NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Celler del Barber

El Celler del Barber és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una nau aïllada de planta rectangular, aproximadament 18 m de llargada i 10 m d'amplada, l'eix de la qual correspon a l'est-oest. És una construcció semisoterrada, ja que en els seus costats est i nord la cota del terreny és més elevada que en els costats sud i oest. A la part interior es divideix en dos nivells horitzontals, però que no ocupen tota la superfície de la nau. Al nivell més alt, que correspon al sostre dels cups, s'hi s'accedeix des de l'actual rambla de Mn. Jaume Tobella, per un portal d'arc escarser (al seu costat esquerre n'hi ha una altra d'igual tapiada d'antic), amb porta de fusta de doble batent, i pel costat nord de l'edifici, a través d'un camí perpendicular a l'esmentada rambla, per dues portes, també d'arc escarser amb porta de doble batent, que han estat aparedades en època contemporània. Al nivell inferior s'hi accedia per una petita porta situada a la banda oest, la qual dona a un camp de conreu de vinya, actualment erm, i també per la part superior de l'interior a través d'una escala. La coberta és a doble vessant, amb carener perpendicular a la façana (té un canaló fet de ceràmica), feta de jàsseres formades per dues bigues de ferro disposades paral·lelament, que reposen en un pilar fet de maons massissos, i bigues de fusta, col·locades perpendicularment a la jàssera, amb els intereixos fets de peces rectangulars de ceràmica. El cobriment és de teula àrab. A l'interior s'hi van construir un conjunt de cups per a vinificació, del sistema conegut com a cups de raig. És a dir, el raïm es trepitja a la part superior del cup i el most un cop fermentat s'extreia per una obertura situada a la part inferior. Aquest sistema de vinificació explica la construcció de l'edifici semisoterrat. Al nivell inferior, a tocar de la paret sud hi ha una renglera de botes de fusta que servien per emmagatzemar el vi un cop extret dels cups. El sistema constructiu és de tipus tradicional constituït per murs de càrrega i sostres unidireccionals. Parets de maçoneria de pedra unida amb morter de calç i obertures fetes amb fàbrica de maó massís. L'arrebossat és de morter de calç. Història La construcció d'aquest edifici cal emmarcar-la en el context d'una creixent explotació agrícola centrada en la viticultura. Als anys 20 ja havien quedat enrere els estralls provocats per la fil·loxera a finals del segle xix. Només cal recordar que l'any 1922 es va fundar el Sindicat Cooperatiu Agrícola de Calafell, actual Cooperativa Agrícola. Així doncs, l'edifici que ens ocupa cal entendre’l no com un edifici aïllat, sinó que forma part d'un sistema d'explotació agrari que inclou altres construccions d'arquitectura popular com són els aterrassaments del terreny amb marges de pedra seca per obtenir planes fèrtils pel conreu de la vinya. Malgrat tot, sembla que mai es va posar en funcionament degut a uns problemes de filtracions dels cups. Referències
Confraria de Pescadors Sant Pere de Calafell

La Confraria de Pescadors Sant Pere de Calafell és un edifici de planta rectangular, d'una sola planta i coberta plana, amb la façana principal que dona a l'avinguda de Sant Joan de Déu i la posterior a la platja al terme de Calafell (Baix Penedès). A l'edifici originari es van adossar posteriorment diversos cossos. Un al costat nord-oest, amb coberta de teula aràbiga de tres aiguavessos, i dos a la banda de la platja; un amb coberta plana i l'altre amb coberta d'un aiguavés de fibrociment. Al del costat sud-est, que es va construir l'any 1969, hi ha la llar del pescador jubilat. Exteriorment, l'edifici té una composició molt senzilla. Els únics elements formals són un sòcol, un llistell i una cornisa. Els paraments de façana són arrebossats i pintats de color blanc i blau. A la façana principal hi ha un plafó de rajoles, col·locat recentment, amb la representació de Sant Pere. Al cos de la banda nord-oest hi ha la màquina per arrossegar les barques. El sistema constructiu emprat és de tipus tradicional amb murs de càrrega i sostres unidireccionals. Els murs són de maó massís i totxana perforada units amb morter. Referències
Vil·la Jané

