NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Vicenç de Maià de Montcal

Sant Vicenç és una església parroquial del poble de Maià de Montcal. Fou restaurada el 1978 coincidint amb el mil·lenari de la primera cita documental del temple. La construcció que ha arribat fins als nostres dies és, però, romànica, del segle xii. Arquitectura El temple és d'una sola nau amb volta de canó apuntada i capcer semicircular. Una cornisa, que ressegueix tot l'edifici, marca l'alçada de l'església avanç del seu realçament. A ponent i damunt la porta principal hi ha un campanar que no és de la construcció original sinó que es va fer en la fase d'ampliació aprofitant una part de l'espadanya original; és de secció quadrada amb teulat a quatre vessants i obertures d'arc de mig punt per les campanes. El perímetre de l'absis és recorregut per un fris sustentat per cinc mènsules esculturades que representen: un cap d'home, una gran fulla amb els nervis molt marcats, fulles d'acant, un home portant quelcom a les espatlles i un àngel amb les ales esteses. La porta al mur de ponent i formada per arcs en degradació, llum rectangular, llinda i timpà llis, tot protegit per un guardapols semicircular. La porta guarda el forrellat fet de ferro forjat que probablement és coetani a la construcció del temple. Els dos batents de la porta estan recoberts completament per planxes de ferro subjectats i reforçats per claus; al centre es troba el passador que té l'extrem amb forma de cap de serp i les anelles que l'aguanten estan decorades amb motius de cercles. Història L'església de "Sancti Vicencii in villa Maliano" s'esmenta l'any 978, en la donació feta pel comte Miró Bonfill al monestir de Sant Pere de Besalú. El topònim del lloc, al llarg del segle xi, ve documentat com a "Maliano" (1011) o "Malano" (1027), però de l'església no torna a haver-hi referències fins al 1175, citada com a "Sancti Vicencio de Maiano" en el testament d'Hug, vescomte de Bas, el qual llegà deu sous a l'esmentada parròquia. El 1362 surt com a "Santi Vicenccii de Mayano", denominació que apareix ja igualment escrita en la centúria anterior. Les visites parroquials dels anys 1851 i 1858 fan constar el bon estat de la parròquia, això reflecteix l'ús constant que s'ha fet d'ella. Referències
Sant Vicenç de Palmerola

Sant Vicenç de Palmerola és una església romànica de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Entre els quilòmetres 2 i 3 de la carretera que, deixant enrere Borredà, al quilòmetre 9 té la veïna església de Santa Maria de Matamala, s'enfila un camí carreter que, després de la forta pujada, arriba al mateix punt del castell. Junt al castell, hi ha l'església antiga, dedicada a Sant Vicenç. "La vella església parroquial, dedicada a Sant Vicenç -comenta Botet,a començaments del segle actual-, s'aixeca quasi isolada sobre un serrat prop de les despulles d'un antic castell senyorial; la nova, voltada d'algunes cases, està més al fons de la vall". Història L'historiador Monsalvatge escrivia el 1910 que l'església de Sant Vicenç de Palmerola i la seva filial de Sant Julià de Palmerola ("Palmerola sive Palmerola": 839) -o de la Moreta- "son las dos únicas iglesias que hay en la provincia de Gerona que pertenencen al obispado de Solsona". El rei Martí l'Humà, el 1398, incorporà a la Corona la parròquia de "Sancti Vincencii de Palmerola". Antic de Palmerola, donzell, el 1554 demanava al prior de Sant Jaume de Frontanyà que proveís l'església parroquial de Sant Vicenç de Palmerola. L'hereva d'Antic de Palmerola fou Helena de Palmerola, qui es casà amb Jaume d'Alamany Descatllar, introduint-se així en aquesta línia familiar. Referències
Sant Vicenç de Torrent

