NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castell de Vergós Guerrejat

El castell de Vergós Guerrejat és un edifici situat a la Plaça de l'Església, número 3, del municipi d'Estaràs, a la comarca de la Segarra, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica ha estat declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Història En els seus orígens formava part del comtat de Berga. La referència més antiga a aquest castell és de l'inici del segle xii. Al testament de Berenguer de Puigverd del 1103 es constata que aquest noble tenia les castlanies de Santa Fe, en nom de Berenguer Ricard, i la de Vergós, en nom d'Hug Arnau. Almenys des de finals del segle xiii o començaments del segle xiv en foren senyors Bernat d'Oluja Sobirana i els seus descendents. Tots els fogatjaments del segle xiv reconeixien la dependència del lloc envers els Oluja. No se sap en quin moment exactament passa el senyoriu a la família Meca, que en fou propietària fins al segle xviii. El 1778 va morir Maria Francesca Meca i de Vega sense fills i la seva herència passà a la família Sabater que ostentaven el títol del marquesat de Capmany. Fins a mitjan segle xix estigué habitat per guardes. Durant els anys noranta del segle XX l'edifici fou comprat per Víctor Badia, restaurador de mobles antics originari de Vallirana; aquest posteriorment el donà a l'ajuntament. Aquest ideà un pla de recuperació de l'edifici per integrar-lo a la ruta dels castells de la comarca. Les obres començaren a finals del 2001 i estava previst que hi tingués cabuda una sala d'exposicions i un centre de restauració de mobles. L'edifici no conserva cap tret romànic del primitiu castell i cal situar la seva remodelació i adaptació com a casa senyorial al llarg dels segles xvi i xvii, dins del barroc català. La casa disposa d'una porta que connecta interiorment amb l'església parroquial de Santa Magdalena. Descripció Es tracta d'una antiga casa senyorial i primitiu castell de poble, situat dalt del turó i adossat a l'església parroquial de Santa Magdalena. L'edifici es presenta actualment reformat, de planta irregular, estructurat a partir de planta baixa, primer i segon pis, ràfec de teula i maó disposat en cantells que ressegueix tot el seu perímetre, i coberta exterior a doble vessant. La porta d'accés és de llinda, i es troba oberta a la plaça de l'Església, accedint-s'hi a partir d'unes escales. Aquesta porta presenta una decoració en escates molt erosionades i, malauradament, ha desaparegut l'escut de la família Meca que estava esculpit al mig de la llinda monolítica. Les primitives finestres encara conserven l'estructura emmarcada amb carreus de pedra picada. Destaca la presència d'una màscara humana, no identificada, esculpida en pedra, situada a un angle de la façana exterior. Finalment, el parament de l'edifici és paredat, amb presència de carreus en les primitives obertures (balcó, finestres i porta d'accés), i als angles de la façana exterior. Referències
Caves Gelamà

Les Caves Gelamà són el celler del Mas Falgàs a Vilajuïga (Alt Empordà). Estan incloses a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya com a element separat del mas. Descripció Són a l'oest del nucli urbà de la població de Vilajuïga, al barri de l'Estació. S'hi arriba pel carrer del General Moragues. Es troben dins de la finca del Mas Falgàs. Són un edifici de planta rectangular, amb coberta de teula a dues vessants, format per planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada al sud, presenta un gran portal adovellat d'arc de mig punt, amb la dovella clau gravada amb les inicials del propietari i l'any de construcció: "RF 1892". Al seu costat, hi ha dues petites finestres apaïsades, amb l'emmarcament motllurat. Al pis hi ha tres finestres rectangulars més, amb la mateixa motllura al marc. La part superior de la façana es resol amb un gran frontó triangular, amb cornisa sobresortida i el nom "CAVAS GELAMÀ" al bell mig. La façana posterior també presenta un portal de mig punt, tot i que bastit amb maons i amb una gelosia a la part superior, coberta amb un vidre. Adossat a la cantonada nord-oest de l'edifici hi ha un altre cos allargat de planta baixa, bastit amb pedra, maons i morter. Davant seu, un gran talús de terra, delimitat per una tanca de pedra, soterra pràcticament tota l'alçada de la planta baixa de les caves. Història A la façana principal, en el portal d'arc de mig punt, a la dovella central es pot apreciar, incisa, la data les inicials del propietari, R. Falgàs i l'any de construcció, 1892: "RF 1892". Referències Enllaços externs http://www.gelama.cat/ Arxivat 2014-10-10 a Wayback Machine. Web de les caves
Cimetière de Reus

