NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Poblat ibèric de les Maleses

El poblat ibèric de les Maleses es troba al cim del turó que rep el mateix nom o el de les Corones. Aquest cim, a la vegada, serveix de límit municipal entre els termes de Montcada i Reixac i Sant Fost de Campsentelles, declarat bé cultural d'interès local. Es tracta d'una elevació de 462 m de la Serralada de Marina, des d'on es pot dominar visualment tot el Vallès, part del Barcelonès i part del Maresme. Així mateix té bona visibilitat sobre els massissos del Montseny, Montserrat i Prepirineu. Història de les intervencions arqueològiques El jaciment laietà de les Maleses ha estat objecte de diverses intervencions des de l'any 1928, moment en què la secció d'Arqueologia i Història de l'Agrupació Excursionista de Badalona realitza una primera intervenció. Posteriorment les tasques d'excavació van ser continuades per la Unió Excursionista de Catalunya de Gràcia. Durant els anys 1943-1948 i 1955-1956 intervé al jaciment Josep Maria Cuyàs i posteriorment Joaquim Font i Cussó, J. Fàbregas Bagué, l'agrupació d'A.G.E.S. de Santa Coloma de Gramenet i el Centre Espeologic Alpí Vallesa (CEAV) de Montccada Cant Sant Joan. L'any 1982 es publiquen dos articles referents a jaciment de les Maleses. El primer està signat per Antonio Velasco i comenta l'excavació de tres habitacions. El segon està signat per Mercedes Durán i es correspon amb la memòria científica de la campanya realitzada l'any 1980 amb estudiants de tercer de BUP i COU de l'Institut de Batxillerat de Montcada i Reixac. L'excavació es va plantejar a la zona sud-est del jaciment i va permetre documentar cinc habitacions, un bancal i possiblement una sitja. El 1980, el jaciment va ser víctima de saquejos. Entre els anys 1982 i 1985 es reprenen les campanyes d'excavació al jaciment, aquesta vegada sota la direcció de les doctores Mercedes Durán i Elisabeth Huntingford. Durant el novembre i el desembre del 1998 es feren les tasques de consolidació de totes les estructures excavades al llarg dels anys. A partir de l'any 2000, Mercedes Durán i Gemma Hidalgo assumeixen la gestió, coordinació i direcció d'un programa d'investigació a les Maleses, que ha vingut desenvolupant fins a l'actualitat un total de 16 campanyes d'excavació. Durant tots aquests anys els alumnes de 1r de batxillerat de l'INS Montserrat Miró de Montcada i Reixac, han contribuït a la protecció i conservació del jaciment. Gràcies al projecte pedagògic desenvolupat al centre educatiu, els alumnes coneixen i descobreixen el mètode arqueològic de primera mà. Al mateix temps contribueixen a la protecció i conservació de les restes arqueològiques. Les troballes de les excavacions de l'assentament, que és del segle iii aC, es troben exposades al Museu Municipal de Montcada. Referències
Yacimiento íbero de Les Maleses

El poblado íbero de Les Maleses se encuentra en la cima de la colina que lleva el mismo nombre. Esta cima, a la vez, sirve de límite municipal entre los términos de Moncada y Reixach y San Fausto de Campcentellas. Se trata de una elevación de 462 m de la sierra de Marina, desde donde se puede dominar visualmente el Vallés, parte del Barcelonés y parte del Maresme. Asimismo tiene buena visibilidad sobre los macizos del Montseny, Montserrat y Prepirineo. Los hallazgos de las excavaciones del asentamiento, que es del siglo III a. C., se encuentran expuestos en el Museo Municipal de Montcada.​ Historia de las intervenciones arqueológicas El yacimiento ibérico de Les Maleses ha sido objeto de diversas intervenciones desde el año 1928, momento en el que la sección de Arqueología e Historia de la Agrupación Excursionista de Badalona realizó una primera intervención. Posteriormente las tareas de excavación fueron continuadas por la Unió Excursionista de Cataluña de Gracia. En los años 1943-1948 y 1955-1956 intervienen en el yacimiento JMCuyás y posteriormente Font i Cussó, J. Fàbregas Bagué, la agrupación de AGES de Santa Coloma de Gramanet y el Centro Excursionista de Montcada Bifurcación. En 1982 se publican dos artículos referentes al yacimiento de Les Maleses: El primero de ellos está firmado por Antonio Velasco y comenta la excavación de tres habitaciones. El segundo está firmado por Mercedes Durán y se corresponde con la memoria científica de la campaña realizada el año 1980. La excavación se planteó en la zona sureste del yacimiento y permitió documentar cinco habitaciones, un bancal y posiblemente un silo. 1982-1985, se reanudan las campañas de excavación en el yacimiento, esta vez bajo la dirección de Mercedes Durán y Elisabeth Huntingford. En noviembre y diciembre de 1998, se realizaron tareas de consolidación de todas las estructuras excavadas a lo largo de los años. A partir del año 2000, Mercedes Durán y Gemma Hidalgo asumen la gestión, coordinación y dirección de un programa de investigación en Les Maleses, que ha venido desarrollando hasta la actualidad un total de nueve campañas de excavación.​ Véase también Anexo:Poblados íberos de Cataluña Referencias
Xalet del Catllaràs