Sant Vicenç de Torrent és una obra de Torrent (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una nau amb capelles laterals i capçalera poligonal de cinc cares. A la façana occidental hi ha la portada, rectangular, amb frontó i fornícula sense imatge; la decoració hi és de relleus geomètrics i esferes, amb un rosetó senzill. Té un campanar de torre, de planta quadrada, a migdia; amb arcades de mig punt. A l'interior, hi ha voltes de llunetes i arcs de mig punt a la nau, a capçalera i capelles laterals. L'aparell és de rebles i morter, amb carreus a les cantonades. Història A la cara exterior del mur de capçalera hi ha una làpida commemorativa de l'erecció del temple: DIA 13 AGOST DE /1724FONXH POSA/DA LA PRIMERA PEDRA/DE ESTA YGLESIA PER /LO RN DR EMANUEL/ OLLER I COLOM / NATURAL / DE EST LLOCH DE /TORRENT. Sobre la inscripicó hi ha, en baix relleu, una creu de Malta i els atributs del martiri del patró: la palma, la mola i unes graelles. El lloc de torrent i el veí des Torrentí s'esmenten en una butlla del papa Benet VIII de l'any 1017 que confirma les possessions que hi tenien els monjos de Sant Esteve de Banyoles. L'església de Sant Vicenç de Torrent és citada als nomenclàtors de la diòcesi gironina de finals del segle XIV: Eccelsia parrochialis sancti Vincentii de Torrente. Referències
Sant Vicenç de Vilamalla

Sant Vicenç de Vilamalla és una església del municipi de Vilamalla (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Vicenç de Vilamalla està situada a l'extrem nord del poble. És un edifici d'una sola nau sense absis. La volta de la nau és apuntada. La façana d'accés, situada a ponent, té la portada amb arcs de mig punt en degradació, llinda i timpà llis. Al centre de la façana hi ha un rosetó molt senzill, i a la part superior, tres pilastres de base d'un campanar de paret que no tenen els arcs de coronament. En el mur meridional podem veure una finestra de doble esqueixada ia rcs de mig punt. El mur lateral nord és apuntalat per tres contraforts, i a la capçalera hi ha un rosetó idèntic al de la façana. Història La parròquia de Sant Vicenç de Vilamalla és esmentada documentalment des del segle x. L'edifici del temple segurament data del segle xiii, ja que la seva tipologia és característica de les esglésies bastides durant la darrera època del romànic. Referències
Santa Agnès de la Farrera dels Llops

Santa Agnès de la Farrera dels Llops és una església romànica del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós romànic d'una nau amb absis semicircular, el qual era il·luminat per dues finestres d'una sola esqueixada. La coberta era totalment esfondrada i s'ha restaurat. És una construcció rústega de pedres unides amb fang. Té la portada oberta al mur S i és adovellada. Hi ha una biga escairada encastada a l'absis que conserva decoració d'escuts de colors blau, vermell i negre. Documentada en l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, sembla que antigament fou església parroquial. Referències
Santa Agnès de Malanyanes (església)

Santa Agnès de Malanyanes és una església situada a Santa Agnès de Malanyanes, al terme municipal de la Roca del Vallès protegida com a bé cultural d'interès local. És un edifici de nau única amb coberta de volta apuntada. Presenta quatre capelles laterals, tres amb volta d'aresta i una altra coberta amb cúpula. Té un absis carrat i presbiteri amb volta de creueria. La portada és d'arc apuntat amb decoració floral i carasses, coronada per un ull de bou, davant seu hi ha un pòrtic sostingut per columnes i cobert amb teulada de fusta. Al campanar hi ha espitlleres i finestres, hi ha sis obertures d'arc de mig punt fetes amb maó. A l'altar major hi ha el retaule major de Santa Agnès, realitzat l'any 1681 per Jaume Roig i daurat per Joan Colubran. El sagrari és de principis del segle xvii. A la capella de l'esquerra hi ha el retaule de Sant Bartomeu, de 1705. La primera notícia documental data de l'any 1022, tot i que és possible que existís amb anterioritat. Segons Baulies el primer document seria del 932. L'edifici primitiu és del segle xii o XIII i se'n conserva la portada (1306) i la nau. Posteriorment es va reformar i ampliar. L'any 1559 es va construir la capella del Roser, el 1627 la de Sant Isidre, l'any 1705 la de Sant Bartomeu i el 1765 la del Sant Crist. El campanar palesa dues fases, una més antiga de tipus romànic i l'altra del segle xvi. Notes
Iglesia de Santa Inés de Malenyanes

