NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca l'Iglésies (Sant Martí de Centelles)

Ca l'Iglésies és una masia de Sant Martí de Centelles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular (11,5×5) coberta a una sola vessant amb la façana principal orientada a migdia; consta de planta baixa i primer pis. La façana principal presenta un portal de llinda en forma de mig hexàgon, construït amb tres grans carreus i dues finestres laterals a la planta i tres finestres amb ampit de pedra al primer pis. La façana O és cega, ja que està completament adossada al mur E del Mas Esglésies. La façana E presenta en un petit cos cobert a una sola vessant adossat a la planta i una finestres al primer pis. La façana nord és cega i està situada a uns dos metres del mur a migdia de l'església de Sant Pere de Valldaneu. La construcció forma part del conjunt arquitectònic que hi ha al voltant de l'església de Sant Pere de Valldaneu, el mas Esglésies, el cementiri (amb el conjunt funerari de la família Sentias), les làpides gòtiques i la creu de terme. Història La història d'aquest mas està relacionada amb la propera església parroquial de Sant Pere de Valldaneu que un principi estigué vinculada a la parròquia de Sant Martí del Congost però el segle xi ja la trobem documentada com a parròquia. El topònim deriva de la Vila Danielis, documentada el segle xi (d'aquí que l'ortografia correcta és amb "a": Valldaneu). El trobem registrat, junt amb tretze masos més en els fogatges del "Terme de Sancta Coloma, St. Miquel Cesperxes, St. Quirze Safage y Parroquia de Berti fogajat a 6 de octubre 1553 per Gabriel Rovira balle apar 224" on apareix a la parròquia de Sant Pere de Valldaneu un tal Guillem Sglesies. Referències
La Casa Nova del Castell de Montesquiu

La Casa Nova del Castell de Montesquiu és una obra de Montesquiu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa de planta quadrada amb planta baixa, pis i antic colomar, reconvertit actualment en golfes. Té la teulada de dues vessants (amb teula àrab), coronada per les precitades golfes, que sobresurten un metre en el capcer. L'entrada principal està precedida per una era a la cara sud, la qual és delimitada a l'est per l'antiga cabana reconvertida avui en casa d'actes. Els materials constructius són una mescla de pedra i maó, conservant i restaurats d'ençà de la restauració. El seu interior ha estat alterat en ser reconvertida en casa de colònies. Història La casa Nova del castell, també anomenada el Castell Xic (per la seva proximitat amb el castell de Montesquiu) és una construcció d'època contemporània (finals del segle XIX), concebuda com a Parc de residència dels masovers del castell. La seva pertinença al Parc comarcal del susdit casell va ser motiu pel qual la Diputació de Barcelona en va endegar una restauració i reconversió en residència per als assistents a actes del castell. L'autor de la restauració fou Jordi Ambròs, i aquesta tingué lloc l'any 1986. Al marge de la casa es reconvertí també l'entorn, convertint-lo en un espai lúdic i residencial. Referències
Sant Pere de Roda de Ter

Sant Pere és una església parroquial d'estil barroc a la vila de Roda de Ter (Osona). Arquitectura Planta de tres naus. La central és més alta que les laterals, de les quals s'aixequen uns contraforts que fan de descàrrega a la nau central. És coberta a dues aigües i sobresurt un cos de planta rectangular que cobreix la petita cúpula de forma d'el·lipse que s'aixeca al centre de la nau central. A la façana hi ha un portal de forma d'arc rebaixat, al damunt hi ha una espècie de frontó lobulat al centre del qual hi ha la imatge de Sant Pere, a la part de les capelles laterals s'hi descriuen unes volutes de pedra. La construcció és bastida amb pedra i arrebossada al damunt. Història Aquesta església està situada al cap del Pont (a l'antic camí de França), on al segle xi s'erigí un pedronet en honor de Santa Maria del Sòl del Pont i que al 1177 es convertí en capella. Al seu entorn s'originà el poble antic. L'església parroquial era la de Sant Pere de l'Esquerda, però al 1313 degut a unes lluites feudals, aquella església es destruí i els feligresos traslladaren provisionalment el culte a la capella abans esmentada. La parroquialitat a l'actual església de Sant Pere esdevingué definitiva al 1335. Més tard es construí una nova capella dedicada a la Verge de Sòl del Pont a l'altra banda del pont. Referències
Mas Hospital