De Xalet del Catllaràs (Chalet van Cattlaras) is een vroeg-twintigste-eeuws modernistisch chalet in de Catalaanse Pyreneeën nabij La Pobla de Lillet, in Berguedà, een bergachtig gebied ten noorden van Barcelona. Het is een werk van Antoni Gaudí (1852–1926). Hoewel de geestelijke vader onder de lokale bevolking bekend zou zijn, werd het pas een eeuw na zijn dood 'herontdekt' en aan de Catalaanse architect toegeschreven. Het chalet werd gebouwd voor de huisvesting van technici en ingenieurs van Eusebi Güell, de opdrachtgever en mecenas van Gaudí. Het pand staat anno 2026 leeg. Beschrijving Het modernistische woongebouw heeft een spitsboogvormige constructie met zes appartementen erin, verdeeld over drie vloeren. Het bevat elementen van Gaudí’s naturalistische stijl, met plant- en diervormen die later ook toegepast werden in werken zoals Park Güell en Casa Batlló in Barcelona. De constructie met spitsbogen was een voorbode van de Sagrada Família in Barcelona. Authenticatie Gaudí zelf zou het werk niet als zijn ontwerp erkend hebben, omdat hij de bouw ervan niet gevolgd had en het gerealiseerde bouwwerk afweek van de originele tekeningen. In 1946 werd het werk voor het eerst toegeschreven aan Gaudi, hoewel de Gaudí-leerstoel destijds die aanname in twijfel trok. In 2026 werd na grondig onderzoek alsnog formeel gesteld dat hij de architect was vanwege zijn werk kenmerkende constructieve details als (spits)bogen, gewelven en scheefstaande binnenwanden, die pas 10 tot 15 jaar later door anderen gebruikt werden. Externe link Video van het pand. Bronnen, noten en referenties Bronnen (es) Santana Roma, Galdric (februari 2026), Analisi i acreditacio de l'autoria de Gaudi al "Xalet del Catllaras" a la Pobla de Lillet, onderzoeksrapport (en) Van der Perre, Christophe; Doce, Nacho; Faus, Joan, Spain confirms Gaudi designed remote forest building. Reuters (18 februari 2026). (en) Burgen, Stephen, "Hundred-year reveal: Catalan chalet confirmed as Gaudí work in centenary year", The Guardian, 18 februari 2026. Geraadpleegd op 31 mei 2026. Noten en referenties
Plaça de la Virreina