Le cimetière de Reus est le cimetière municipal de Reus (Baix Camp), cimetière du patrimoine catalan, classé à l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Personnalités inhumées dans le cimetière Josep Tapiró i Baró (1836-1913), peintre catalan ; .Joan Rebull Torroja (1899-1981), sculpteur catalan ; Antònia Abelló Filella (1913-1984) journaliste et écrivaine féministe républicaine. Références Voir aussi Articles connexes Modernisme catalan Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de la mort Portail de la Catalogne Portail de l’Espagne
Cementiri de Sitges

Cementiri de Sitges (Garraf) és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El cementiri municipal de Sitges està situat a la part posterior de l'ermita de Sant Sebastià. És de planta irregular i combina les sepultures amb zones enjardinades. Hi ha nínxols, tombes i panteons familiars. Aquest monuments funeraris presenten en molts casos mostres molt interessants d'escultura, principalment d'estil vuitcentista i modernista. Història L'antic cementiri de Sitges estava situat al baluard, al costat de l'església parroquial. L'any 1773 el Bisbe de Barcelona, en ocasió d'una visita a la vila, va decidir el trasllat del cementiri a un altre emplaçament. Després d'uns anys, la construcció del nou cementiri va esdevenir una necessitat immediata en ser promulgat, el desembre del 1813, una ordre de la Regència del Regne que prohibia la construcció de cementiris a l'interior de les poblacions. Tot seguit es van realitzar les obres i el 23-2-1814 es va beneir el nou recinte. A partir dels últims anys del segle xix i al llarg del segle XX s'hi ha anat efectuant diverses obres de remodelació i engrandiment. En l'actualitat, el cementiri ha quedat petit; el 1974 es va fer el projecte per un de nou, però les obres es troben encara en una fase molt endarrerida. Entre les persones conegudes enterrades hi ha: Arcadi Mas i Fondevila (Gràcia, Barcelona, 1852 – Sitges, 1934), pintor i dibuixant, fundador de l'Escola Luminista de Sitges Miquel Utrillo i Morlius (Barcelona, 1862 - Sitges, 1934), pintor, decorador, crític d'art Joaquim Sunyer i de Miró (Sitges, 1874 - Barcelona, 1956), pintor Pere Jou i Francisco (Gràcia, Barcelona, 1891 – Sitges, 1964), escultor Alfred Sisquella i Oriol (Barcelona, 1900 – Sitges, 1964), pintor José Zamora Vaxeras (Madrid, 1889 - Sitges, 1971), pintor, dissenyador de moda i escriptor Emili Grau i Sala (Barcelona, 1911 — 1975), pintor Ángeles Santos Torroella (Portbou, Alt Empordà, 1911 – Madrid, 2013), pintora Galeria Referències
Hřbitov Sitges