Mas Hospital és una masia de Balenyà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una casa de dimensió mitjana i coberta amb teulada a dues vessants desiguals. El portal d'entrada consta d'una llinda en forma de frontó i està datat a l'any 1751. Tot i que presenta algunes finestres de pedra treballada, no hi ha cap altre element remarcable. A la façana dreta hi ha adossat un cobert per guardar-hi eines. Es troba en estat d'abandonament. Es troba citada l'any 1860 al "Nomenclàtor de la Província de Barcelona". Durant el segle XX hi visqué la família Oms. Referències
Can Franquesa (Premià de Dalt)

Can Franquesa és una masia de Premià de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció Conjunt d'edificacions de tipus civil, de diferents períodes i adossats entre ells. Destaquen dos cossos perpendiculars units per una torre de defensa medieval, d'obra vista. El cos de la dreta, el més gran, és d'estil barroc i està format per una planta baixa, un pis i unes golfes en les que destaquen uns ull de bou ovalats, actualment cecs. Està cobert per una teulada de tres vessants. Les obertures presenten les llindes i brancals realitzades amb carreus de pedra. L'altra construcció també té una planta baixa i dos pisos i està coberta per una teulada a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana, que presenta totes les obertures realitzades amb carreus irregulars de pedra. Els angles també estan fets amb grans carreus. Història El 1592, Vicenç Franquesa fundà un benefici per l'altar de la Mare de Déu del Roser. El 1607, el seu fill Jaume Franquesa i Pons es va casar amb Magdalena Janer i Vilar, pubilla del mas Rovira de Santa Coloma de Gramenet. Actualment, és la seu de la Societat Cultural Sant Jaume, que aglutina la vida cívica i cultural de Premià de Dalt: grup d'Art i Lletres, sala de teatre i cinema i activitats esportives. Referències Vegeu també Can Sucre Bibliografia Sucre Carulla, Albert de; Bridges, Elizabeth; Playà Ventura, Miquel. Del Mas Rovira a Can Sucre. CPL editorial, 2026. ISBN 978-84-9165-757-6.
Santa Anna del Grau

Santa Anna del Grau és una església de Susqueda (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La capella de Santa Anna és un petit edifici d'una sola nau i una gran porta d'arc rebaixat format per dos cossos de semblants dimensions, el pòrtic i la capella. La coberta és de doble vessant a laterals i la planta és rectangular. El pòrtic està cobert amb un sostre de bigues de fusta. Dins hi ha bancs i el portal d'entrada, emmarcat de pedra sorrenca i amb una llinda monolítica datada del 1640. El conjunt no té campanar i l'aparell constructiu són pedres cantoneres ben tallades de sorrenca i maçoneria arrebossada de calcària desbastada. Actualment ha estat restaurada i es troba en un estat de conservació molt bo. Història Aquesta capella, ubicada al peu de la carretera que mena al santuari del Far, fou consagrada l'any 1498. El 1640 se li afegí un pòrtic d'entrada. El 1898 patí diverses reformes i el 1998, amb motiu del 500 aniversari de la seva consagració fou restaurada. Referències
Can Coromines (Premià de Dalt)

Can Coromina és un edifici amb elements barrocs i eclèctics de Premià de Dalt (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Casa de planta baixa, pis i golfes, coberta per una teulada a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. Des de la seva construcció el 1790, la casa ha patit diverses modificacions. De la primera etapa barroca sobresurt el portal rodó dovellat, i molt especialment el coronament de la façana que juga amb la combinació de línies còncaves i convexes i que és típic d'aquest període. Els altres elements que formen la façana són posteriors, de la reforma de finals de segle xix, com les pilastres adossades, ús de rajoles, etc. Les antigues golfes han quedat convertides en una finestra tripartida amb arcs de mig punt i sostinguda per columnes. Sobre la façana destaquen els esgrafiats que representen garlandes amb motius florals. Referències
Can Cisa (Premià de Dalt)