La Vil·la Jané és un edifici noucentista d'Olot (Garrotxa) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa amb jardí, de planta rectangular amb teulat a quatre aigües sostingut per bigues de fusta i decorat amb pinacles i gàrgoles de terracota en forma de caps de monstres. Disposa de planta baixa, pis i golfes. Les obertures de la primera són de punt rodó, emmarcades per estuc que imita els carreus de pedra; el segon pis té les obertures rectangulars, igualment emmarcades per estuc. Cal destacar les dues tribunes superposades a la façana sud, amb obertures de mig punt a la planta baixa i rectangulars a la superior. Entre les dues tribunes i fet de rajoles catalanes es pot veure el nom de la casa, Villa Jane. Història A principis del segle XX conviuran a Olot el Modernisme i el Noucentisme; aquest darrer, amb diferents corrents i contradiccions, tindrà la seva puntual aplicació a la capital de la Garrotxa. L'ala més típica i normativa és representada pel Grup Escolar Malagrida i la Biblioteca Popular de la Mancomunitat de Catalunya, avui desapareguda. Un altre corrent noucentista s'entronca amb l'arquitectura europea del moment i està representada per l'arquitecte Rafael Masó i Valentí. Hi ha un tercer grup que accentua els aspectes eclèctics, historicistes i fins i tot acadèmics. Referències
Sant Pere del Grau

Sant Pere del Grau és una església de Lluçà a la comarca d'Osona, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba en un sector del terme de Lluçà al nord de Prats de Lluçanès, prop del casal del Grau (millor dit dintre l'era del mas). Antigament el lloc era anomenat Torroella, i l'església Sant Pere de Torroella. El 1878 passà a capella particular del mas de Torroella. Descripció Església situada dalt d'un petit turó, vora la casa del Grau de Torroella. Consta d'una nau coberta amb volta d'aresta i té l'absis quadrat. L'interior està arrebossat i pintat. La façana principal es troba a ponent i té una porta d'arc de mig punt adovellat, una petita rosassa i a la part superior hi ha uns arquets cecs que es van afegir a principis del segle xx. La façana està coronada per un campanar d'espadanya d'un sol ull i la teulada és a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. Notícies històriques Les primeres notícies que es tenen d'aquesta església són de l'any 905, moment en què es vincula a Santa Maria de Lluçà. En una data anterior al 1154, Sant Pere va deixar de ser sufragània de Santa Maria per passar a ser església parroquial. Després, segurament a causa del despoblament produït per la Pesta Negra, va tornar a ser sufragània de Santa Maria. En un document del 1878 ja apareix com a capella rural. A principis del segle xx va ser restaurada i li van afegir els arquets cecs de la façana principal. Referències Bibliografia Gran Geografia Comarcal de Catalunya volum. núm. 1, pàg. 259 Gran Enciclopèdia Catalana S.A. (ISBN 84-85194-15-2)
Can Gaio

Can Gaio (també anomenat "Cal Gaio", "Can Gayo" o "Cal Gayo") és una masia del municipi del Masnou (Maresme). És una masia de planta rectangular que consta de planta baixa i pis amb la coberta de teules àrabs a dues aigües i el carener perpendicular a la façana principal, orientada a migdia. La façana té una composició asimètrica on destaca la porta d'accés adovellada, que està descentrada, i una finestra enreixada a mitja alçada a cada costat. A la primera planta, hi ha tres obertures i un rellotge de sol pintat amb la inscripció "Cal Gayo". A les altres façanes hi destaca el ple sobre el buit amb una disposició més anàrquica de les obertures, però on destaquen els ampits, brancals i llindes de pedra vista treballada. A la part posterior hi ha adossat un petit cos de planta baixa destinat a magatzem. Referències
Mare de Déu de Mont-ros