La plaça de la Virreina es troba a la Vila de Gràcia de Barcelona, i està situada en un entrant dels carrers d'Astúries i de l'Or, i és accessible pels de l'Església, el de la Santa Creu i el de Torrijos. Popularment, també se la coneix com de Sant Joan, pel fet que allotja l'església homònima del segle xix. Història Rep el nom del desaparegut palau de La Virreina, antiga residència d'estiueig del virrei Manuel d'Amat i de Junyent. Tanmateix, aquest morí pocs anys després de la finalització i la seva vídua Maria Francesca de Fivaller-Clasquerí i de Bru va fer-se càrrec de l'administració d'aquest i del palau de la Rambla. Durant aquest període, mantingué un actiu i intens usdefruit de la mansió seguint l'estil de l'alta societat barcelonina de l'època. La plaça va ser urbanitzada el 1878 a partir del projecte de l'arquitecte Josep Artigas i Ramoneda, al mateix temps que s'iniciaven les obres de l'església de Sant Joan, les quals no finalitzarien fins al 1884. S'hi instal·laren bancs de pedra a banda i banda, alhora que s'hi plantaren diversos plataners. Durant els primers anys, no s'hi van celebrar actes de la Festa Major de Gràcia per respecte a l'església, encara que s'oficiaven les principals festes religioses. L'Orfeó Gracienc hi va començar a organitzar ballades de sardanes a partir de la dècada de 1920. No seria fins a l'any 1947 que els veïns de la plaça començaren a participar de la Festa Major a la plaça. Durant la Guerra Civil, els veïns de la zona es refugiaren dels bombardejos de l'aviació italiana al refugi antiaeri que es trobava a un costat de la plaça i del que se'n desconeix l'estat de conservació. Al bell mig de la plaça hi ha una font pública, anomenada Font de Rut. La base de pedra és prismàtica amb un broc i una pica a cadascun dels costats, i és coronada per una escultura en bronze que representa la figura bíblica de Rut i porta als braços un manat d'espigues, fet que li ha dut a ser anomenada també l'Espigoladora. És obra de l'escultor Josep Maria Camps i Arnau. i va ser inaugurada l'11 de setembre de 1949, coincidint amb la que seria la diada de Catalunya. Referències Bibliografia Segura i Capellades, Carme; Farré i Olivé, Eduard; Camps i Sala, Esteve. Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia, 2003, p. 107-113. DL B 48984-2001.
La Nativitat de Durro

La Nativitat de Durro (named in the honour of nativity of Mary) is a church situated in the village of Durro, in the territory of Vall de Boí, a commune in the valley with the same name and in Comarca of Alta Ribagorça in the north of Province of Lleida and the autonomous communities of Catalonia in Spain. It is part of the world heritage site of UNESCO with eight other Catalan Romanesque Churches of the Vall de Boí. Architecture Interior See also Catalan Romanesque Churches of the Vall de Boí Vall de Boí References
Église de la Nativité de Durro

L'église de la Nativité (catalan : església de la Nativitat) est une église romane situé sur le territoire de La Vall de Boí, commune de la vallée du même nom et de la comarque de l'Alta Ribagorça dans le nord de la Province de Lérida et de la communauté autonome de Catalogne en Espagne. Elle est dédiée à la Nativité de Marie. En novembre 2000, l'église de la Nativité a été inscrite sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO avec huit autres églises romanes de la Vall de Boí. Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Liste du patrimoine mondial Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du patrimoine mondial Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne
Can Sabadell (Barcelona)

Can Sabadell és una masia situada a la Rambla de Prim, 247-255, al barri de la Verneda i la Pau de Barcelona, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Per aquests contorns hi havia un mas anomenat Can Viudet, on s'amagaren molts soldats francesos durant la Guerra del Francès, fugint de la persecució de la milícia popular. Josep Manso i Solà, que operava per aquesta zona, s'incorporà a l'exèrcit, arribant a general, i li fou atorgat el títol de Comte del Llobregat. La masia va ser edificada el 1941 per Josep Sabadell (†1990) i disposava d'una gran extensió de terres de conreu. A finals del segle xx, hi vivia la vídua Francesca Tuneu i els hereus són els seus fills, Francesc i Montserrat Sabadell Tuneu. Descripció Edifici de planta quadrada amb un annex i entorn d'horta i jardineria. La façana principal té el portal i tres balconades. Un dels laterals presenta tres balcons i diversos finestrals. A la part annexa hi ha cinc finestrals petits. La coberta és un terrat practicable. Referències
Sant Pere de Figueres

