NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Baldiri (Lliçà d'Amunt)

Sant Baldiri és una ermita al barri de Sant Baldiri prop de la Sagrera al municipi de Lliçà d'Amunt, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està dintre la sufragània de Sant Julià de Lliçà d'Amunt. Actualment ha donat nom al barri on se situa. Arquitectura És una senzilla construcció d'una sola nau, de planta rectangular, amb teulada a doble vessant, orientada a llevant, i porta oberta a ponent. La façana principal de composició simètrica acabada amb ràfec imbricat. Té una porta senzilla d'arc pla de pedra, al seu damunt un petit ull de bou i a cada costat una petita finestra quadrada. La paret és de pedra arrebossada. A cada lateral hi ha quatre robustos contraforts. Història Apareix documentada per primera vegada el 1325, tot i que és a partir del segle xviii quan sovintegen les referències a aquesta església. El 1715 es va construir la capella actual i l'altar retaule. Apareix documentada a la visita pastoral del 6 de maig de 1727. L'any 1934 l'altar i la capella foren restaurats per l'artista Nonell, de Barcelona, gràcies a les donacions fetes pels feligresos i els estiuejants. Fou cremada en la guerra de 1936 i restaurada pels feligresos i devots del sant l'any 1946. Antigament s'hi havia venerat també a la Mare de Déu de la Serra. Referències
Sant Cristòfol de Ventolà

Sant Cristòfol de Ventolà és una església romànica del municipi de Ribes de Freser, a la comarca catalana del Ripollès. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església d'una sola nau, és amb volta de canó i arcs interiors de contrafort. Està orientada de llevant a ponent, tenint la capçalera amb absis, com correspon a les esglésies romàniques, i la porta oberta en el parament sud de la nau. Se sap que al llarg del temps, ha set modificada, si bé d'aquestes modificacions, només resta el campanar, doncs modernament ha set restaurada, recuperant la seva estructura original, s'ha repicat tot l'arrebossat, com és moda, i s'ha afegit un porxo modern, amb estructura antiga. Història Poques notícies històriques tenim d'aquesta església. Però sí que sabem que en 982 i 988 els monestirs de Sant Joan i Ripoll tenien possessions, és de suposar que fos algun d'aquests monestirs que prengués la iniciativa d'edificar-la, com passa a Sant Julià de Vallfogona i d'altres. És possible també, que en els segles xvii-xviii fos reformada i se li fes el campanar, però d'aquestes restes només queda aquest últim, doncs fa pocs anys va ésser restaurada per l'arquitecte Joan Mª de Ribot, recuperant tota la seva estructura originària romànica, i en desaparegué qualsevol resta del passat proper. Referències
Sant Esteve de Sisquer

Sant Esteve de Sisquer és una església del municipi de Guixers, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local Situació L'església és la parroquial del nucli de Sisquer, entitat de població de Guixers. S'hi accedeix per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 20,8 (42° 7′ 6.96″ N, 1° 41′ 47.66″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta. Fins a Sisquer hi ha 3,8 km. Descripció Aquest terme parroquial compren el territori més septentrional del municipi de Guixers, entre l'Aigua de Llinars, per la banda de llevant i el riu de Valls, per ponent. L'església, dedicada a Sant Esteve, junt amb alguna casa, està poc més o menys a la carena. L'església potser conserva algun tros de paret de l'època romànica, però com que ha estat en un lloc on hi ha hagut vida religiosa i altres exigències, s'hagué de reconstruir dins del segle xvii, i el seu estil és d'un barroc rural. Està situada en un promontori. El teulat és de doble vessant. El campanar és quadrat, amb quatre obertures de mig punt adovellades i coberta a quatre vessants. Hi ha una llinda amb data 1797. Adossada hi ha la rectoria amb una data de 1716 i, al costat est, el cementiri. S'hi conservava un retaule amb pintures de bona qualitat però fou robat, i la policia el trobà desmuntat. Se'n conserven unes peces, que es poden veure al Museu de Sant Llorenç de Morunys. Notícies històriques Situada dins l'antic terme del Castell de Sisquer, fou una de les parròquies antigues de la vall de Lord, fins que no fa gaire perdé la titularitat a causa del despoblament. Des de molt aviat depengué del monestir de Sant Llorenç de Morunys. Apareix citada per primer cop entre el 872 i 878, quan el Comte Guifré i el bisbe Galderic establiren parròquies a la vall de Lord. És possible però que sigui anterior. Per la documentació sabem el govern de la parròquia entre el 872 -878 i 947. Aquests papers es van redactar per portar-los al concili d'Elna, a fi que servís de prova contra pretensions del Comte Sunifred, que usurpava els drets episcopals de parròquies de la vall de Lord. Apareix al segle X-XI a l'apòcrifa acta de la Seu d'Urgell. Figura el 1040, a l'acta de consagració de Sant Serni de Tavèrnoles com a possessió de Sant Llorenç de Morunys. El 1083 apareix al testament de Ramon Folc I de Cardona, quan la deixa a la seva muller i nebot, ja que la tenia en feu. Referències
Sant Gil de Torà

