NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Circuit de Catalunya

Circuit de Catalunya je dirkališče, ki leži v Montmelu, severno od Barcelone, Španija. Najbolj znano je po dirki Formule 1 za Veliko nagrado Španije, ki jo gosti od leta 1992, od leta 1996 pa gosti tudi motociklistično dirko za Veliko nagrado Katalonije. Z dolgimi ravninami in različno hitrimi ovinku, je dirkališče Circuit de Catalunya, znano kot steza, kjer se pokaže kateri dirkalniki so resnično vsestransko dobri. Kot taka je ena najbolj priljubljenih testnih stez. Zmagovalci Formula 1 Svetovno prvenstvo v motociklizmu Glej tudi seznam dirkališč Formule 1
Circuit de Barcelona-Catalunya

Circuit de Barcelona-Catalunya (tidigare känd som Circuit de Catalunya) är en racerbana belägen i närheten av Montmeló, cirka tjugo kilometer från centrala Barcelona i Katalonien (Spanien). Banan byggdes år 1991. Man arrangerar bland annat Spaniens Grand Prix (årligen) i Formel 1, Kataloniens Grand Prix i MotoGP och tävlingar i World Series by Renault. Läge Banan är belägen 32 km norr om (centrala) Barcelona, i orten Montmelò i comarcan Vallès Oriental. Vid stora tävlingsdagar sker helikoptertransporter via anläggningens egen helikopterplatta. Historik Racerbanan ersatte 1991 den tidigare Circuit de Montjuïc vid berget Montjuïc i centrala Barcelona. Denna var redan i början av 1980-talet nedgången, och tävlingsarrangören Reial Automòbil Club de Catalunya var medveten om att Katalonien var i behov av en ny anläggning som nådde upp till kraven för att kunna arrangera Formel 1- och GP-lopp i roadracing. Man köpte upp ett stycke mark i Caldes de Malavella ett antal mil i nordöst, men detta ledde inte till något konkret. Inte heller ett initiativ för att utvidga Montjuïc-banan realiserades. Till slut ingrep regionregeringen och började 1985 projektera en ny raceranläggning i Vallès Oriental strax nordöst om Barcelona. Under bygget av banan schaktades cirka 1 miljon kubikmeter jord bort. Den nya Circuit de Catalunya invigdes slutligen 10 september 1991, och redan den 29 september samma år var banan skådeplats för det 35:e Spaniens Grand Prix, efter 16 års frånvaro från regionen. Årliga VM-lopp i roadracing arrangerades från och med 1992. Till säsongen 2007 gjordes en ombyggnad i det avslutande partiet på banan, där man formade de två tidigare svepande kurvorna som avslutade varvet till en chikan. Detta för att underlätta omkörningsmöjligheterna. I början av säsongen varje år testar alla team sina nya bilar på banan vilket lockar många intresserade eftersom de vill se säsongens nya bilar. Bildgalleri Se även Spaniens Grand Prix Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från katalanskspråkiga Wikipedia, 15 juni 2015. Externa länkar Officiell webbplats Wikimedia Commons har media som rör Circuit de Barcelona-Catalunya.
Каталунья

Каталунья (ісп. Circuito de Cataluña) — автодром для автоперегонів біля Барселони, Іспанія. Історія Автодром побудований в 1991 році в Монмало, на півночі провінції Барселона. З цього року постійно приймає в себе Гран-прі Іспанії. Також автодром часто використовується для тестів болідів Формули-1. Багато пам'ятних Гран-прі Формули-1 пройшли на цій трасі. Конфігурація траси Конфігурація траси 6 разів змінювалася, щоправда ці зміни були незначні. У 2007 році була додана нова шикана між поворотами Eurocar і New Holland (останній поворот після виходу на пряму старт / фініш). Для мотоциклетних перегонів використовується первісна конфігурація траси, з незміненим останнім сектором. Для перегонівDTM використовується «національна» конфігурація траси — на старт-фінішній прямій після виїзду з піт-лейн зроблений розворот, що виводить до повороту 7. Назви поворотів 1. Elf 2. Renault 4. Repsol 5. Seat 7. Wurth 9. Campsa 10. La Caixa 12. Banco de Sabadell 13. Eurocar 16. New Holland Переможці Формули-1 За весь час проведення Гран-прі Іспанії Формули-1 на автодромі Каталунья, найвищий п'єдестал займали 13 різних пілотів. Майже половину всіх змагань «Великих призів» на цій трасі виграв найтитулованіший автогонщик «Королеви автоспорту» Міхаель Шумахер, котрий виступав тоді за команду Ferrari. Другим у списку тріумфаторів на Каталуньї, йде знаменитий фінський пілот Формули-1 Міка Хаккінен, котрий зумів записати у свій актив три найвищі результати. Посилання Офіційний сайт автодрому Статистика Гран-прі Іспанії
Municipal de Llagostera