Hřbitov Sitges je hřbitov města Sitges, zahrnutý v soupisu architektonického dědictví Katalánska. Popis Městský hřbitov Sitges přiléhá k zadní straně kaple sv. Sebastiána. Je nepravidelného půdorysu a kombinuje hroby se zahradní úpravou. K dispozici jsou výklenky, hrobky a mauzolea pro rodiny. Tyto pohřební památníky, v mnoha případech s velmi zajímavými skulpturami, jsou většinou ve stylu 19. století a modernistické. Historie Starý hřbitov byl umístěn v Sitges v těsné blízkosti farního kostela. V roce 1773 biskup z Barcelony, u příležitosti návštěvy města, rozhodl přenést hřbitov na jiné místo. Po několika letech se výstavba nového hřbitova stala nutnou po zákazu hřbitovů uvnitř měst. Nový hřbitov byl otevřen roku 1814. V 19. a 20. století byly prováděny různé renovace a rozšíření. V současné době je hřbitov už příliš malý. pohřbení Arcadi Mas i Fondevila (Gràcia, Barcelona, 1852 – Sitges, 1934), malíř Miquel Utrillo i Morlius (Barcelona, 1862 – Sitges, 1934), malíř Joaquim Sunyer i de Miró (Sitges, 1874 – Barcelona, 1956), malíř Pere Jou i Francisco (Gràcia, Barcelona, 1891 – Sitges, 1964), sochař Alfred Sisquella i Oriol (Barcelona, 1900 – Sitges, 1964), malíř Emili Grau i Sala (Barcelona, 1911 — 1975), malíř Ángeles Santos Torroella (Portbou, Alt Empordà, 1911 – Madrid, 2013), malířka Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cementiri de Sitges na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hřbitov Sitges na Wikimedia Commons
Cementiri de Viladamat

Cementiri de Viladamat és una obra de Viladamat (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al nord del nucli urbà de la població de Viladamat. Des de la carretera GIV-6301 en direcció a l'Armentera, s'agafa un trencall a mà dreta que hi condueix. El recinte és de planta rectangular delimitat per una tanca d'obra, a la que s'adossen les filades de nínxols. Tot l'espai central queda lliure i està organitzat en carrers pavimentats decorats amb zones verdes. El cementiri compta amb una capella-sala pròpia, situada a la part de llevant del recinte, a l'altra banda de la porta d'accés, aquesta és de planta rectangular, coberta amb una gran volta de canó bastida amb maons disposats a pla i sostinguda amb murs bastits en pedra desbastada i abundant morter. La façana principal presenta un gran portal d'arc de mig punt bastit també amb maons i una obertura circular actualment tapiada. La part destacable del recinte és la porta d'accés. Es tracta d'un petit cos rectangular amb teulada de dues vessants, format per dues habitacions laterals que delimiten un passadís central, que dona accés al recinte. La porta és d'arc de mig punt bastit amb maons, tot i que a l'exterior es troba emblanquinada, de la mateixa manera que la resta de la tanca. Emmarcant la porta hi ha dues finestres cegues de punt rodó. Les tres obertures presenten, a la part superior, una motllura decorativa acabada en mènsules. Coronant el conjunt hi ha una cornisa motllurada rematada amb un frontó semicircular. Cal destacar la porta de ferro treballat, amb l'any 1931 integrat a la reixa. Història La majoria dels cementiris creats al llarg del segle xix i XX segueixen una mateixa estructura. Un espai destinat a l'administració, una plaça per als carruatges/cotxes, un edifici destinat a dipòsit de cadàvers, una fossa comuna -per a les persones que no tenien nínxols ni panteó-, parcel·les i nínxols particulars, una capella, un espai per a nonats, etc. La zona dels nínxols i els panteons sovint es resolia en un clos amb jardí. Com la majoria de cementiris municipals cal cercar el seu origen en la disposició reial de Carles III, que a finals del segle xviii ordenava la construcció dels cementiris fora de les poblacions adduint raons higièniques i sanitàries. Però tot i aquesta disposició la creació dels nous cementiris no es va generalitzar fins a la segona meitat del segle xx, i en algunes poblacions el segle xx. Referències
Cementiri de Vilaür