Sant Gil de Torà és l'església parroquial de Torà, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Descripció Església gòtica-tardana d'una sola nau amb dos trams de volta de creueria, el cor i el presbiteri. A l'interior es pot observar una única nau molt ampla i quatre capelles laterals a cada banda. Les del S més petites i les del N més grans i ricament decorades. L'altar Major està presidit per la imatge de Sant Gil, patró del municipi de Torà. Tota la nau es troba arrebossada i pintada amb cromatismes ocres. Gris o rosat a les motllures i nervadures. Es pot accedir a l'interior de l'església a través de dues portades, una principal al mur sud i l'altra al mur de ponent. La façana que mira a la Pl. de l'Església és molt sòbria i només s'hi poden veure dues obertures d'arc escarser i un rellotge de sol al centre de la façana. El portal d'accés presenta una porta semicircular amb la clau decorada, emmarcada per dues fornícules amb petxina i columnes estriades adossades al mur. Damunt aquesta portada trobem una fornícula central de petxina en molt mal estat. A l'extrem O de la façana s'aixeca la torre del campanar. Aquest té dos trams i presenta una planta quadrangular amb les arestes tallades i una obertura d'arc de mig punt a cada cara. Tot el parament és de pedra amb filades de carreus mitjans molt ben escairats. Actualment aquesta església està en restauració perquè es vol recuperar uns arcs de la primitiva església medieval. Notícies històriques En diverses actes de consagració de les esglésies de Santa Maria de Solsona l'any 1070 trobem el nom de Torà entre els noms de les esglésies cedides a Solsona. Bibliografia Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 189-193. ISBN 84-607-0408-4. Referències
Sant Girvés de la Torre de Rialb

Sant Girvés és una església de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba al sector central-sud del terme municipal, sobre un llom del marge dret del riu Rialb, que en l'indret és una llengua del pantà homònim. S'alça al sud d'on el barranc d'Aubàs desguassa al pantà. S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 2,2 km.(41° 59′ 04″ N, 1° 12′ 00″ E) es pren el camí perimetral de la dreta (senyalitzat). Es deixa el desviament a l'esquerra que mena a Santa Eulàlia de Pomanyons, i al cap de 650 metres (41° 58′ 53″ N, 1° 12′ 02″ E), per una curta pista de la dreta, es puja a replà un hi ha l'església. Descripció És un edifici de planta basilical, gairebé amb tres naus cobertes amb volta de canó (més alta i ampla la central) i acaben a llevant, totes elles, amb un absis semicircular. La porta és d'arc de mig punt i s'obre a la façana sud. Els absis laterals tenen una finestra de doble esqueixada, el central, en té dues. A més, hi ha dues finestres en forma de creu, una a la façana de llevant i l'altre a ponent. Els murs són llisos, sense ornamentació. L'aparell, de carreuons, és molt uniforme i les voltes són de formigó de calç i de pedruscall. Es tracta d'una obra del segle xi que segueix els models llombards. Destaca, però, l'ús de la planta basilical dins d'un perímetre quadrat, ja que és una solució poc emprada. L'exemple més monumental a Catalunya és l'església monestir de Sant Pere de Casserres. Història A la Catalunya Vella trobem una dotzena de capelles dedicades a Sant Gervasi, Sant Gervàs i Sant Gervís (variant del mateix nom). Hi ha muntanyes que porten aquest topònim, com la Serra de Sant Gervàs, cosa que dona idea de l'antiguitat d'aquest nom. La primera referència de Sant Girvís és de l'any 1200, a propòsit d'una donació del mas Caserra que feren Pere, prevere i la seva neboda Guillema. Signà el document Berenguer de Sant Gervasi. En els segles XVI-XVII no hi ha documentació d'aquesta capella cosa que fa pensar que ja no tenia culte. Referències
Sant Iscle i Santa Victòria de la Torre de Rialb