El Municipal de Llagostera, inaugurado en 1948, es el campo de fútbol en el que juega la UE Llagostera. Está situado en el barrio de Sant Llorenç. El estadio tiene capacidad para 1400 espectadores. El récord histórico de asistencia fue de 3000 espectadores en la fase final de ascenso a la segunda división, contra Gimnàstic de Tarragona, donde se instalaron unas gradas supletorias, para recibir tal acontecimiento.​ Espacios Complementarios Vestuarios colectivos Vestuario árbitros Lavabos públicos Bar Enfermería Sala de prensa Sala VIP Gimnasio Oficinas Marcador electrónico Gradas Tribuna cubierta Garaje Comunicaciones Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Municipal de Llagostera.
Teatro Arnau

El Teatro Arnau es un teatro, actualmente cerrado al público, situado en la Avenida del Paralelo de Barcelona, España. Es uno de los teatros más antiguos de la ciudad: inició su actividad en 1894, aunque posteriormente funcionó también como cine. Cerró en 2004. Historia El Salón Arnau abrió como barracón de madera en 1894, tomando el nombre de su primer propietario. El éxito hizo que se construyese un edificio de obra, que abrió el 28 de octubre de 1903. Se representaban pantomimas, zarzuelas de género chico y conciertos de canción y música popular. Desde 1904, también se hacían proyecciones cinematográficas. Entre los artistas que se dieron a conocer en el Arnau destacan Alady, La Bella Dorita y Raquel Meller, quien debutó aquí en 1911. En 1915 fue rebautizado como Teatro Folies Bergère. A partir de los años 1930 empezó a funcionar esencialmente como Cine Arnau, aunque las proyecciones se alternaban con espectáculos de variedades. En 1982 el empresario Pepe Buira adquirió el Arnau para recuperarlo como teatro de revista, comedia musical y variedades.​ En 1992 fue el escenario del programa de variedades Ven al Paralelo, presentado por Sara Montiel y emitido por Televisión Española.​ El Teatre Arnau funcionó como music hall hasta cerrar sus puertas en 2004. Desde entonces el recinto permanece sin uso y el edificio ha sufrido una progresiva degradación, a pesar continuas reivindicaciones de plataformas vecinales para su recuperación. En 2010 fue adquirido por el Ayuntamiento de Barcelona. Referencias Bibliografía BADENAS, Miquel. El Paral·lel, història d'un mite. Lérida: Pagès Editors, 1998. MUNIESA, Xavier; TIERZ, Carme. Barcelona ciutat de teatres : A-Z : 1597-2013. Barcelona Ajuntament de Barcelona, 2013. RAMON, Antoni; PERRONE, Raffaella. Teatres de Barcelona un recorregut urbà. Barcelona: Albertí, 2013. SOLDEVILA, Llorenç. Barcelona vella. Barcelona: Pòrtic, 2013. ISBN 978-84-9809-254-7
Arxiu Tobella

