguera. La primera pedra es va posar el 4 de novembre del 1956 en presència de les principals autoritats religioses i civils, i va ser beneït el 1958, moment en què estava construïda la nau central. Finalment, es va consagrar el 30 d'agost de 1964. Conserva en el seu arxiu els llibres sacramentals des de 1955. Referències Bibliografia Martí i Bonet, Josep M. Novum Speculum. Les parròquies dels tres bisbats de Barcelona, Terrassa i Sant Feliu de Llobregat. Barcelona: Arxidiòcesi de Barcelona, 2012 [Consulta: 13 febrer 2016]. Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine. Nieto i Sabater, M. Dolors «El fons de l'arquitecte Joan Padrós Fornaguera de l'AHBDN». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 15, 2004. Sadurní i Puigbò, Núria. L'Abans. Recull Gràfic de Badalona (1888-1965). El Papiol: Efadós, 2005. ISBN 84-95550-45-8.
Església de Sant Andreu de la Barca

Sant Andreu és una església al municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una església d'estil historicista, presenta elements ornamentals de tradició romànica i clàssica. És d'una sola nau amb transsepte i cimbori, les capelles estan construïdes entre els contraforts laterals. A la façana principal hi ha la porta d'entrada amb arc de mig punt, i sobre aquesta un rosetó, resultat d'una composició de cercles. L'actual transsepte era la nau de la primitiva església. Es tenen dates del funcionament de la parròquia de Sant Andreu de Saguatosis del 1109. Posteriorment va ser engrandida el 1581. D'aquesta construcció només es conserva dempeus el campanar. L'església va ser reconstruïda al darrer terç del segle xix. Després d'aquesta última reconstrucció se la considerava com la Catedral o Perla del Llobregat. Torre adossada al temple, de base quadrada que a mitjana alçada passa a ser vuitavada. Té un alt sòcol i tres pisos separats per cornises, llisos i només amb petites obertures a la cara de migdia. El darrer pis, construït amb pedra rogenca tallada en carreus petits (els altres pisos estan fets de carreus grans i ben tallats a les cantonades), té finestres gòtiques lleugerament apuntades a cada cara. També a l'obra gòtica tardana pertanyen les gàrgoles del capdamunt, situades als angles. El coronament, de tipus neogòtic, amb teulada d'acordió i torrella al cim, és de la fi del segle xix, quan es reconstruí l'església. Es conserven tres claus de volta de l'església del segle xvi. La de Sant Andreu, titular de la parròquia, és la millor esculpida i la millor conservada. Es troba adossada a la paret exterior de la rectoria. S'hi representa el titular amb la creu en aspa del seu martiri i un llibre a la mà. El volta una sanefa d'ovals d'imitació clàssica. Les altres dues, que fins fa poc també eren al mateix lloc, ara es troben a l'interior del temple, a banda i banda de la porta, en un lloc de difícil visibilitat i sense il·luminació. Una és una Mare de Déu del Roser, amb el típic rosari envoltant la imatge de la Verge i el Nen. A l'altra hi apareix un sant, potser Sant Llop. La pica baptismal tallada d'un un sol bloc de pedra calcària molt fina i blanquinosa.Té forma de copa amb vuit costats. Formada per la base, un llarg coll amb una mena d'astràgal o collarí al punt més estret i la pica o copa de bateig. La base, quadrada, té uns entrants amb motllures gòtiques que permeten el pas a la figura vuitavada. Les arestes dels costats són força marcades. El seu estil, simple i geomètric, és propi de l'art gòtic català. Originàriament i fins ben entrat el s. XX la pica baptismal es trobava a l'entrada de l'església i era utilitzada per a l'aigua beneita, però en els anys seixanta fou traslladada prop de l'altar on s'utilitza com a pica baptismal. Dataria del moment d'engrandiment de l'església el 1581. Referències
Escoles Velles (Sant Andreu de la Barca)

Escoles Velles és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La primera escola pública de què va disposar el poble es conserva pràcticament amb l'estructura original. Només les dues galeries dels extrems, que eren obertes, es van tapar. En aquest edifici, d'estil historicista i de planta baixa, cal destacar els carreus de pedra de les cantonades i els de les divisions verticals. A la teulada, alineat a la façana, hi trobem un escut d'Espanya de mida considerable i per acabar unes boles a cadascun dels vèrtex. Referències
Mosaic terra de la plaça Catalunya (Sant Boi de Llobregat)

La Plaça de Catalunya és una plaça pública que es troba al municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat). El paviment de la plaça inclou un mosaic obra d'Antoni Tàpies que figura inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història A la plaça de Catalunya se celebrà el 11/09/1976 la primera manifestació autoritzada de l'onze de setembre (Diada Nacional de Catalunya) després de la mort de Franco, pel fet de trobar-se enterrat a l'església parroquial de St. Baldiri, Rafael de Casanova, conseller en cap de Barcelona. En iniciar-se el procés d'urbanització de la plaça,l'any 1983 Antoni Tàpies creà un paviment en record d'aquest esdeveniment i dels primers moments de la transició. Per a la seva realització, Tàpies va comptar amb la col·laboració de J. Gardy Artigas. Descripció L'obra de Tàpies consisteix en un mosaic ceràmic sobre el paviment de lloses blanques de la plaça. Les rajoles ceràmiques són de formes irregulars de mida mitjana, tot i que la majoria, rectangulars. Els colors són terrosos, de tons diversos es mouen entre el marró i el beige. De perfil irregular, inclou els traços gestuals característics de l'obra de l'artista, com també la inscripció "Setembre 1976" En un altre punt de la Plaça Catalunya s'hi troba una estàtua dedicada a Oriol Martorell, obra de l'escultor Artur Aldomà Puig (1998), Oriol Martorell va dirigir el cant col·lectiu d'Els Segadors durant la celebració en aquesta plaça de la Diada de l'any 1976. Referències