Sant Iscle i Santa Victòria és l'església parroquial del nucli de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació El nucli de la Torre, junt amb la seva església es troba al sector central-sud del terme municipal, sobre una graonada del marge esquerre del riu Rialb, que en l'indret és una llengua del pantà homònim. Junt amb l'edifici de l'escola de la Torre i una casa pairal forma un notable conjunt arquitectònic. S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 3,2 km, una volta passat el viaducte que creua les aigües del pantà, es pren el desviament de la dreta que porta a la Torre. Descripció És una església d'una nau, modificada. L'absis ha estat canviat per una construcció rectangular adossada a la capçalera com a sagristia. Resta una finestra romànica de doble esqueixada i una espitllera a migdia, on s'obre una porta reformada amb arc de mig punt. Nau amb volta de canó, també ampliada al mur nord, amb finestra a llevant tapiada. Rectoria annexa a ponent amb campanar de base quadrada. Forats de les bastides romàniques. El fossar és a llevant-migdia. Història Fou construïda al segle xi, quan es construïren diverses esglésies romàniques de la Baronia de Rialb. Al segle xiii es va fer una ampliació al costat nord i reformes romàniques. Del 1944 és el fossar amb dues esteles funeràries de pedra amb una creu en relleu. Referències
Sant Joan de Llorac

Sant Joan de Llorac és una església del municipi de Llorac inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'actual església de Llorac fou bastida aprofitant elements i estructures de l'antiga església romànica. És de nau única i absis semicircular amb coberta amb volta de canó. La façana, molt senzilla, presenta una portada simple amb un petit rosetó que ha perdut el vitrall, i frontó de coronament. El campanar de planta quadrada està coberta a quatre vessants. La façana estava arrebossada i conserva un plafó amb una inscripció o una imatge segurament mutilada durant la Guerra Civil. Història La parròquia de Sant Joan de Llorac apareix documentada el segle XII. El 1164, el papa Anastasi IV insta que retorni a l'arquebisbat de Tarragona. No obstant això, el bisbe de Vic Galceran Çacosta hi fa visites pastorals el 1331 i 1339. Referències Enllaços externs «Sant Joan de Llorac». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Joan de Perdiguers

Sant Joan de Perdiguers és la capella de la masia de Perdiguers, del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de planta rectangular situada al costat nord de la casa pairal orientada a llevant. Té volta de canó i tomba i cripta inferior central. Petita espitllera lateral al nord. Escut a la porta adovellada de mig punt. Senzill campanar de cadireta sense campana. Coberta a dos vessants. De l'any 1788 data l'última fase constructiva de la casa pairal. Per anar-hi Carretera del Forat de Bulí, km. 2,1 Referències
Sant Julià de Verges

Sant Julià i Santa Basilissa és l'església parroquial de Verges protegida com a bé cultural d'interès local. Està situada al centre de la vila. És un edifici d'una sola nau amb capelles laterals, absis semicircular i coberta de teula a dos vessants. La seva configuració actual deixa veure les dues etapes de construcció: l'absis i la meitat oriental de la nau són d'època romànica, mentre que la part restant correspon ja als segles xvii-xviii; el campanar, que s'eleva als peus del temple, a l'angle nord, és de construcció més moderna. A l'interior, la part romànica de la nau es cobreix amb volta apuntada, i l'absis amb volta de quart d'esfera. La resta de la nau i les capelles laterals tenen coberta ogival. Exteriorment, l'edifici mostra una façana senzilla, amb porta centrada d'arc molt rebaixat i decorada amb motllures; a la part superior hi ha una petita fornícula damunt la qual s'obre un ull de bou. A l'absis, cal remarcar una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada. El campanar, de base quadrada i cos superior octogonal, té obertures d'arc apuntat i coberta de pavelló. Pertany a una intervenció posterior, i mostra les característiques del corrent neogòtic de la fi del segle xix. Les parts més antigues conservades de l'església parroquial de Sant Julià i Santa Basilissa en situen la construcció entre els segles xii i xiii. Posteriorment experimentà un nou procés constructiu important en els segles xvii i XVIII: s'hi afegiren les capelles als murs de la nau, la sagristia i la façana actual. Damunt la porta d'accés al temple hi ha la data 1760. Una altra data, 1893, informa sobre el moment de construcció del campanar que posteriorment Isidre Bosch remodelà; així mateix, a l'interior es troba, pintada en un dels trams de la nau, una referència a una nova intervenció l'any 1925 per part de Rafael Masó que va restaurar i reformar l'església, pintures i el vitrall de la façana. Referències Enllaços externs L'església de Sant Julià de Verges a Fundació Rafael Masó.
Sant Macari de Guissona