L'església de Sant Pere de Figueres és una església parroquial, majoritàriament d'estil gòtic, situada a la plaça de Sant Pere de Figueres. Descripció Es un edifici religiós d'origen gòtic. La façana és molt simple amb rosassa i timpà contemporani. L'interior presenta una sola nau, amb capelles que ocupen els contraforts laterals. Té un cimbori octogonal i un campanar reconstruït tipus fortificació, l'absis principal i dos laterals, un dels quals és sagrari i l'altre, sagristia. En el lateral exterior dret hi ha un pòrtic amb tres arcs apuntats, de factura posterior. La il·luminació natural s'aconsegueix per dues rosasses en els braços del creuer, i la de la nau; i pels vitralls de l'absis central. Història La primera menció és de 1020 i al seu voltant s'hi va bastir el nucli medieval de Figueres. Probablement es va construir sobre una primitiva església paleocristiana. Del temple romànic inicial (segles X-XI), en queden restes dels murs de la cara nord amb una espitllera a l'esquerra de la nau, al peu del campanar. En el segle xiv s'aixeca, sobre l'edifici romànic, el temple gòtic. Aquest nou edifici arribava fins a l'actual creuer i era d'una sola nau amb voltes de creueria i contraforts, sense creuer ni girola. El 1578 es va reconstruir la façana, d'estil neoclàssic, en la qual destaca un gran ull de bou que dona llum a tota la nau. Posteriorment ha sofert nombroses ampliacions (el 1678 es començà la capella dels Dolors, al costat nord) i modificacions. En el segle xviii l'antiga capçalera gòtica fou substituïda per un creuer i un absis poligonal. L'any 1895 es va construir la cúpula segons un projecte de l'arquitecte Josep Azemar i Pont. Durant la Guerra Civil espanyola l'església patí importants destruccions (incendis i enderrocs). L'any 1941 Amadeo Llopart, Enric Mora i Josep Maria Sagarra, de Barcelona, varen fer el projecte per la restauració del temple. Entre 1941 i 1948 es va reconstruir amb carreus de pedra, el creuer coronat pel cimbori octogonal, seguint l'estil gòtic de l'antiga nau, aconseguint així un conjunt unificat, sobri i monumental. Del temple gòtic original es conserva la nau amb les voltes de creueria i els contraforts. Salvador Dalí i el mil·lenari del temple A Sant Pere de Figueres fou batejat Salvador Dalí, i també s'hi celebrà el seu funeral. Són detalls, els del vincle del geni figuerenc amb la seva església, que amb motiu del mil·lenari (1020-2020) van quedar reflectits en el monument Agnus Dei-El meu nom és Salvador, dedicat a l'efemèride. És obra de l'artista gironina Duaita Prats i es troba col·locada en una de les naus laterals, la dedicada a Santa Úrsula i les Onze Mil Verges, que dona accés al campanar. Referències Enllaços externs Història de Sant Pere de Figueres Arxivat 2007-07-31 a Wayback Machine.
Église Saint-Pierre de Figueras

L'Église paroissiale saint Pierre est l'église de la ville de Figueres, c'est un bâtiment majoritairement gothique situé place Saint Pierre à Figueres en Catalogne. Historique et architecture Les restes les plus anciens datent des Xe et XIe siècles. Il s'agit d'un mur orienté au nord et une meurtrière au pied du clocher. À la fin du XIVe siècle, le roi Pierre IV d'Aragon, dit « le cérémonieux », ordonna la construction d'une nouvelle église d'une seule nef sur la base de l'édifice roman. Actuellement, l'église conserve sa forme primitive jusqu'au début de l'abside. Au XVIIIe siècle une croisée du transept fut ajoutée et une abside polygonale se substitua à l'ancien chœur gothique. À la fin du XIXe siècle, en 1895, la coupole fut reconstruite sur les plans de l'architecte Josep Azemar i Pont. Au début de la guerre d'Espagne l'église subit d'importantes destructions ; elle fut incendiée et certaines de ses parties les plus importantes furent détruites. Entre 1941 et 1948, la croisée du transept fut reconstruite, couronnée par une tour-lanterne octogonale, suivant le style gothique de l'ancienne nef, pour réaliser un ensemble unifié, sobre et monumental. Le Baptême, la première communion et les funérailles de Salvador Dalí y furent célébrés. Références Liens externes Site parroquiesdefigueres.org, Histoire de Saint Pierre de Figueres Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Catalogne
Plaça de Catalunya (Sabadell)

La plaça de Catalunya de Sabadell es troba a la confluència dels barris del Centre, la Creu Alta i Hostafrancs. És en una via d'entrada a la ciutat, a l'extrem sud de l'avinguda de Francesc Macià. A la plaça hi ha el Banc Sabadell, l'Hotel Sabadell i el parc de Catalunya. Referències
Província de Tarragona