Can Cisa és una masia de Premià de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Es troba a sota del santuari del mateix nom. Història El 1859, i en virtud d'un litigi que seguia l'empresari barceloní Joan Faya i Gallart contra Pere Cisa i Cisa, s'anunciava la subhasta pública d'una casa de tres cossos i dos pisos amb una gleva de terra. Descripció Masia de tipus basilical, formada per una planta baixa, dos pisos i golfes, amb coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. Són evidents les modificacions que ha patit la construcció inicial, com l'aixecament del segon pis i les golfes, i l'edificació d'un cos perpendicular a la façana, a la banda dreta. De l'antiga masia es conserva el portal rodó dovellat i dues magnífiques finestres gòtiques amb els brancals i l'ampit de pedra, així com la llinda treballada en forma d'arc conopial lobulat. A les golfes hi ha un porxo amb cinc arquets de mig punt i al seu davant un coronament que oculta el voladís i el carener de la teulada. Referències Enllaços externs «Can Cisa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Ca n'Alou (Sant Agustí de Lluçanès)

Ca n'Alou és una masia de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquesta masia dona nom a un agrupament força considerable de cases, l'Alou de Sant Agustí. Es tracta d'un conjunt d'edificacions adossades i superposades. L'edifici principal i originari és amb teulada a dues vessants amb desaigüe a la façana principal, està orientada a l'est. A la façana principal hi ha un portal amb pedres treballades amb forma rectangular, també hi ha una finestra treballada. Davant de la casa hi ha diversos cossos que fan funcions diferents. El més característic és el que té una arcada formada per dovelles i que conforma una edificació posterior, on hi ha adossat un pou. Història Aquesta masia formava el límit d'un extens alou o domini del monestir de Ripoll que arribava fins a Casarramona a Sora. Avançat el segle xv es desfà l'organització que havien realitzat els homes del Pi i queda adscrita a Sant Agustí. L'actual edificació és de finals del segle xviii i fou construït entre els anys 1795 i 1796. Referències
Can Plana (Riells i Viabrea)

Can Plana és una masia de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es troba en un indret allunyat dels diferents nuclis de població, a tocar del terme municipal de Gualba. S'hi arriba per un camí frontal que travessa per un pont una petita riera i acaba just enfront del portal principal. És un edifici de tipus basilical amb el cos central molt alt i dues crugies per banda, la de l'esquerra més llarga. La façana principal presenta un portal adovellat d'arc de mig punt i finestres quadrangulars emmarcades amb pedra a la planta baixa. Al primer pis, la planta noble on vivien els amos, hi ha una finestra geminada central d'estil gòtic d'arcs trilobulats amb impostes decorades i una fina columna amb capitell esculturat amb la representació de dos personatges. A banda i banda hi ha dues finestres pràcticament idèntiques. Són d'arc conopial amb arcuacions sobre impostes decorades amb un guardapols rematat amb el cap d'una figura masculina i una de femenina. D'una a l'altra varia l'ornamentació de les impostes. A l'extrem esquerre d'aquest primer pis, també hi podem veure dues grans obertures d'arc de mig punt. AI de la dreta hi ha una curiosa finestra de pedra que a l'angle de l'edifici mostra una figura esculpida. El pis superior té tres obertures d'arc de mig punt simples. Tot el parament és arrebossat i pintat de color rosat amb una franja groga que perfila el contorn de la façana i la divisió dels dos pisos. A més d'aquest edifici principal hi ha altres construccions annexes distribuïdes al voltant del pati situat al mur lateral dret. Algunes d'aquestes edificacions també presenten finestres d'estil gòtic d'arc conopial i d'altres amb impostes. Al costat esquerre hi ha adossada una capella neogòtica d'una sola nau, amb accés lateral per un portal d'arc de mig punt, finestres d'arc ogival amb vitralls i campanar d'espadanya. Probablement aquests elements d'estil gòtic no formaven part de l'edifici original i corresponen a una restauració de datació incerta. Història És una de les masies més antigues de Viabrea, apareix en el fogatge de l'any 1497. Can Plana és el centre d'una gran propietat que inclou les masies de can Bosc, can Trias i can Ganyes, avui abandonades i en ruïnes. La finca havia estat propietat de Francisca Bosch i Sala i la va heretar Julieta Salvans i Bosch. Actualment hi viuen els masovers i els propietaris l'utilitzen com a segona residència. Referències
La Torreponça