Les ruïnes de la capella de la Mare de Déu de Mont-ros es troben al cim del Mont-ros, al contrafort nord-occidental de la serra de Sant Julià del Mont, a l'extrem oriental del terme, dintre de la parròquia de Begudà. El 2012, l'Ajuntament de Sant Joan les Fonts va comprar el terreny on hi ha les restes del castell i el santuari. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'església havia estat la capella de la fortalesa de Mont-ros. Hi ha poques dades històriques sobre el seu passat. L'any 1240 és esmentada una escriptura particular referent a les afrontacions del mas Rovira de Cortals que indiquen com a límits el castell i la capella de Nostra Senyora de Mont-ros. Al final del segle xiv, apareix esmentada en els nomenclàtors de la diòcesi de Girona com a «Capella sancte Marie de Monterusso in parrrochia sante Eulalie de Begudano» (Santa Eulàlia de Begudà). Alguns estudiosos donen notícia d'una estada propera a l'església que fou possiblement residència dels castlans del lloc i que, amb posterioritat, en perdre el castell la seva importància, degué ésser cedida pels vescomtes de Bas als clergues de Begudà perquè mantinguessin el culte religiós a la capella. Arquitectura Església d'una sola nau amb l'absis semicircular orientat a llevant amb quatre contraforts i espitlleres de defensa. Posteriorment s'hi afegí la sagristia que s'adossà la mur de tramuntana i que comunica amb el temple per una porta que dona a la nau i el campanar d'espadanya, sobre el mur de ponent, que fou modificat i sobrealçat. La porta d'accés és oberta al mur de ponent, flanquejada per dues finestres d'època posterior a la romànica. És d'arc de mig punt i adovellada. A finals del segle xix, i gràcies a un dibuix de Josep Berga i Boada, sabem que davant de la porta hi havia hagut un porxo. Se n'observen vestigis dels murs laterals. Il·luminen el temple altres quatre finestres de doble esqueixada obertes a la façana de migdia. L'interior del temple és cobert amb volta de canó seguida a la nau i semicircular a l'absis, aquesta tapada per uns murs construïts posteriorment que converteixen l'espai en trapezoïdal. L'aparell dels murs no presenta cap tipus d'ornamentació i és format per carreus de mida diversa, ordenats en filades. Referències Enllaços externs Capella del castell de Mont-ros a Catalunya Medieval
Santa Maria de Sallent

Santa Maria de Sallent és l'església parroquial del municipi de Sallent (Bages), pertany al Bisbat de Vic, i va ser construïda al segle xx sobre una anterior església neogòtica de la qual només en resta el campanar. Està catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau amb volta apuntada amb llunetes, reforçada amb arcs torals apuntats, i absis poligonal a ponent. A més de la sagristia, a banda i banda de l'absis, hi ha una capella fonda al costat de migdia, construïda més tard, però ja prevista en els plànols originals. Els arcs torals corresponen a l'exterior a uns contraforts que serveixen per obrir capelles entremig. Un d'aquest espais més profund serveix de baptisteri. El material exterior és de pedra tallada en els angles, contraforts i la base, i la resta de carreus són encoixinats sense polir. El campanar, que pertany a l'anterior església neogòtica, té una alçada de 33 metres. L'església està il·luminada amb vitralls a la nau central i a la rosassa de la façana. Història Hi ha referències anteriors a 1023 d'una antiga església romànica, sufragània de la de Sant Esteve del Castell. Consta com a parròquia autònoma des del segle xii amb el nom de Santa Maria. El 1884 s'inicià en el mateix emplaçament la construcció d'un nou temple d'estil neogòtic, obra de l'arquitecte Josep Torres i Argullol, que es va inaugurar el 26 de maig de 1901. El 1936, a l'inici de la Guerra Civil, els sallentins van enderrocar el temple fins als fonaments. Les pedres van servir per començar les obres d'un hospital que no es va arribar a acabar. De l'església només es va deixar dempeus el campanar amb el rellotge, per a usos civils. El maig de 1941 es van començar les obres de l'actual església parroquial, similar a l'anterior però amb una simplificació de línies i trets ornamentals. És obra de Francesc Folguera, i es va inaugurar el 17 d'agost de 1946. Referències
Parc Sanitari Pere Virgili