La iglesia de Santa Inés de Malenyanes​ (en catalán: església de Santa Agnès de Malanyanes) es una iglesia situada en el término municipal de La Roca del Vallés protegida como Bien Cultural de Interés Local. Es un edificio de nave única con cubierta de bóveda apuntada. Presenta cuatro capillas laterales, tres con bóveda de arista y otra cubierta con cúpula. Tiene un ábside y presbiterio con bóveda de crucería. La portada es de arco apuntado con decoración floral, coronada por un ojo de buey. Delante de ella tiene un pórtico sostenido por columnas y cubierto con tejado de madera. En el campanario hay aspilleras y ventanas, tiene seis aberturas de arco de medio punto hechas con ladrillo.​ En el altar mayor se encuentra el retablo mayor de Santa Inés, realizado en 1681 por Jaume Roig y dorado por Joan Colubran. El sagrario data de principios del siglo XVII. En la capilla de la izquierda se encuentra el retablo de San Bartolomé, de 1705.​ La primera noticia documental data del año 1022, a pesar de que es posible que existiera con anterioridad. Según Baulies el primer documento sería del año 932. El edificio primitivo es del siglo XII o XIII y se conserva la portada (1306) y la nave. Posteriormente se reformó y amplió. En 1559 se construyó la capilla de Rosario, en 1627 la de San Isidro, en 1705 la de San Bartolomé y en 1765 la del Santo Cristo. El campanario presenta dos fases de construcción, una más antigua de tipo románico y la otra del siglo XVI.​ Véase también Retablo de Santa Agnès de Malanyanes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Inés de Malenyanes.
Santa Anna d'Argelaguer

Santa Anna d'Argelaguer és un monument del municipi d'Argelaguer protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Capella situada a la sortida est del nucli urbà d'Argelaguer, fou restaurada l'any 1975 pels veïns del poble. És d'una nau, amb volta de canó. L'absis se situa al llevant, és semicircular i no té cap obertura o finestra. A migjorn hi ha una finestra i, e l'extrem oest, una masoveria annexionada als murs del temple. La porta d'entrada, a ponent, està adovellada i a la fusta es pot llegir "ME FESIS AÑ 1848". Història L'altar major i el mobiliari complementari són fets amb elements procedents d'una premsa d'oli. Tot i la seva planta i carreus romànics, la capella de Santa Anna ha passat desapercebuda al llarg de la història com ho demostra la manca de notícies documentals sobre el seu passat. Referències
Santa Anna de Cortscastell

Santa Anna de Cortscastell era l'església del poble de Cortscastell, sufragània de la parroquial de Pujol, romànica, de l'antic terme municipal de Peramea, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al nord del poble de Cortscastell, un xic apartada i enlairada. Al segle x, ja es tenen notícies d'aquesta església i lloc, i és esmentada al llarg dels segles xi i xii, sempre en relació al domini que hi exercia el Monestir de Gerri. Després no se'n tenen més notícies fins al segle xix, quan apareix com a sufragània de la parròquia de Pujol. Descripció Diminuta església dedicada a Santa Anna. D'una sola nau, rematada per un absis semicircular a l'extrem oriental en el que no s'observa l'existència de cap finestra. Al costat meridional s'obre la porta, de reduïdes dimensions, al temps que una altra més gran s'obre als peus de la nau, formant un petit àmbit de poc més d'un metre d'ample i llarg, aconseguit en el gruix considerable del mur, disposat a mode d'atri i que comunica amb una petita habitació annexionada en un moment posterior a l'església, que es troba actualment enfonsada i que es comunica directament pel sud amb l'exterior. A l'angle Sud-oest de la nau s'aixeca un petit cloquer circular d'un pis i cobert per una diminuta coberta de teula. L'interior de la nau, que amida 3 m d'ample x 5 m de llarg, es troba dividit en tres curts trams per dos arcs de diafragma apuntats i amb una lleugera forma de ferradura. L'absis fa 2,3 m d'amplada. Aquesta església contenia una imatge romànica de la Mare de Déu que avui dia es conserva al Museu Diocesà d'Urgell. És una talla de fusta policromada de la Mare de Déu asseguda en un tron amb l'Infant damunt de la falda, centrada, els braços del qual no s'han conservat. La Mare de Déu, que és llargaruda, molt més alta que ampla, sosté una bola del món a la mà dreta. Història El temple ha estat restaurat els darrers anys del segle xx, després d'haver estat en ruïnes, i actualment és més visible l'obra original romànica que, anys enrere, quedava mig amagada per les modificacions realitzades a l'església al llarg dels segles. Tot plegat fa veure un conjunt del segle xii amb modificacions posteriors. Referències Bibliografia Adell i Gispert, Joan-Albert [et al.]. «Santa Anna de Cortscastell (abans Santa Maria)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 216-217 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Santa Anna de Llavorsí

