Santuari de la Mare de Déu de la Salut (Sabadell)

El Santuari de la Mare de Déu de la Salut, coneguda popularment com la Salut, és una església d’estil eclèctic situada a l’entitat de població de la Salut, al nord-est de Sabadell, al Vallès Occidental. Enclavat a 226 metres d’altitud a la serra de Sant Iscle, el santuari s’alça en un entorn privilegiat de bosc mediterrani que li confereix una atmosfera de pau i recolliment, al mateix temps que ofereix vistes panoràmiques sobre la ciutat i el Vallès. Geogràficament, es troba al Districte 7 de Sabadell, limitant amb el barri del Poblenou, i forma part del Parc de la Salut, un espai periurbà molt apreciat pels sabadellencs per a passejos i excursions. Més enllà de la seva bellesa arquitectònica, el lloc té un profund valor històric i simbòlic. El santuari s’emplaça sobre les restes de l’antiga vil·la romana d’Arraona i de l’ermita de Sant Iscle i Santa Victòria, un petit temple medieval documentat des del segle XIV que, al llarg dels segles, va servir com a lloc de devoció i, en èpoques de pesta, com a espai de quarantena per als malalts de la vila. Segons la tradició, cap al 1652 un ermità va trobar una imatge de la Mare de Déu prop de la font del torrent de Canyameres, fet que va donar origen al culte a la Verge de la Salut, avui patrona de Sabadell i objecte d’una gran devoció popular. Des del punt de vista de l’administració eclesiàstica, el santuari depèn de l’església arxiprestal de Sant Fèlix, que al seu torn forma part de l’arxiprestat de Sabadell Centre i, en últim terme, del bisbat de Terrassa. Al costat mateix del temple s’hi troben diversos elements que completen el conjunt patrimonial: la casa del capellà i l’antiga hostatgeria de la Salut, un edifici històric que antigament acollia pelegrins i visitants. Adossades a la part posterior d’aquest conjunt es conserven les restes visibles de l’ermita romànica de Sant Iscle i Santa Victòria, que aporten un interessant contrast entre l’arquitectura medieval i l’eclèctica del santuari actual. Aquest entorn, on natura, història i espiritualitat es fonen harmoniosament, converteix el Santuari de la Salut en un dels espais més emblemàtics i estimats de Sabadell, lloc de pelegrinatge, celebració de l’Aplec anual i refugi de tranquil·litat a poca distància del bullici urbà. Arquitectura i decoració L’edifici presenta una composició de volums molt equilibrada, on les diferents teulades a diversos nivells creen un ritme dinàmic i escalonat que integra harmònicament l’estructura amb el paisatge forestal circumdant. Aquest efecte es veu reforçat pels arquets cegats sota les cornises, que aporten un joc d’ombres i llums característic de l’arquitectura eclèctica del segle XIX, combinant subtilment influències neoromàniques i neogòtiques. La façana principal destaca per la seva senzillesa i per l’atri d’accés, sostingut per columnes, que actua com a porxo d’entrada i espai de transició. Aquest atri va ser afegit durant la reconstrucció de postguerra (1939-1945) sota la direcció de l’arquitecte Francesc Folguera i Grassi, qui també va reforçar les voltes i els fonaments després dels danys soferts durant la Guerra Civil. L’element més singular de l’exterior és, sens dubte, el campanar, de clara influència modernista (construït el 1907 per Miquel Pascual Tintorer, tot i que alguns fonts mencionen col·laboracions anteriors). Combina l’obra vista amb el paredat, creant un contrast textural molt expressiu visible en nombroses fotografies. La seva silueta es remata amb un elegant pinacle de ceràmica vidriada que aporta un toc de color i brillantor, destacant-se contra el fons verd del bosc. La torre presenta una planta quadrada que es transforma progressivament en octogonal als nivells superiors, amb obertures d’arc de mig punt i finestres geminades típiques del modernisme català. Aquest campanar s’alça amb elegància i es converteix en un