El Parc Sanitari Pere Virgili és un complex hospitalari al barri de Vallcarca de Barcelona, que substitueix l'antic Hospital Militar, traspassat el 1999 a la Generalitat de Catalunya. Rep el nom del cirurgià Pere Virgili i Ballvé (1699-1776), fundador i primer director del Col·legi de Cirurgia de Barcelona. Hi tenen la seu diferents entitats administratives sanitàries, com la Regió Sanitària de Barcelona, el Consorci Sanitari de Barcelona, l'Institut Català d'Avaluacions Mèdiques o l'Institut de Diagnòstic per la Imatge, entre d'altres. Història i descripció Es troba entre l'avinguda de Vallcarca i els carrers d'Esteve Terrades, Josep Jover i Otília Castellví, sobre una superficie total de 55.646 m². El 2009 s'hi inaugurà l'Hospital Sociosanitari Pere Virgili, el més gran de Catalunya destinat a pacients de la tercera edat i convalescents, amb 354 llits. El 14 de març de 2001 va entrar en funcionament la UCSI a la 2a planta de l'edifici Tramuntana - Gregal, dotada amb 6 sales d'operacions. Cada any s'hi fan 12.917 intervencions quirúrgiques, de les que el 77% són cirurgia major i la resta cirurgia menor. Les especialitats majoritàries són cirurgia oftalmològica i maxil·lofacial, a més a més dels gabinets de ginecologia, odontologia i cirurgia general. Superfície: 1.723 m2 Inversió: 4.434.675 €. El 2013 va inaugurar tres nous espais per a la teràpia i la pediatria. El 2021 es va construir l'Edifici Hospitalari Polivalent al Parc Sanitari Pere Virgili, realitzat per l'empresa PMMT Arquitectura i promogut pel Servei Català de la Salut com a resposta de la crisi sanitària provocada per la COVID-19. L'edifici va ser premiat pels Premis Catalunya Construcció 2021 del CAATEEB i pels Premis Arquitectura 2021 del CSCAE. Referències
Biblioteca de Can Puiggener

La Biblioteca de Can Puiggener és una biblioteca pública situada al Centre Cívic del barri sabadellenc de Can Puiggener. La van inaugurar el 5 de gener de 1972 a les aules de l'Escola Tarlatana (que llavors tenia per nom Col·legi Alcalde Marcet) i fou traslladada el 26 de gener de 1991 al seu emplaçament actual. És gestionada per l'Ajuntament de Sabadell –en conveni amb la Diputació de Barcelona– i és la més antiga de les set biblioteques públiques de Sabadell, les quals formen part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la província de Barcelona i del Sistema de Lectura Pública de Catalunya. Conté un fons bibliogràfic del món àrab, per fomentar la integració de la comunitat musulmana que viu al barri i està especialitzada en sèries de televisió. Referències
Biblioteca del Nord