El Cementiri de Vilaür és una cementiri del municipi de Vilaür (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al nord del nucli urbà de la població de Vilaür, al costat de l'antiga carretera GIV-6226, actualment remodelada, agafant un trencall a mà esquerra en sortir de la població. Descripció És un recinte de planta més o menys rectangular, amb una zona enjardinada al mig. Al seu voltant hi ha un carrer pavimentat, que dona accés als dos cossos allargats on hi ha els nínxols, adossats als murs de tanca. Els nínxols genuïns estan situats a la banda ponent. Presenten un coronament a manera d'arc conopial rematat amb una creu. Estan numerats i emblanquinats. Tot el conjunt està envoltat d'una tanca perimetral emblanquinada, amb un gran portal d'accés rectangular rematat amb un frontó motllurat i els brancals decorats a manera de pilastres. Al mig del frontó hi ha la data d'inauguració del recinte, 1928, i està coronat amb una creu de ferro decorada. A tocar del recinte, a la part de llevant hi ha una petita construcció de planta rectangular, coberta amb una volta rebaixada bastida amb maons disposats a pla. Presenta una gran porta rectangular i una finestra circular al damunt. Està arrebossada i pintada de blanc. Referències
Centre Catòlic (Manlleu)

El centre Catòlic és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha tres entrades: la central, de testera plana amb un rosetó semicircular al timpà; les dues laterals són de construcció de totxo i de testera recta. Unes motllures rectes de totxo separen la planta del primer pis -on s'hi obren dues balconeres a banda i banda- del frontó de la porta central. Tot aquest nivell està construït amb totxo, deixant a la vista el material. El segon pis està format per una balconada de tres finestres decorades amb entaulament de frontó doble, sostingut per dues mènsules treballades en baixos relleus i de fris llis. A la part superior de la façana hi ha dos trams d'arqueries de mig punt cegues i una fornícula al centre. La façana acaba amb una barana de gelosies. Història El sistema polític de la Restauració, encara que havia entrat en crisi, es podia considerar plenament vigent fins a les primeres dècades del segle xx. la societat estava polaritzada: per una banda els industrials amb el suport explícit de l'església, i de l'altra els nuclis obrers. El Centre Catòlic, igual que la fundació de la Caixa d'Estalvis, correspon a la iniciativa dels industrials i de l'església de fomentar el catolicisme entre els obrers, per tal d'apartar-los de les associacions obreres que començaven a causar un fort impacte social a l'època. L'arquitecte del Centre Catòlic, Josep Illa, formava part del grup d'arquitectes que transformaren els principals carrers de Manlleu a principis de segle per encàrrec dels industrials de l'època. Construí 41 cases a Manlleu. Referències
Lo Sindicat (Amposta)

Lo Sindicat és un edifici d'Amposta (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular irregular, de planta baixa, primera planta i teulada a dues aigües. Destaca la façana principal, organitzada simètricament, amb cinc portes a la planta baixa, la central més gran, totes coronades pel mateix motiu ornamental, un semi medalló amb rams vegetals, encara que els emmarcaments superiors de les quatre laterals, d'arc rebaixat amb clau central, són diferents al de la central. El pis presenta tres balcons, un central petit amb una porta i els laterals més grans amb dues portes, i amb un emmarcament més voluminós que les portes de la planta baixa. Tot el conjunt és rematat per una senzilla cornisa i per una barana calada amb els motius circulars ja vistos a la casa Morales Talarn, i centrada per un frontó de línies rectes i corbes. Història Fou edificat el 1920 com a seu del Sindicat Agrícola Catòlic d'Amposta, fundat el mateix any, amb cafè, pista de ball i cinema, conegut com a cinema Olímpia. El 1945 es va dissoldre el Sindicat Agrícola Catòlic, però va seguir funcionant com a cinema fins als anys vuitanta. Posteriorment la planta baixa es va habilitar com a oficina de l'INEM. L'any 2015 l'edifici fou adquirit per l'Ajuntament d'Amposta per albergar-hi dependències municipals, i sotmès a una profunda rehabilitació. Referències
Clos Rahola