Sant Macari de Guissona és una església romànica de Guissona, a la comarca de la Segarra. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Ermita romànica d'una sola nau i planta rectangular. Està construïda a base de grans filades de carreus irregulars de pedra. La façana principal presenta una porta de llinda lleugerament descentrada amb una rosassa en la part central del mur que il·lumina l'interior de la nau. La coberta és a dues aigües. L'interior de l'ermita presenta una nau amb un absis retallat on s'obre una petita espitllera i una coberta amb arc apuntat. Es poden endevinar les restes d'un contrafort en la façana est. Recentment ha estat restaurada. Història L'indret de Tapioles està documentat des del segle xi com una quadra depenent de Guissona. La primera església esmentada en aquest indret és dedicada a sant Pere, això queda documentat l'any 1094, en l'afrontació d'una vinya. L'any 1098 en la consagració de l'església de Guissona apareix la vinculació de l'església de Sant Pere amb aquesta. El 1304 es troba documentada l'església de Sant Pere el Vell i es posa de manifest l'existència d'una nova església que podria ser la de Sant Macari. No hi ha dades de l'església de Sant Macari pròpiament dita, els seus orígens però, se situaríen al segle xiv i es creu que tingué culte fins a finals del segle xviii. Referències
Sant Marc de Pallerols

Sant Marc és una capella de Pallerols, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Sant Marc es troba al sector central-oriental del terme municipal, enlairada a la solana del contrafort meridional de la serra de l'Arçosa. S'aixeca 150 metres per damunt de la capçalera del barranc de la Bastida que s'allunya, cap al sud, fins a ajuntar-se amb les aigües del pantà de Rialb. És un privilegiat mirador del sector sud de la Baronia de Rialb. Des de Pallerols hi puja una pista en bon estat anomenada "camí de Sant Marc" (tot terreny aconsellat). Surt del davant de l'escola de Pallerols (direcció l'Empordanès). Als 100 metres es gira a la dreta. Als 350 metres, davant de ca l'Empordanès, es pren la pista de l'esquerra (s'evita passar pel mig de la masia) i es continua sempre per la pista principal. Rebutjant tots els desviaments que es trobin cap a l'esquerra, als 2,4 km.(42° 02′ 14″ N, 1° 13′ 47″ E), abans d'una corba, hi ha un espai per aparcar. La capella és sota mateix. Hi passa el GR-1. Prosseguint per la pista es troba, poc més enllà, l'enrunada masia de Sant Marc i, al cap de 5,4 km. empalma amb la carretera de Peramola. Descripció És una església d'una sola nau, coberta amb volta de canó reforçada amb arcs torals. Sembla que inicialment fou concebut com un edifici sense diferenciat, ressaltant el presbiteri només per la presència d'un arc toral adossat al mur de llevant. També podria ser aquest arc toral fos en realitat un arc triomfal d'una absis desaparegut del qual no n'haurien quedat restes després d'obrir la porta a la façana de llevant. L'interior és totalment arrebossat amb decoració pictòrica d'època barroca. Només hi ha una sola finestra en tot l'edifici. És a ponent i està resolta com una espitllera esqueixada recta. Els murs són molt barroers, fets d'aparell de reble molt irregular, sense formar filades, amb peces ben treballades a les cantonades. No hi ha decoració de cap mena en els murs. Per l'extrema rusticitat podem datar-la del segle x. Història Malgrat el seu indubtable origen alt-medieval, no es tenen notícies històriques sobre la capella de l'antiga parròquia de Pallerols. La devoció a Sant Marc, lligada a la pràctica de les lledànies majors (25 de març), s'estén a casa nostra normalment del s. XV o inicis del s. XVI endavant. Així es constata en la majoria de les capelles dedicades a aquest Sant del nostre país. Això fa pensar que originàriament la capella de Sant Marc, a Pallerols, pogué tenir una altra devoció, que en tot cas es desconeix. La capella té uns goigs dedicats. Referències
Sant Martí de Capellada