Santa Anna de Llavorsí és l'església parroquial del poble de Llavorsí a la comarca del Pallars Sobirà. És al centre del poble. D'ella depenien les altres capelles dels entorns, com la romànica de Santa Eulàlia i la de Santa Llúcia. Descripció Església de tres naus, més elevada i espaiosa la central, cobertes amb voltes de canó i acabada la principal a l'extrem Nord-est amb un absis semicircular. La façana sota el pinyó que forma la coberta de pissarra a dues aigües, situada a l'extrem de les naus, presidint una petita placeta. En aquesta s'obren tres arcs de mig punt, protegit el central per una petita barbacana de llicorella. A través d'aquest i d'un petit atri s'accedeix a l'interior de l'església. A la part superior de la façana s'obren, al centre, un rosetó, i als laterals dues finestres de mig punt. A l'esquerra s'aixeca el campanar rematat per un agut capitell de llicorella. L'església ha estat objecte d'una restauració en la que s'ha aixecat l'arrebossat que cobria les parets externes, deixant la pedra vista. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Llavorsí». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Anna de Llavorsí en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Anna del Saió

Santa Anna del Saió és una capella de Santa Margarida de Montbui (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella rural de planta rectangular, d'origen romànic i modificada en profunditat posteriorment. Molts dels carreus corresponents a l'antiga construcció romànica; un d'ells porta dues estrelles d'arcs de cercle tallades a bisell. Els murs estan construïts amb obra feta de pedra amb morter, però també de pedra desbastada, aprofitada de la capella romànica. Cal situar l'última construcció entre els segles xvii-xviii. El cementiri, la sagristia i el campanaret són construccions modernes. Al costat de migdia hi ha una porta adovellada i hi ha contraforts als costats del nord i sud. La coberta és de teula àrab i l'interior és en volta d'aresta construïda amb rajols i enguixat. Referències
Santa Bàrbara de Vilancòs

Santa Bàrbara de Vilancòs és una església d'origen romànic del poble de Vilancòs, pertanyent a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça, actualment dins del municipi de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. L'església de Santa Bàrbara de Vilancòs presenta unes característiques molt semblants a les de Sant Quiri de Sas. Amb prou feines es tenen notícies d'aquesta església. Bibliografia BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Julià de Sentís", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Mercat de Santa Caterina

Le Marché de Santa Caterina (en catalan, Mercat de Santa Caterina) est un marché couvert de Barcelone. Bâti en 1844 et restructuré en 2005 sur un ancien couvent, qui lui a donné son nom, il est le marché couvert le plus ancien de la ville. Le marché de Santa Caterina, aménagé par les architectes Benedetta Tagliabue et Enric Miralles, est un bâtiment isolé situé à proximité du Palau de la Musica Catalana, de l'église Santa María del Mar et de la Cathédrale gothique. Histoire et description Le Couvent de Sainte Catalina, établi en 1243 a été détruit en 1837, un an après le désamortissement espagnol. A son emplacement, entre 1844 et 1848, a été construit le marché, selon un projet néoclassique de Josep Mais i Vila et Josep Buxareu. Le bâtiment a été entièrement restructuré entre 1997 et 2004. Du bâtiment néoclassique original sont conservées la façade principale et les latérales, à arcades. La façade postérieure a été incluse dans la rénovation de 2005. Cette façade n'est pas une ligne droite comme les autres mais fait une diagonale et est constituée de lamelles de bois. La partie inférieure est une grande vitrine de verre avec des colonnes de fer. La partie supérieure reprend les formes des courbes du toit et est décorée de rectangles de bois. Le toit ondulant est l'élément le plus spectaculaire de la nouvelle structure. L'extérieur du toit est couvert par une mosaïque en céramique de 4.200 mètres carrés avec les couleurs des fruits et les légumes. Au cours des travaux sont apparus divers restes archéologiques de l'ancien couvent de Santa Caterina, qui sont laissés visibles dans le sous-sol du marché, comme partie du Musée d'Histoire de Barcelone (MUHBA). Références Liens externes Web oficial MUHBA Santa Caterina Quartier de la Ribera Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera Source de traduction (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Mercado de Santa Caterina » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du commerce
Mercato di Santa Caterina