Clos Rahola és una obra de Roses (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada a l'est del nucli urbà de la població de Roses, en un dels vessants situats damunt la cala Pelosa, dominant un ampli panorama sobre el paisatge de cala Montjoi i del Cap Norfeu. Casa unifamiliar exempta d'estiueig, que presenta una planta irregular fruit de la construcció a base de volums cúbics superposats a diferents nivells i adaptats al terreny costaner on s'assenta la construcció. Exteriorment, la construcció es troba emblanquinada i presenta les cobertes planes a tots els pavellons que la conformen, amb grans finestrals i obertures de vidre de secció rectangular, protegides per persianes de lamel·les horitzontals orientables de fusta. Aquests trets remeten a una clara referència a la tradició mediterrània. Pel que fa a la distribució dels diferents espais destaca un pavelló on s'ubica el garatge i des d'ací, una escala que baixa al portal del jardí, tancat en un costat de la casa. L'accés divideix l'espai de sala d'estar de la zona de menjador i cuina, mentre els dormitoris es disposen en un pavelló més baix. Des del menjador, una escala baixa vers un altre pavelló on hi ha un estudi. La relació volumètrica entre l'edifici i el jardí es troba configurat entorn de les restes de conreus tradicionals, amb marges de paret seca. Història La casa de la cala Pelosa constitueix el primer treball de l'arquitecte Victor Rahola i respon a un encàrrec de la seva pròpia família. Referències
Convent de les Carmelites Teresianes (Amposta)

El Convent de les Carmelites Teresianes és un edifici d'Amposta inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós, convent i escola, de planta rectangular en forma de "U", emmarcant per tres costats un pati interior, i el quart costat tancat per una tàpia. És un edifici de planta baixa i pis, amb un altre pis més a l'interior, amb cobertura plana. Destaca la façana principal, de gran sobrietat, dividida en dos grans registres horitzontals on s'obren finestres amb emmarcaments senzills, de pedra a la planta baixa i d'arrebossat al pis superior, una cornisa simple i una barana molt senzilla, sobresortint únicament les pedres cantoneres, o motllures en pedra de les cantonades. A la banda dreta d'aquest edifici es troba l'edifici nou de l'escola, edificació moderna en la qual únicament destaca una part de la secció superior amb grans finestrals i lleugerament inclinada. A l'interior destaca un pati, així com tot el seu emmarcament, on hi ha una mena de galeria oberta, amb terrassa superior amb baranes que presenten una ornamentació de motius corbs estilitzats amb reminiscències de fulles. Totes les parets exteriors d'aquesta part interior són pintades de calç amb tons beix clars. Història La fundació de l'ordre a Amposta data del 1904. El solar per a la construcció del convent sembla que anteriorment formava part d'algun sequer d'arròs. Fou comprat a bon preu a causa de la semidonació que en va fer la propietària. Ja des del primer moment funcionava com a convent i escola. Durant la Guerra Civil no va sofrir grans desperfectes. Després de la guerra va reprendre l'activitat, fonamentalment la docent i entre els anys 1955 i 1965 es construeix un edifici annex a la dreta de la façana principal i situat a la cantonada del carrer Palau i Quer, que feia les funcions exclusives d'escola, a més del braç dreta de la "U" de l'edifici base, i també un nou pavelló que servia com a guarderia infantil. L'any 1999, l'activitat pedagògica i el convent es va traslladar a un nou edifici als afores d'Amposta. El 2018, l'Ajuntament d'Amposta adquirí l'edifici amb intenció de rehabilitar-lo i encabir-hi instal·lacions municipals. Referències
Convent de les Germanes Clarisses (Balaguer)