Sant Martí de Capellada és una petita capella del municipi de Besalú (Garrotxa). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una petita capella de planta rectangular, amb un absis orientat a l'est i una porta formada per un arc de mig punt en el qual hi ha inscrita una llinda. L'interior, de dimensions molt reduïdes està cobert amb volta de canó i, com a particularitat s'hi observa, a les parets laterals un banc seguit. Hi ha també un petit altar de pedra a la part davantera. Història El primer esment sobre Capellada apareix al voltant de l'any 1000 en relació amb una permuta de béns entre el comte Bernat de Tallaferro i la canònica de Santa Maria. L'any 1104, després de l'esfondrament de l'església de Sant Martí de Juïnyà, es va construir un nou temple amb advocació a Sant Martí que va donar forma al que és el temple actual. Originàriament la capella de Sant Martí era una construcció romànica, però el terratrèmol i les inundacions del 1426 van esfondrar l'edifici, que ser reconstruït al segle XV. Al llarg dels segles fou àmpliament reformada, entre altres coses se li va afegir un senzill campanar i un pilar a l'interior per a sustentar-lo. Com a parròquia, la petita església de Sant Martí havia arribat a tenir una considerable activitat. especialment al segle XIV. Posteriorment va entrar en decadència fins al seu total abandonament. L'any 2014 a petició de l'Ajuntament de Besalú, van començar les obres de rehabilitació par a paliar un mal estat general de l'edifici, nombroses esquerdes i filtracions d'aigua. La restauració va permetre reforçar l'estructura sense afegir-ne elements massa moderns preservant d'aquesta manera les formes originals. Durant la restauració a l'interior de l'edifici es van descobrir pintures murals del segle xv, xvii i xviii que havien decorat la nau i l'absis, corresponents a les diferents èpoques estilístiques des del gòtic al barroc. La restauració ha deixat a la vista diferents testimonis de cadascuna de les èpoques i ha portat proves que a l'absis hi havia hagut un gran retaule central, ara desaparegut. L'any 2016 l'artista Duvan López va realitzar a la capella una intervenció artística multidisciplinària amb diferents formats artístics: pintures a l'oli, obres digitals, escultures en ferro i metacrilat que constitueixen elements permanents de la capella. Una de les obres més destacables de la capella és l'escultura de l'Avatar que expressa la preocupació per la conservació i la protecció dels recursos naturals. Referències
Sant Martí de Capellada

Sant Martí de Capellada es una pequeña capilla del municipio de Besalú (Garrotxa). Forma parte del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Se trata de una pequeña capilla de planta rectangular, con un ábside orientado al este y una puerta formada por un arco de medio punto en el cual hay inscrito un dintel. El interior, de dimensiones muy reducidas, está cubierto con bóveda de cañón y, como particularidad se observa, en las paredes laterales un banco seguido. Hay también un pequeño altar de piedra en la parte delantera​ Historia La primera mención sobre la capilla aparece alrededor del año 1000 en relación con una permuta de bienes entre el conde Bernat de Tallaferro y la canónica de Santa María. El año 1104, después del hundimiento de la iglesia Sant Martí de Juïnyà, se construyó un nuevo templo con advocación a San Martín que dio forma al que es el templo actual.​ Originariamente la capilla de Sant Martí era una construcción románica, pero el terremoto y las inundaciones del 1426 hundieron el edificio, que fue reconstruido en el siglo XV. A lo largo de los siglos fue ampliamente reformada, entre otras cosas se le añadió un sencillo campanario y un pilar en el interior para sustentarlo. Como parroquia, la pequeña iglesia de San Martín había llegado a tener una considerable actividad.​ Especialmente en el siglo XIV. Posteriormente entró en decadencia hasta su total abandono. En el año 2014, a petición del Ayuntamiento de Besalú, se iniciaron las obras de rehabilitación a causa del mal estado general del edificio, numerosas grietas y filtraciones de agua. La restauración permitió reforzar la estructura del edificio sin añadir elementos demasiado modernos preservando de este modo su construcción original​.Durante la restauración en el interior se descubrieron pinturas murales del siglo XV, XVII y XVIII que habían decorado la nave y el ábside, correspondientes a las diferentes épocas estilísticas desde el Gótico al Barroco. La restauración ha dejado a la vista diferentes testimonios de cada una de las épocas y ha mostrado la evidencia que en el ábside había existido un gran retablo central, ahora desaparecido. En el año 2016 el artista Duván López realizó en la capilla una intervención artística multidisciplinaria con diferentes formatos artísticos: pinturas al óleo, obras digitales, esculturas en hierro y metacrilato que constituyen elementos permanentes de la capilla. Una de las obras más destacables de la capilla es la escultura del Avatar que expresa la preocupación por la conservación y la protección de los recursos naturales.​ Referencias