L'Arxiu Tobella és una fundació dedicada a la conservació i difusió del patrimoni fotogràfic de Terrassa. Va ser fundat el 1978 per Manuel Tobella i Marcet amb l'objectiu de preservar el llegat fotogràfic de la ciutat i posar-lo a disposició dels investigadors i del públic. Des de 1978, l'arxiu ha reunit un fons d'aproximadament 400.000 negatius, datats entre 1875 i l'actualitat, amb una especial atenció a la temàtica terrassenca. A la seva biblioteca conserva programes, fulletons i documentació diversa d'entitats. Disposa d'una hemeroteca de diaris locals. L'entitat, gestionada per una junta i un equip de treball, organitza activitats culturals i publica obres d'interès local. Des de 1978 publica l'«Anuari Terrassa», un recull fotogràfic de tots els esdeveniments i notícies de l'any. El 2022, va transferir el seu fons a l'Arxiu Municipal de Terrassa per garantir-ne la conservació, tot i que continua amb la seva tasca de divulgació. L'edifici modernista L'Arxiu Tobella té la seva seu en un edifici modernista situat al centre de Terrassa, construït el 1904 per l'arquitecte Lluís Muncunill. És un exemple representatiu de l'arquitectura industrial modernista i està protegit com a bé cultural d'interès local. També és conegut amb els noms de Magatzem Joaquim Alegre o Magatzem Farnés. L'edifici és de planta baixa i dos pisos, amb una façana simètrica d'esquema vertical. Destaca pels seus arcs parabòlics progressius, rematats per gablets escalonats i un coronament en arc. La façana presenta elements de pedra arenisca, balconades de ferro i perfils motllurats de ciment. L'interior inclou una escala monumental, sostres de volta catalana, i una tercera planta parcialment construïda amb una lluerna de vidre en forma de dents de serra fabrils. Història de l'edifici L'edifici va ser promogut per Joaquim Alegre per utilitzar-lo com a magatzem de la fàbrica tèxtil Aymerich, Amat i Jover. Més tard, fou ocupat per Farnés, que primer en fou llogater i posteriorment propietari fins al 1972. Després de quedar abandonat, va ser adquirit per una immobiliària de Barcelona. Davant la possibilitat de la seva demolició, el Grup d'Arquitectes de Terrassa va impulsar una acció per salvar-lo. Finalment, el 1977 va ser comprat per Manuel Tobella i Marcet, qui el va destinar a la seu de l'Arxiu Tobella. Des d'aleshores, l'edifici ha acollit l'activitat de la fundació i ha servit com a espai d'exposicions i activitats culturals relacionades amb la fotografia i la història local. El 2003 va ser declarat bé cultural d'interès local. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Enllaços externs Arxiu Tobella - Lloc web oficial
La Cardosa

La Cardosa és una entitat de població de Cervera, a la comarca de la Segarra. El poble consta d'una vintena de cases i se situa a la vall del riu Sió, a cinc quilòmetres de la capital de comarca. Un branc de la carretera L-303 és la seva principal via de comunicació. Antigament va pertànyer a l'antic municipi de propi de la Prenyanosa juntament amb Castellnou d'Oluges, Malgrat, Queràs i Sant Miquel de Tudela. De la Cardosa se'n tenen notícies des del segle xii, quan formava part del terme del castell de Sedó. Actualment a l'indret es conserven les restes d'un castell o casa senyorial convertit en masoveria. L'any 1232 el poble de la Cardosa era propietat de Ramon Hug i de la seva muller Brunissenda, que era filla del notari Jaume Ferrer, de qui hi ha constància que l'any 1269 els Cardona donaren una important carta de franqueses. En aquesta carta hi havia la concessió de llibertats i excepció de prestacions per tal que s'establissin habitants al pla de la Cardosa. Llocs d'interès El Castell de la Cardosa: és un edifici de planta quadrangular i consta de tres pisos. En destaquen les seves grans dimensions, juntament amb la porta principal i les finestres que s'observen a la façana lateral. Des de l'any 1949 és declarat Bé Cultural d'Interès Nacional i actualment és un espai de creació artística. L'esglesiola de Sant Pere o dels Sants Apòstols: és d'origen medieval, malgrat que el seu aspecte extern evidencia reformes d'una època més moderna, com el campanar de cadireta o el fet que la capçalera sigui plana, sense absis. D'una sola nau, s'hi accedeix per una portada d'arc de mig punt adovellat, parcialment coberta per un contrafort. Aquesta esglesiola era sufragània de la parròquia de Sedó. Referències Enllaços externs La Cardosa al web del Consell Comarcal de la Segarra Arxivat 2016-03-10 a Wayback Machine.
La Cardosa