La Torreponça és una masia fortificada que dona nom al veïnat de Torreponça a mig camí dels nuclis de Franciac i Riudellots de la Selva declarada bé cultural d'interès nacional. Arquitectura Es tracta d'una masia fortificada de dues plantes i golfes, vessants a laterals i cornisa catalana. La porta principal és amb arc de mig punt adovellada. La resta d'obertures són rectangulars amb llindes, brancals i ampits de pedra monolítica. Destaca la finestra central que a diferència de la resta és gòtica amb arc conopial tardà i dentat amb arquets, hi ha relleus de caps humans a les impostes. Per damunt d'aquesta hi ha dues petites finestres cegades que corresponen a les golfes, són rectangulars amb decoració esculpida simulant un arc conopial. Al costat de la porta i adossada a la paret es conserva una escala de pedra de quatre esglaons, utilitzada antigament per pujar damunt els cavalls. Hi ha també un parell de bancs de fusta. El més rellevant però, és la torre adossada a la casa que s'alça a la part dreta. És de planta quadrada amb obertures reduïdes, també envoltades de pedra i algunes espitlleres. Cal destacar la finestra de la segona planta d'estil renaixentista amb guardapols rematat amb petxines, a la llinda hi ha una inscripció i la data de 1566. A l'última planta hi ha una galeria més moderna, les finestres de la qual són tres a cada façana, més grans i amb arc de mig punt. La coberta d'aquesta torre és amb teula àrab i a quatre aigües, amb ràfec de quatre filades. Pel que fa al parament tan de la casa com de la torre, és arrebossat i pintat, deixant als extrems els carreus ben tallats vistos. A l'altre costat de la casa, a l'esquerra, hi ha un cos adossat, de només una planta que correspon a les antigues quadres i magatzems. Té la coberta amb caiguda a la façana i les obertures són cinc amb impostes. Història Probablement els elements defensius que presenta la casa es van construir en una època d'inseguretat social al camp. És difícil saber l'origen del nom de les cases de pagès però si ens remuntem als segles xiii i xiv, veiem que molts masos prenien el nom d'una sola persona, és el cas de la Torreponça que era propietat d'un tal Ponç. Posteriorment però va passar a denominar-se com se la coneix actualment, Torreponça. Referències
Can Perarnau (Riells i Viabrea)

Can Perarnau és una masia de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situat a 490 m d'altitud i a poc més d'1 km de l'església de Sant Martí de Riells. Tot i que la construcció original era del segle xv, l'edifici actual correspon al segle xvii. L'edifici principal consta de planta baixa i dos pisos superiors amb vessants a façana i cornisa catalana de tres filades de teules. El portal és d'arc de mig punt amb grans dovelles. Algunes de les finestres són quadrangular amb llinda monolítica i ampit motllurat. A l'altura del primer pis hi ha una antiga obertura cegada. La resta d'obertures són simples. A l'interior, que es troba en estat ruïnós, s'observen les reformes realitzades al llarg del segle xx amb un paviment de rajoles hidràuliques i una llar de foc de rajol. Els sostres són d'embigat de fusta. Al costat dret i a la part posterior hi ha diversos cossos adossats que corresponen a l'habitatge dels masovers i a les dependències de servei (les corts, el graner, etc.) on cal destacar una columna de grans dimensions que sustenta un dels porxos. Història Era el centre d'una de les propietats més importants de Riells. L'any 1497 en el Turó de Morou consta un empriu que es repartia entre cinc propietaris i un d'ells era la casa forta de can Pere Arnau. L'any 1854 els corrals de Perarnau encara estaven subjectes al pagament d'un cens al Duc de Medinacelli. Aquesta masia ha estat habitada fins als anys 70 del segle xx i actualment es troba abandonada i en procés d'enrunament. Referències
Cuspineda