La província o demarcació de Tarragona és una divisió administrativa espanyola amb capital a Tarragona que aglutina 181 municipis del sud de Catalunya, amb una població total de 804.664 habitants (2019). El govern provincial és la Diputació de Tarragona. Història Durant les discussions de divisió provincial, Tarragona, Reus i Tortosa van pugnar per la capitalitat de la província. La candidatura de Tortosa (que havia estat capital històrica de vegueria, de corregiment i cap de districte del Departament de les Boques de l'Ebre amb la divisió feta pels francesos) no va rebre suport. Diversos municipis de la Terra Alta i del Baix Ebre (Xerta, Benifallet i Tivenys) preferien Reus per la seva atracció comercial. Això va decantar el suport de l'àrea de Tortosa cap a Tarragona per la facilitat de comunicacions marítimo-fluvials. A principis del segle XIX, Reus era la segona ciutat del país. En la primera divisió napoleònica del 1810 s'havia assignat la capital a Reus. Va rebre el suport del Baix Camp, el Priorat i l'Alt Penedès. Tarragona tenia el suport del Tarragonès i l'Alt Camp, a més de la Diputació de Catalunya que l'assignava com a capital en les tres propostes de districtes subalterns. Tarragona avalava les propostes d'estendre la província cap a la plana de Lleida. La pugna territorial entre Tarragona i Lleida va acabar afavorint la capitalitat de les dues. La idea de convertir a Tortosa en «la cinquena província» es va revifar durant el franquisme. Si bé no va prosperar cap mena de modificació existeix una clara diferenciació territorial entre les Terres de l'Ebre i el Camp de Tarragona. La Generalitat de Catalunya ha reconegut aquesta realitat en l'estructura territorial dels seus departaments doncs el Decret 79/2001 de 6 de març de creació de la Delegació Territorial del Govern a les Terres de l'Ebre estableix que l'abast territorial de la delegació serà el de les comarques del Baix Ebre, Montsià, Terra Alta i Ribera d'Ebre. Territori Partits judicials La província de Tarragona està dividida administrativament en 8 partits judicials. Demografia Les dades anteriors, són la suma dels municipis actuals. Referències Vegeu també Llista de municipis de la província de Tarragona Províncies de Catalunya Enllaços externs Diputació de Tarragona
Provincie Tarragona

Provincie Tarragona je nejjižnější ze čtyř provincií Katalánska, autonomního společenství na severovýchodě Španělska. Leží při pobřeží Středozemního moře a deltě řeky Ebro. Sousedí s provinciemi Barcelona, Lleida, Zaragoza, Teruel a Castellón. Žije zde přibližně 862 tisíc obyvatel, což je (zejména vlivem masivního přistěhovalectví) o cca 200 000 osob více než v roce 2000. Administrativní dělení Území provincie je rozděleno mezi 183 obcí, které tvoří 10 comarek: Sídla Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Provincie Tarragona na Wikimedia Commons (katalánsky) (španělsky) Oficiální web provincie
Tarragona (provins)

Tarragona er en provins i Spanien, beliggende i den sydlige del af den autonome region Catalonien. Den grænser til provinserne Castellón, Teruel, Zaragoza, Lleida og Barcelona, og til Middelhavet. Af befolkningen på 888.895 indbyggere (2008) bor omkring 20 % i hovedstaden, Tarragona. Provinsen består af 183 «municipis» (kommuner) fordelt på 10 «comarques» (nærmest amter). Comarques Alt Camp Baix Camp Baix Ebre Baix Penedès Conca de Barberà Ribera d'Ebre Montsià Priorat Tarragonès Terra Alta Vigtigste byer Tarragona (117.184 indb.) Reus (91.616 indb.) Valls (23.291 indb.) El Vendrell (24.997 indb.) Tortosa (30.431 indb.) Amposta (17.372 indb.) Eksterne henvisninger Officiel webside
Provinz Tarragona