La Cardosa es una entidad de población española del municipio de Cervera, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña. Toponimia El lugar puede aparecer referido como La Cardosa​ y Cardosa.​ Historia Hacia mediados del siglo XIX, el lugar tenía contabilizada una población de veintiún habitantes.​ Aparece descrito en el quinto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz con las siguientes palabras: En la actualidad, pertenece al municipio de Cervera.​ En 2022, la entidad singular de población tenía empadronados ocho habitantes​ y el núcleo de población, ninguno.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1846). «Cardosa». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar V. Madrid. p. 559. Wikidata Q115624375.
La Corriu

La Corriu es una entidad de población española del municipio de Guixes, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña. Toponimia El lugar puede encontrarse referido como La Corriu,​ Corriu​ y Corría.​ Historia Hacia mediados del siglo XIX, el lugar, por entonces con ayuntamiento propio, tenía contabilizada una población de 59 habitantes.​ Aparece descrito en el séptimo volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz con las siguientes palabras: El municipio desapareció de cara al censo de 1857, cuando se incorporó al de Guixes.​ En 2024, la entidad singular de población de La Corriu tenía empadronados 5 habitantes, todos ellos en diseminado.​ Patrimonio Hay en el lugar una iglesia de San Martín.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Corriu». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar VII. Madrid. Wikidata Q115624375.
El Giol (Santa Coloma Sasserra)

El Giol és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada en el sector nord del terme, en el petit pla que acull el poble rural de Santa Coloma Sasserra, amb l'església parroquial de Santa Coloma i la Rectoria. És a migdia del Pla del Forn; a llevant seu, a la vall del torrent del Soler, es troba el Camp de la Terma. Possiblement hereva de la Domus de Santa Coloma, una part dels seus murs degueren ser aixecats amb les pedres d'aquella domus. És un gran casal data entre el segle xvi i el XVIII, i està format per tres cossos diferents. El central, el més antic, és rectangular i encarat a migdia. Els altres dos, posteriors, formen un angle recte amb aquest cos més antic. A prop i al sud-oest del Giol, al començament del pla on es troba aquest petit poble, hi ha l'immens Roure del Giol, declarat oficialment Arbre Monumental de Catalunya. A prop i al sud-oest del Roure del Giol hi ha les restes de la Domus de Santa Coloma. Referències Bibliografia RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
La Bolleria

La Bolleria o Ovellaria és una urbanització pertanyent administrativament al municipi de Torroella de Montgrí, però que forma pràcticament un continu urbanitzat amb la vila de Bellcaire d'Empordà. Es troba a la banda est de la carretera GI-632 que la separa de Bellcaire. Sobre l'origen del nom, encara objecte de controvèrsies, no hi ha un clar posicionament. S'ha argumentat que "bolleria" és un terme documentat amb més antiguitat (s. XVII - XVIII) i el que és utilitzar al Nomenclàtor de Toponímia Major de Catalunya i per part del municipi i tindria relació amb la bolla un impost sobre la roba. “Ovellaria” topònim documentat a finals del s. XIX, tindria relació amb ramats d'ovelles. Josep Vert comenta que en època carolíngia el lloc es troba documentat sota el nom de Vellosos, "lloc de peluts", que reforçaria la idea que la ramaderia estaria establerta a la zona des d'aquella època. En aquella època el lloc pertanyia al priorat de Santa Maria d'Ullà. Història L'origen del veïnat prové d'un antic mas, probablement l'actual can Baus, del que se'n tenen notícies des del segle xiii, quan la zona pertanyia al priorat d'Ullà. A principis del segle XIX, el mas de l'Ovellaria, que comprenia el mas i diversos camps, pous i camins, de 149 vessanes d'extensió (unes 32 hectàrees), va ser comprat per Lluís Albert i Hostench. El seu fill, Josep Anton Albert i Massot, Punton, va establir els primers censos en la propietat. Cada un d'aquests censos comprenia un hort, una peça de terra al pla i un olivar. La vídua de Lluís Albert Paradeda, Dolors Paradís, ambdós pares de l'escriptora Caterina Albert i Paradís, Víctor Català, va acabar la tasca de censar la propietat. És un cas de creació d'una barriada a partir de la disgregació d'un mas. Això va permetre a una cinquantena de famílies de Bellcaire d'Empordà accedir a la propietat de la terra, i algunes de les famílies que s'hi instal·laren provenien de la zona de Queralbs i practicaven la transhumància d'ovelles. Referències
Santa Eugènia de Relat