El convent de les Germanes Clarisses és un edifici del municipi de Balaguer (Noguera) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Convent de planta rectangular, fet amb pedra, té quatre trams, al primer es pot veure la pedra, mentre que als altres es troba arrebossada. Els llocs per on entra la llum són finestres, totes amb reixes. A les cantonades dels murs hi troben carreus molt ben treballats. Al voltant de les finestres hi ha una cornisa plana que serveix com a decoració, com es pot veure, aquesta decoració és molt senzilla a tots els llocs del convent. La porta d'accés al convent és molt senzilla, i a sobre hi ha una placa amb inscripció. L'edifici és contigu al santuari del Sant Crist de Balaguer, on hi ha una finestra amb reixa perquè les monges poguessin assistir als oficis sense abandonar la clausura. Actualment, també hi ha una hostatgeria en l'edifici que tenien els bisbes d'Urgell a Balaguer. Història La fundació històrica del monestir de Santa Clara de Balaguer, és a dir, la fundació primera, garantida amb documents, és de l'any 1351, deguda a les disposicions testamentàries del comte d'Urgell, l'infant Jaume. La Clerecia i el Consell de la Ciutat de Balaguer acordà de donar a les Monges Clarisses fundadores del nou monestir l'església parroquial de Santa Maria d'Almatà, el veí cementiri i la casa antiga de la confraria, per a convertir-la en convent. Cap a l'any 1610, el monestir estava quasi enterament derruït i no restava més que una monja, que per disposició del bisbe de la Seu passà a viure a casa d'un parent seu de Balaguer. El 3 de maig de 1617, amb autorització de Roma, d'acord amb el bisbe de la Seu, fra Bernat de Salvà, Framenor Observant, i els Magnífics Paers de Balaguer, hom començà a reconstruir la nova fàbrica del monestir de Santa Clara. A la capella del cor baix del santuari del Sant Crist es conserva la imatge de la Mare de Déu d'Almatà, talla de fusta policromada del segle xiv, que la tradició diu que era portada pels comtes d'Urgell a les batalles. Referències
Convent de Sant Domènec de Balaguer

Sant Domènec o Sant Domingo és un antic convent situat extramurs de la ciutat de Balaguer, a la riba esquerra del Segre, a l'antiga horta de Balaguer. L'església, d'estil plenament gòtic, respon a la tipologia d'edificis de nau única amb capelles laterals entre contraforts, de la qual resulta un ampli espai únic al seu interior. La nau és capçada per un absis poligonal de set costats, amb finestrals als tres trams centrals, i cobert, com les capelles laterals, amb volta de creueria. La nau, que té coberta de fusta sobre arcs diafragma lleugerament apuntats, fou escurçada per alguna destrucció, la qual cosa comportà la construcció d'una nova façana, datada el 1716. Però l'element més destacat del convent és el seu magnífic claustre gòtic, bastit probablement entre 1333 i 1350 i que guarda una gran similitud amb el de Sant Francesc de Mallorca. És format per quatre galeries d'esveltes columnes que sostenen arcs apuntats amb un calat trilobulat, amb els carcanyols també calats com una claraboia trilobulada. El convent de Sant Domènec fou erigit al segle xiv per disposició testamentària del comte Ermengol X d'Urgell (1314), que assignava una forta quantitat de diners per a la construcció de l'església. Malgrat tot, sembla que les obres no s'iniciaren fins al 1323, i que a partir d'aquesta data avançaren molt lentament, ja que els documents assenyalen que el 1350 l'església encara no estava enllestida i que el 1387 encara no s'havia cobert. Tanmateix, de fet, des del 1323 ja hi residia una comunitat de frares dominicans, que perdurà fins a l'exclaustració de 1835. A partir d'aquesta data l'edifici conegué diverses i constants utilitzacions. Després de ser convertit en hospital, els jesuïtes s'hi instal·laren entre els anys 1862 i 1868. Posteriorment, fou adquirit pels franciscans (1881), que no han deixat d'ocupar-lo fins a l'actualitat. Notes