Die Provinz Tarragona ist die südlichste der vier Provinzen der spanischen autonomen Region Katalonien. Ihre Hauptstadt ist die Stadt Tarragona. Lage Die Provinz grenzt – beginnend im Norden, im Uhrzeigersinn – an die katalanischen Provinzen Lleida und Barcelona, das Mittelmeer, die valencianische Provinz Castellón sowie an die aragonesischen Provinzen Teruel und Saragossa. Bevölkerungsentwicklung der Provinz Verwaltungsgliederung Comarcas Gerichtsbezirke Städte und größte Orte Stand: 2024 Kleinste Gemeinde ist La Febró mit 35 Einwohnern. Siehe auch Wappen der Provinz Tarragona Weblinks Institut d’Estadística de Catalunya (Institut d’Estadística de Catalunya) Einzelnachweise
Provincia de Tarragona

Tarragona es una provincia de España situada en el sur de la comunidad autónoma de Cataluña. Cuenta con una población de 875 530 habitantes,​ el 16,4 % de los cuales vive en Tarragona, capital provincial. La provincia está compuesta por 184 municipios distribuidos en 10 comarcas de dos ámbitos funcionales: Tierras del Ebro y Campo de Tarragona. Los municipios más extensos son Tortosa y Tivisa, superando los 200 km² cada uno de ellos. Limita con las provincias de Castellón, Teruel, Zaragoza, Lérida y Barcelona, así como con el mar Mediterráneo. Organización territorial Comarcas Gastronomía La gastronomía de la provincia de Tarragona posee su personalidad propia, que se impregna a lo largo de las tierras catalanas. Un caso es la salsa típica de la cocina tarraconense, el romesco, salsa que acompaña a las parrilladas de sus diversos ingredientes de la zona. Son muy importantes las calçotadas (cuya época ideal es primavera). La verdura tarraconense por excelencia es el calçot (una especie de cebolleta tierna) que participa en las calçotadas de muchos lugares. Entre los cocidos (las denominadas escudellas) se tiene el identificativo xarró tarragoní. Entre los guisos con pescados se pueden encontrar el patacó (un guiso de atún y patatas) o el bull de tonyina, que es un guiso elaborado con las tripas del atún en salazón. También el Romesco de rap, la Espineta amb caragolins y la cocina típica marinera del barrio del Serrallo de Tarragona. Demografía De acuerdo con el censo del Instituto Nacional de Estadística en 2025 la provincia tenía una población de 875 530 habitantes.​ La ciudad de Tarragona es el municipio más poblado con 132 299 habitantes, concentrando un 16,62 % de la población de la provincia. Muy cerca le sigue la ciudad de Reus, con 103 477 habitantes. Véase también Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre la provincia de Tarragona. Diputación Provincial de Tarragona (en catalán) Provincia de Tarragona en OpenStreetMap.
Province de Tarragone

La province de Tarragone (en catalan : Província de Tarragona ; en espagnol : Provincia de Tarragona) est l'une des quatre provinces de la communauté autonome de Catalogne, dans le nord-est de l'Espagne. Sa capitale est la ville de Tarragone. Géographie La province de Tarragone est située dans le sud de la Catalogne et couvre une superficie de 6 283 km2. Elle est bordée au nord par la province de Lérida, au nord-est par la province de Barcelone, à l'est et au sud-est par la mer Méditerranée, au sud-ouest par la province de Castellón (Communauté valencienne), et à l'ouest par les provinces de Teruel et de Saragosse (communauté autonome d'Aragon). Le point culminant de la province est le mont Caro (1 441 m). Population La province comptait 995 156 habitants en 2010, dont environ 20 pour cent vivaient dans la ville de Tarragone. Les principales villes de la province sont : Tarragone, Reus, El Vendrell, Tortosa, Cambrils, Salou et Valls. Subdivisions Comarques La province de Tarragone est subdivisée en 10 comarques : Alt Camp ; Baix Camp ; Baix Ebre ; Conca de Barberà ; Baix Penedès ; Montsià ; Priorat ; Ribera d'Ebre ; Tarragonès ; Terra Alta. Communes La province compte 183 communes (municipis en catalan, municipios en espagnol). Voir aussi Articles connexes Liste des comarques de Catalogne Provinces d'Espagne Liens externes (ca + es) Site officiel de la Diputació de Tarragona Portail de la Catalogne Portail de la mer Méditerranée