Santa Eugènia de Relat és una entitat de població que s'incorpora al municipi d'Avinyó l'any 1836, és a uns 3 km al nord del poble d'Avinyó en direcció a Sant Feliu Sasserra, al Bages, a l'esquerra de la riera de Relat. El poble és al voltant de l'església que li dona nom, refeta al segle xvii, de la primitiva romànica només resta el campanar quadrat, modificat, amb una línia d'arcuacions llombardes. L'església romànica de Sant Marçal de Relat és una antiga parròquia rural sufragània de Santa Eugènia de Relat. L'església està protegida com a bé cultural d'interès local. Església de Santa Eugènia de Relat L'església de Santa Eugènia de Relat és un edifici religiós del municipi d'Avinyó protegida com a bé cultural d'interès local. És una església inicialment romànica construïda al segle xi de la qual només se'n conserva el campanar situat a l'angle sud-est de la nau actual. Es tracta d'una església d'una sola nau a la qual es varen obrir capelles laterals i una sagristia al sector de ponent. En aquest sector l'església té adossada una masia. La porta d'accés és al peu de l'església i és del segle xvii, construïda quan s'erigí la nova església amb nau barroca i es canvia totalment l'orientació de l'edifici romànic. L'interior és totalment arrebossat i el presbiteri conserva un altar neoclàssic molt senzill. (amb la data 1886). A la capella del Santíssim es conserven unes pintures murals que representen la flagel·lació, del segle xvii. El campanar és una robusta torre quadrada que, fins a la restauració de 1979 i 1980, tenia les obertures tapiades, lo qual li conferia un aspecte de torre de defensa. Al primer pis i a cada cara (excepte la de ponent), s'obre un finestral d'arc de mig punt adovellat. Al segon pis les finestres, refetes en la restauració, s'obren als murs de llevant i ponent i són finestres geminades amb petites dovelles que fan l'arc de mig punt. al cim del campanar hi ha tres pilars per cada sobre els quals reposa l'embigat que aguanta la teulada a quatre vessants. L'església de Santa Eugènia de Relat pertanyia originàriament al terme del castell d'Oristà i molt aviat adquirí la categoria de parròquia que ha conservat fins avui. El lloc fou propietat del monestir de Santa Maria de Ripoll car en el segle x o començaments del segle xi la família de Lluçà, propietària del lloc, la cedí al monestir esmentat juntament amb la veïna de Sant Marçal. Al segle xviii, després d'un llarg plet entre l'abat de Ripoll i el bisbat de Vic l'església de Relat passà a dependre definitivament de la seu vigatana. El 1680 es construí una nova nau barroca amb capelles laterals, variant l'orientació inicial, i el 1895 s'hi afegí la capella del Santíssim. Referències
Salines de la Trinitat