La Biblioteca del Nord és una de les biblioteques municipals de Sabadell. La gestiona l'Ajuntament de Sabadell en conveni amb la Diputació de Barcelona i forma part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la província de Barcelona i del Sistema de Lectura Pública de Catalunya Situada a la ronda de Navacerrada, 60, al barri de la Plana del Pintor, és un equipament del Districte 3 de Sabadell (Ca N’Oriac, Torreguitart, El Torrent del Cura, La Plana del Pintor, San Julià, La Roureda, Can Manantial i Rodal de San Julià d'Altura). És molt a prop de l'estació dels FGC Sabadell Parc del Nord. Inaugurada el 23 d'abril de 2009 és la segona més gran de la ciutat amb una superfície total construïda de 2.238 m2, distribuïda en dues plantes. A la planta baixa trobem el servei de préstec, l'àrea infantil, l'àrea de publicacions periòdiques i audiovisuals, una sala polivalent i l'auditori amb un aforament fins a 100 persones. Al primer pis s'ubica l'àrea de fons general, l'àrea d'informació i referència, la zona d'internet, la sala d'estudi i dues aules de suport, una de les quals equipada amb material multimèdia. La biblioteca té un fons de més de 40.500 documents, dels quals més de 6.100 són CD i DVD de música i cinema, a més de aproximadament 130 subscripcions a diaris i revistes. Ofereix dos fons documentals especialitzats; l'un dedicat al món de la discapacitat, fruit de la col·laboració amb les entitats relacionades amb aquest àmbit dels barris del nord de Sabadell, i un altre dedicat al col·lectiu gitano. L'any 2024, la Biblioteca del Nord va celebrar els quinze anys d'existència. Durant la pandèmia provocada per la Covid, la Biblioteca va impulsar el projecte “El nord confinat, memòria de la pandèmia”, gràcies al qual els veïns van fer arribar documents que explicaven com havien viscut el confinament i el coronavirus. El 2021 va inaugurar un servei nou d'atenció a la ciutadania per fer tràmits digitals, que també es poden fer a la Biblioteca del Sud. Referències
Plaça del Gambeto (Riudaura)

La Plaça del Gambeto és una plaça de Riudaura (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Aquesta plaça es pot considerar el centre original de Riudaura, forma un conjunt únic dintre l'estructura medieval del poble, amb l'antiga capella de Sant Marçal, i amb algunes de les cases més representatives de l'arquitectura urbana dels segles XVII i XVIII. Referències
Canadell (Sant Joan les Fonts)

Canadell és una masia de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un mas situat a la serra de Canadell, pròxim a la torre de defensa i antígua torre de telegrafia òptica del mateix nom. És de planta rectangular i teulada a dues aigües amb les vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos, dos pisos i golfes. Va ser bastit amb pedra menuda, llevat dels cantoners; les obertures tenen arc de descàrrega i llinda de fusta. Cal destacar la llinda de la porta d'entrada principal: "J O A N C A N A D E L L" i "M A R I A J O S E". Història El dia 11 de gener de 1398, Pere de Canadell confessa i reconeix a l'honorable Gabriel de Prat, senyor de Castellfollit, que ha de prestar a ell i llurs successors 40 sous barcelonesos per diverses propietats que tenia concedides. També tributaren a la família Maçanella, a Elionor Millas de Besalú, a Rafela Malars de Sales de Llierca (esposa del famós Joan de Malars). Trobem datats hereus d'aquest mas fins a l'any 1850, moment en què Joan i Josep, nebots del difunt Josep de Canadell, es varen repartir el patrimoni d'aquesta casa: Joan es va quedar amb el mas Pontí de Montagut i en Josep amb el mas Canadell de Sant Joan. Referències
Sant Abdó i Sant Senen de Santa Pau