Cuspineda, o Guspineda, és una masia de Sobremunt (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici civil orientat a migdia amb teulada de dues vessants. A la façana sud i principal de la casa, i a dalt de l'entrada original, s' hi observa una gran arcada feta de pedra sobreposada i de mitja circumferència. Actualment s' hi accedeix pel cantó est, per una rampa feta amb lloses de pedra. A la cara nord, hi ha uns corrals quasi enrunats. Al sud trobem una gran cabana rematada amb un corral Història Es troba documentada en el fogatge de 1553, amb Pere Plateu de Cospineda, formant part de la parròquia i terme de Sant Martí de Sobremunt. Durant el segle passat, en aquesta masia s' hi elaborava el pa per les cases de les rodalies. Tot i que en mal estat, s' observen encara els dos forns que posseïa. Referències
Estanh Obago

L'estanh Obago és un llac glacial que es troba a la conca oriental del Circ de Colomèrs al vessant nord del Pirineu. La seva altitud és 2.230 metres i la seva superfície és de 13,6 hectàrees. Forma part de la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, i pertany al terme municipal de Naut Aran a la vall d'Aran. Està alimentat de manera natural pels emissaris dels estanys de Pòdo i Ratera de Colomérs, i desaigua a l'estany Redon. Amb el propòsit d'augmentar la conca per l'aprofitament hidroelèctric, la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices va construir una canalització soterrada d'aigua des del Lac de Baish (2.267 metres) del Circ de Saboredo cap l'estany Obago, la qual acaba al Barratge d'Aiguamòg i d'allà es transfereix a la Central d'Arties. Rutes Procedint des del refugi de Colomers (2.135 metres) cal seguir el sender GR 11 en direcció el Port de Ratera; un cop passats els estanys Llong de Colomèrs i Redon s'arriba a l'Obago. Referències Bibliografia Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
Lago Obago

El lago Obago (en occitano estanh Obago)​​​ es un lago de origen glaciar situado a 2236 m s. n. m., en el municipio de Alto Arán, en la comarca del Valle de Arán (Lérida, España). El lago Obago tiene una profundidad de 27 metros y una capacidad de 12 ha.​ El lago Obago es uno de los mayores lagos del Circo de Colomers, circo glaciar de más de 50 lagos coronado por cumbres que superan los 2500 metros, como el Tuc de Ratera (2861 m) o el Gran Tuc de Colomers (2933 metros). Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago Obago.
ICFO

L'ICFO - The Institute of Photonic Sciences (in catalano: Institut de Ciències Fotòniques; in spagnolo: Instituto de Ciencias Fotónicas) è un centro di ricerca d'eccellenza spagnolo indirizzato alla scienza e alla tecnologia della luce. È stato istituito nel 2002 dal Governo Catalano e dall'Università politecnica della Catalogna. È situato a Castelldefels, vicino a Barcellona. Nell'istituto vengono svolte ricerche teoriche e sperimentali condotte da più di 20 gruppi di ricerca nei 50 laboratori disponibili, nel settore della fotonica per applicazioni in campo medico, energetico, dell'informazione e dei materiali. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su ICFO Collegamenti esterni Sito Web, su icfo.eu.
ICFO