Les Salines de la Trinitat són unes salines de la Ràpita (Montsià) protegides com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Són les salines de major extensió al Delta (1000 Ha.), situades a la Punta de la Banya, davant de la població de la Ràpita, en plena mar oberta, al meridió del delta de l'Ebre, que tanca el port dels Alfacs. Es beneficien de l'escassa pluviositat i de l'elevat grau d'insolació. La major part de la seva extensió l'ocupen els dipòsits de concentració, units per compostes de fusta i les basses saladores; a la part de la costa tocant a l'Aluet hi ha habitatges, oficines, sales de màquines i les garberes. A la part del port dels Alfacs hi ha un antic moll de fusta. Història Sabem que l'explotació de la sal era molt important, ja, a l'època àrab. En establir-se a la carta de poblament de Tortosa (1149) el novè de la sal reservat per al Comte. Però no és fins al segle xv que té una forta incidència a la conca de la Mediterrània occidental. Aquestes salines es creu que tenen el seu origen al segle xiv. El que s'anomenen Salines Vallès estaven a l'altra banda d'on estan les actuals, hi havia un moll de pedra que encara es pot veure, però se'l va engolir el mar. El moll actual fou fet cap a l'any 1905, inicialment de fusta i després reforçat amb ferro, avui dia en desús. L'any 1869 es suprimí el monopoli estatal de la sal. Isabel II concedí l'administració a perpetuïtat, de les Salines de la Trinitat, a la "Compañía Española de Investigación y Fomento Minero". La seva producció, a la dècada del 1960, representava una mica menys del 4% de la producció nacional. Es venia a la regió i a l'Europa septentrional, amb destí a la indústria química i a l'agricultura. Són les úniques salines que resten en actiu al Delta. Referències Enllaços externs «Salines de la Trinitat». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Cristòfol (Castellbell i el Vilar)

Sant Cristòfol és una caseria i entitat de població del municipi de Castellbell i el Vilar, a la comarca catalana del Bages. Descripció Està situat a la part occidental del terme en una petita serra, al peu del vessant nord de Montserrat, al marge dret del torrent de Cal Cileta, tributari de la riera de Marganell. La carretera local BV-1122 comunica Sant Cristòfol amb la carretera BV-1123, entre Marganell i el Burés. A través de pistes comunica amb les carreteres comarcals BP-1121 i BP-1103 entre Montserrat i Monistrol. Hi passa el sender de gran recorregut GR-4. La presideix l'església romànica de Sant Cristòfol. Entitat de població Sant Cristòfol tenia 48 habitants censats el 2006. Celebra la festa major el segon dissabte de Juliol. Aquest poble de pagès, format per un escampall de masies centenàries, està centrat per l'església de Sant Cristòfol (segle xi), d'un romànic primitiu, d'una sola nau i absis d'arcuacions llombardes, molt modificada al segle xvii i restaurada el 1981. És també romànica, del segle xii, l'ermita de Sant Jaume, a l'extrem nord-occidental del terme, prop de Marganell, que va pertànyer al monestir de Santa Cecília de Montserrat i fou restaurada el 1958. Hi té molta anomenada el restaurant Cal Jepet, regentat fins fa uns anys per Jaume Pastallé. Al nord i al sud del poble, respectivament, s'han construït les urbanitzacions del Mas Enric i de Can Prat, en terrenys d'aquestes dues masies.
Sant Joan de Campmajor

Sant Joan de Campmajor és l'antiga església parroquial romànica del despoblat de Campmajor en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està en ruïnes. Era un edifici religiós d'una nau, amb absis. Conserva part dels murs. La coberta està esfondrada. Té la porta a l'oest. La porta i el campanar d'espadanya avui parcialment destruït són més moderns. L'aparell és força irregular, fet amb carreus de pedra pissarrosa. L'església presenta un recinte clos adossat a la façana de ponent, possiblement l'antic cementiri. Història El lloc de Campmajor apareix esmentat en l'acta de consagració de l'església de Santa Eugènia de la Torre de l'any 912, i a l'acta de consagració del monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, de l'any 1040, figura la parròquia de Camaior entre els béns dotals. A la visita pastoral de 1758 i al Pla Parroquial de 1904, Sant Joan de Campmajor hi figura com a annexa de Sant Pere de Bellestar. Actualment roman abandonada. Referències