referent visual des de diferents angles del parc. L’interior manté una estructura de nau única amb volta de creueria reforçada durant les obres de reconstrucció. Les parets interiors mostren un tractament sobri, on predomina la pedra vista i el maó, amb un joc de volums que accentua l’alçada de la nau central. Les capelles laterals i l’absis presenten una disposició asimètrica que contribueix a la sensació d’espai orgànic i acollidor. En conjunt, l’arquitectura del santuari destaca per la seva capacitat d’integrar estils diversos (eclèctic en origen, modernista en el campanar i amb intervencions racionals de postguerra) sense perdre harmonia. La combinació de materials —pedra, maó vist, ceràmica vidriada— i la disposició escalonada de volums i teulades fan que l’edifici dialogui constantment amb l’entorn natural que l’envolta, convertint-lo en un exemple notable d’arquitectura religiosa catalana del tombant dels segles XIX i XX. La decoració interior L’interior del santuari s’enriqueix notablement gràcies a la intervenció del pintor sabadellenc Antoni Vila Arrufat (1894-1989), qui va realitzar la decoració mural i les vidrieres en dues etapes principals després de la reconstrucció: entre 1944 i 1952 va pintar al fresc el presbiteri, l’absis i la part alta dels murs de la nau; posteriorment, entre 1958 i 1962, va executar quatre grans murals a l’oli a la nau central. Aquestes obres, de clara inspiració noucentista, representen escenes de la vida de la Verge, moments de la història del santuari i motius relacionats amb Sabadell. Les pintures aporten color i calidesa a l’espai, amb figures elegants i una composició equilibrada que dialoga amb l’arquitectura. Les vidrieres, també obra de Vila Arrufat (tot i que algunes fonts anteriors les atribueixen al taller de Jeroni Granell), filtren la llum natural creant efectes cromàtics suaus a l’interior. Cal destacar especialment l’altar del Santíssim (1946), amb escultures i relleus de l’escultor Enric Monjo, que aporten un gran valor plàstic i devocional. També hi ha diverses escultures de Camil Fàbregas, un artista sabadellenc prolífic, presents tant a l’interior com en elements del porxo (on es conserven capitells esculpits per ell). Els frescos de l’altar Major són obra d’Antoni Vila Arrufat, que hi va aplicar la seva sensibilitat pictòrica per crear composicions religioses harmonioses. En resum, el Santuari de la Salut és una església eclèctica voltada de bosc, emplaçada sobre les restes de la vil·la romana d’Arraona i de l’antic ermita de Sant Iscle. La seva bona disposició de volums, emfatitzada per les teulades a diferents nivells i els arquets sota les cornises, es complementa amb un campanar modernista singular i una decoració interior rica en pintura mural, vitralls, escultura i retaules que la converteixen en un espai de gran bellesa i valor patrimonial. Història Segons la tradició, vers l'any 1652, fou trobada tocant a la font del Torrent de Canyameres, la Verge de la Salut i començaren a venerar-la a l'Ermita de Sant Iscle, on els empestats de la vila eren conduïts. L'actual temple és obra de Miquel Pascual i Tintorer, fou acabat el 23 d'abril de 1882 i costà 53.947,86 pessetes, més endavant, el 1907, fou bastit el campanar. Durant la Guerra Civil el santuari fou cremat, sent reconstruït un cop acabada la guerra, entre el 1939 i 1940, a mans de Francesc Folguera, el qual va reforçar les voltes i els fonaments, a més de construir l'atri d'entrada. La font de la Salut, on es va trobar la marededeu, es troba encara avui baix el torrent, envoltada de plàtans. I, al costat del santuari, hi ha, sota un porxo, les Tres Fonts de la Salut. Galeria d'imatges Vegeu també Aplec de la Salut Referències Enllaços externs Santuari de la Mare de Déu de la Salut Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.. Ajuntament de Sabadell. Pàgina web del Santuari de la Mare de Déu de la Salut