Instituto de Ciencias Fotónicas (ICFO, katalanska: Institut de Cièncias Fotòniques) är ett statligt forskningsinstitut i Castelldefels i Barcelona i Spanien, som ägnar åt forskning om ljus (fotonik). Institutet grundades 2002 och ligger i Parc Mediterrani de la Tecnologia. Referenser Noter Externa länkar ICFO:s webbplats
Reial Club de Tennis Barcelona

El Reial Club de Tennis Barcelona 1899 (RCTB 1899) és una entitat esportiva catalana fundada el 1899 amb el nom de Barcelona Lawn-Tennis Club, i que fou aleshores la pionera en la pràctica del tennis a Espanya. El president actual és Jordi Cambra. Història El 1902 va guanyar per primer cop la Copa de S. M. el Rei Alfons XII i, el 1903 juntament amb altres clubs, organitza el I Concurs Internacional de Lawn-Tennis. El 1912 arribà als 200 afiliats i el 1913 el rei li concedeix el títol de Reial. El 1932, Enrique Maier guanya el primer títol de Grand Slam per al club en l'adjudicar-se la prova de dobles mixts del torneig de Wimbledon al costat d'Elizabeth Ryan. El 1952 es construí l'actual seu del club a Pedralbes, i el 1953 es disputa la primera edició del Torneig Comte de Godó. El 1960 es construí la pista central de concursos, que durant la dècada dels 60 fou l'escenari del gran boom del tennis espanyol gràcies a l'equip de Copa Davis. El 1972, Andrés Gimeno guanyà el Torneig de Roland Garros i l'entitat organitza el Màsters masculí. El 1989, Arantxa Sánchez Vicario guanyà el Torneig de Roland Garros i el 1994 Conxita Martínez vençè al de Wimbledon, mentre que Arantxa Sánchez Vicario s'imposa novament al Roland Garros i a l'Obert dels Estats Units. El 1995 Arantxa accedeix a la primera posició mundial i Carles Moyà ho farà el 1999. El 1998 ambdós aconseguiren un doblet històric per al club en el Roland Garros. El 1999 el club va rebre la Creu de Sant Jordi. Presidents del Club Ernest F.C. Witty (1899-1904) Thomas Morrison (1905) Frederick Witty (1906-1908) Kendall Park (1909-1910) Francesc de Moxó i de Sentmenat (1911-1920) Josep Vidal-Ribas i Güell (1920-1929) Alfons Macaya i Sanmartí (1929-1935) Carles de Godó i Valls (1935-1960) Lluís Coma-Cros i Cazes (1960-1972) Jordi Soler i Cabot (1972-1976) Jesús Serra i Santamans (1976-1989) Joan Grau i Almirall (1989-1993) Joan M. Tintoré i Turull (1993-2008) Albert Agustí García-Navarro (2008-2018) Jordi Cambra i Sànchez (2018-) Tennistes destacats del club Homes Andrés Gimeno Alberto Berasategui Albert Costa Carles Moyà Emilio Sánchez Vicario Feliciano López Enrique Maier Fèlix Mantilla Fernando Vicente Galo Blanco Javier Sánchez Vicario José Luis Arilla Rafael Nadal Roberto Carretero Sergio Casal Tomàs Carbonell Tommy Robredo Dones Arantxa Sánchez Vicario Conchita Martínez Referències Enllaços externs (català) (anglès) (castellà) Pàgina del Reial Club de Tennis Barcelona
Real Club de Tenis Barcelona

The Real Club de Tenis Barcelona 1899 (Catalan: Reial Club de Tennis Barcelona 1899) is a tennis club and training center in Barcelona, Catalonia, Spain. It is considered one of the most prestigious tennis clubs in the country. The facility houses 18 clay courts, including a stadium court with a capacity of 8,400 and a show court for 2,000 spectators. History The club was founded on 13 April 1899. Since moving to its current location in the northwest of the city in 1953, the club has hosted the Barcelona Open. Over the years, the club has hosted many Davis Cup ties of the Spanish team, including the Inter-Zonal final in 1965. In 2017, the club's centre court was named after Rafael Nadal. Notable players References External links Official website