Sant Abdó i Sant Senen de Santa Pau és una església de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Entre el coll de Boixedes i el coll de Palomeres, damunt un tossal conegut antigament amb el nom de Puigsacreu, està situada la petita capella d'aquests Sants règuls de Pèrsia. La gent de la zona els anomena Sant Nin i Sant Non. Descripció És un petit temple d'una sola nau amb dos cossos afegits a cada costat, a manera de sagristia, volta de canó molt baixa i la porta dovellada a ponent. Es creu que el seu origen cal remuntar-lo a època romànica. La teulada de l'absis, avui de teules, conserva gran part de lloses originàries, mig amagades. Fou bastida amb carreus ben escairats als angles i les finestres. Història Entre els protocols de la notaria de Santa Pau es conserva l'acta de fundació d'aquesta capella: 13 de juliol de 1417. La tradició popular justifica aquesta devoció i homenatge a unes circumstàncies que varen esdevenir en els indrets de la baronia. El terme havia estat envaït per uns animalots de la mida d'un gos que la gent anomenava "somiots". Llur dany era incalculable: espatllaven els cultius, esvalotaven els ramats, etc. Per a alliberar-se'n, feren el vot solemne d'edificar damunt el Puigsacreu la capella pública sota la invocació d'aquests dos sants. Es creu que es va decidir d'edificar la capella al Puigsacreu, centre geogràfic de les parròquies de Santa Pau, Batet i Begudà, perquè des de l'ermita es divisa Arles, lloc on foren enterrats els cossos dels dos Sants. Referències
Can Prat de Vall

Can Prat de Vall és una masia de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un gran casal situat a l'entrada de la Vall de Santa Maria dels Arcs. Està formada per diferents cossos que envolten un pati. Disposa de planta i un pis, excepte el cos on hi ha ubicada l'entrada, que disposa d'un segon pis. El seu estil és eclèctic, amb finestres imitant l'estil gòtic i romànic. Actualment, i després d'una gran restauració interior, serveix de segona residència. Annexa al casal hi ha una petita masoveria amb pallisses i corts. Referències
Casa al carrer d'Adra, 35 (el Masnou)

La casa del carrer d'Adra, número 35, és un edifici a la vila del Masnou (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa entre mitgeres de planta rectangular que consta de planta baixa i pis amb la coberta de teules àrabs a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana. La façana presenta un fort contrast entre la planta baixa i la primera planta. A la primera planta destaquen dues finestres gòtiques d'estils diferents. El finestral de l'esquerra té brancals i llinda de pedra en forma d'arc conopial lobulat. El finestral de la dreta, també de pedra, presenta una llinda més treballada, envoltada per una motllura i completament esculpida amb elements figuratius, com imatges d'àngels que també es poden trobar a les escultures de l'alçada de les impostes. Els lobulats de la part inferior de la llinda representen caps humans. Damunt la finestra de la planta baixa hi ha un petit relleu en pedra d'un vaixell de vela. El tram de la planta baixa és fruit d'una reforma moderna amb parament tipus escocès. Es desconeix la procedència de les finestres gòtiques de la casa, ja que van ser col·locades a la façana d'aquest edifici quan va ser reformat aproximadament vers els anys seixanta. El que sí que és segur és que cadascuna procedeix d'un lloc diferent i que les van extreure d'antigues masies. Referències
Casa de Pere Maristany

La casa Pere Maristany és una casa del municipi del Masnou (Maresme) inclosa en el Mapa de patrimoni cultural del Masnou editat per la Diputació de Barcelona. És obra de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó i el seu nom prové del seu propietari, Pere Maristany i Pagès, que la va fer construir l'any 1903. Descripció Edifici residencial entre mitgeres de planta rectangular que consta de planta baixa, dos pisos i coberta plana a mode de terrat. La façana es compon a partir d'una simetria que només es trenca a la planta baixa, amb la porta d'entrada i una finestra amb reixa de ferro forjat, totes dues de llinda amb arc angular. El primer pis té un balcó continu amb reixa de ferro suportat per quatre mènsules treballades en el qual s'obren dues balconeres amb arc tudor. A la planta superior hi ha tres petites obertures dobles separades per sengles columnetes. Les obertures estan protegides amb persianes de llibret de fusta. Per damunt hi ha un petit ràfec suportat per vuit mènsules treballades i el coronament de la façana amb balustrada. El parament de la façana és estucat amb relleu a manera de carreus i amb una sèrie de recrescuts emmarcant les obertures. Referències