Il Mercato di Santa Caterina (in spagnolo: Mercado de Santa Catalina e in catalano: Mercat de Santa Caterina) è un mercato che si trova nel quartiere di Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera della città di Barcellona. Costruito tra 1844 e 1848 sul luogo di un antico convento, dal quale ha ereditato il nome, è il più antico mercato coperto della città. Il mercato di Santa Caterina è un unico edificio che occupa un isolato tra il viale Francesc Cambó e le strade di Freixures, in Giralt el Pellisser e Colomines. È molto vicino a Via Laietana e alla Cattedrale. Il mercato ha subito una profonda riforma tra 1997 e 2004, progettato da Enric Miralles e Benedetta Tagliabue. Uno dei cambiamenti più significativi è stato il nuovo tetto colorato, ispirato al trencadís di Gaudí. Durante il corso dei lavori, sono comparsi vari resti archeologici del vecchio convento, attualmente visibili nel sottosuolo del mercato, come parte del Museo di storia di Barcellona. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mercato di Santa Caterina Collegamenti esterni (ES) Web oficial, su mercatsantacaterina.com. (ES) MUHBA Santa Caterina Archiviato il 4 gennaio 2017 in Internet Archive.
Santa Cecília de Beders

Santa Cecília de Beders és una petita església romànica de Beders, al municipi de Bellver de Cerdanya (Cerdanya). Santa Cecília de Beders, que depèn de l'antiga parròquia de Coborriu de Bellver, és citada a l'Acta de consagració de la Catedral d'Urgell (839). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La construcció actual és d'una sola nau coberta amb un embigat de fusta a dues aigües, substituint la volta de canó, i absis semicircular llis amb finestra esqueixada. En la restauració s'ha recuperat l'absis que havia estat reconvertit en sagristia separant-lo de la nau per una paret. L'aparell de l'absis, del segle xii, és més regular que el de la resta de l'edifici que respon a una reconstrucció més tardana de la nau i explica la insòlita ubicació de l'entrada al costat nord. El campanar és d'espadanya amb un sol forat. El portal està situat al mur de tramuntana. A l'interior de l'absis, cobert amb quart de circumferència, s'hi aprecien, sota la capa d'enguixat, restes de pintura vermella. Referències
Santa Cecília de Montardit de Dalt

Santa Cecília de Montardit de Dalt és l'església parroquial del poble de Montardit de Dalt, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a l'extrem sud-oriental del poble, al costat del cementiri. Església parroquial, tenia com a sufragànies les de Sant Pere de l'Hostal i Santa Coloma de Llarvén, a Montardit de Baix, així com l'ermita de la Mare de Déu del Soler i l'antiga església de la Santa Creu d'Enviny. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Església de tres naus de les quals la central és de majors proporcions i alçada, amb un pis superior sobre les dues laterals. A cadascuna d'aquestes s'obre una galeria. La capçalera és rectangular i està orientada. Les naus estan cobertes amb voltes d'aresta. La porta es troba a la façana de ponent. Molt senzilla, es tracta d'un arc de mig punt format per dovelles ben tallades. A la mateixa façana s'hi obre, per damunt de la porta, una petita rosassa i a la dreta s'aixeca la torre-campanar de secció quadrangular que es transforma en octogonal a partir del nivell de la coberta de llicorella. De la parròquia de Santa Cecília depenen les esglésies de Ribera de Montardit i de Llarvent. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Vegeu també El Sant Crist de Montardit de Dalt Enllaços externs Santa Cecília de Montardit de Dalt en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Cecília de Puiforniu

Santa Cecília de Puiforniu és l'església del poble de Puiforniu, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni. És a l'extrem nord-est del poble, a l'extrem de llevant del petit pla on s'assenta Puiforniu. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Soriguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Cecília de Puiforniu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya