NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Tiona

La Tiona és una masia-hostal, catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, al terme municipal de Caldes de Malavella (Selva), en un trencall senyalitzat a l'esquerra de la N-II direcció Girona, poc abans d'arribar al trencall que du al nucli de Franciac. L'edifici té planta baixa, pis i golfes; i la teulada a doble vessant, inclinada als laterals, i ràfec de teulada doble. Les obertures són quadrangulars amb llinda monolítica. La porta principal actualment està en desús, i s'accedeix a l'habitatge i al restaurant a través de portes laterals. Les parets estan pintades de color blanc. A la façana principal, s'intueix el que era un rellotge de sol, ara tapat per la pintura que cobreix les parets exteriors. Referències Enllaços externs http://www.poblesdecatalunya.cat/element.php?e=7166
Església de Sant Julià de Fréixens

Sant Julià de Fréixens és una església del municipi de Vallcebre. Està situada a una alçada de 1.002,3 msnm. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. També dona nom al conjunt de cases dels seus voltants, que té la consideració d'entitat local menor dins del terme municipal de Vallcebre. Descripció Petita església romànica que ha estat molt transformada al llarg dels anys. El cos de la nau està cobert amb una volta de canó, i el seu absis, orientat a llevant, està cobert amb un quart d'esfera; la seva amplada correspon gairebé amb la de la nau i el seu aparell de blocs de pedra quadrats i ben col·locats, a soga i través, sembla del segle xi. Al bell mig de l 'absis hi ha una petita finestra d'arc de mig punt adovellada i esqueixada, actualment tapiada. La part superior del mur exterior de l'absis presenta una motllura amb unes petites mènsules quadrades, únicament amb funció ornamental. Al segle xviii es va construir una nova volta de canó i es van fer uns contraforts de reforç al mur de migdia. El campanar i els afegits a la part de ponent, són posteriors a l'obra romànica. La porta d'entrada també és moderna. Hi ha una casa adossada, la rectoria, amb planta baixa i pis. Tot està cobert amb una teulada a dos vessants de teula aràbiga. Notícies històriques L'església de Sant Julià de Fréixens era coneguda també amb el nom de "Sant Julià de Vallcebre", i "Vallcebre sobirà" segons un document de l'any 1311. En el seu origen, aquesta església era propietat del monestir de Sant Sadurní de Tavèrnoles, com s'indica en alguns documents del segle xi. L'església és esmentada a un testament de l'any 1197, quan Estefania Isarna deixà dos argenços a Sant Julià, car un dels seus fills, Ramon, era clergue de Sant Julià. L'any 1312 apareix com a parròquia però al segle xv ja és sufragània de Santa Maria de Vallcebre, i, al segle xviii, totes dues són sufragànies de Santa Maria de Falgars. Els capellans o rectors de Sant Julià coneguts són: Miquel -1279-, R. Olzina -1340-, Bernat Corderols -1384- i Bernat Bonet -1440- (ja unida a Santa Maria de Vallcebre). Vegeu també Vallcebre Llista de monuments de Vallcebre Referències
L'Abadia (Reus)

L'Abadia és un edifici del municipi de Reus (Baix Camp) catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici de planta quadrada, tres crugies i murs de càrrega, situat al carrer de l'Abadia, al que dona nom. Disposa de tres plantes i d'una escala de triple tram, centrada. En la dovella de la porta central figura la data de 1747 sota d'un escut amb mitra. La galeria posterior està formada per arcs de mig punt sobre columnes cilíndriques de la darrera fase de la reforma. Les obertures de la façana estan ordenades i centrades. La coberta és de teula àrab amb doble vessant. Història Se l'anomena així referint-se sempre a la casa del prior. Construït amb seguretat al mateix temps que l'actual església prioral (segle xvi), es va refer el 1619. L'edifici ha estat modificat diverses vegades, i el seu estat actual és molt pròxim al que deuria presentar a finals del segle xviii. Aquest edifici és interessant perquè és un dels pocs elements de valor que han escapat al procés de renovació urbana dels segles XVIII-XIX, segurament per l'especialitat del seu ús restrictiu. L'ús actual ha continuat sent el de despatx del prior, i vinculat des de sempre a la prioral de Sant Pere. En un temps també era l'habitatge del prior i dels vicaris. Referències
L'Armengol

L'Armengol, o l'Ermengol, és una masia del municipi de Sagàs (Berguedà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia senyorial de grans proporcions. El cos bàsic i central és una planta rectangular, amb el carener paral·lel a la façana orientada a migdia i coberta a doble vessant. Flanquejant aquest cos central es troben dues ales, seguint també l'esquema clàssic de masia, més massisses i tancant l'era de la casa, al cantó de llevant i ponent. El cos central és d'una gran elegància, obert pels porxos a cadascun dels tres pisos. A la planta baixa té tres grans arcades d'arc de mig punt; al primer pis un finestral també de mig punt i a les golfes el mateix nombre d'obertures. La resta de la masia té totes les obertures d'arc de mig punt, de proporcions més petites, o de llinda. Història La gran masia de l'Armengol correspon bàsicament a l'obra del segle xvii i xviii, però la masia ja s'esmenta al segle xvi. En el fogatge de l'any 1553 la masia de l'Armengol s'inclou dins el terme de Merlès, malgrat pertànyer a Sagàs. De la família de l'Armengol la documentació enregistra l'any 1563 a mossèn Pere Armengol, rector de la parròquia de Santa Maria de la Quar. Al segle xvi, la casa pagava una tasca de pa i vi i també un parell de gallines al monestir de la Portella, en concepte de cens. La Masia de l'Armengol fou fogatjada l'any 1553; "Armangol" pertanyen al terme i parròquia de Sagàs. Referències
L'Estudi de Lloberola

L'Estudi de Lloberola és un edifici del poble de Lloberola, al municipi de Biosca (Solsonès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Antigament era l'escola on anaven els nens de Lloberola i els voltants, amb el pas dels anys i amb l'accentuat descens de la població que ha patit la zona, l'escola va haver de tancar. Descripció És un edifici de quatre façanes i tres plantes. A la façana est, a la planta baixa hi ha dues entrades tapiades amb formigó, aquestes tenen el contorn de totxo. A la planta següent hi ha un balcó central amb barana de ferro ben treballada, l'entrada al balcó també té el contorn amb totxo. A cada costat del balcó hi ha una finestra amb petita barana de ferro ben treballada a la part baixa, també tenen el contorn amb totxo. A la part superior de la façana, als laterals hi ha dues obertures circulars i al centre finestra també tapiada amb el contorn amb totxo. A la façana nord, hi ha dues finestres a la segona planta contornejades amb totxo. A la planta baixa hi ha un edifici adjunt de nova construcció. A la façana oest, hi ha una entrada tapiada a la planta baixa, a la dreta hi ha unes escales amb barana de ferro que pugen fins a la següent planta, on hi ha una porta que dona accés a l'edifici. Aquesta entrada també té el contorn amb totxo. A cada costat de la porta, hi ha una finestra contornejada amb toxto. A la part superior de la façana hi ha una finestra tapiada. Davant de la façana oest, hi ha un pou. A la façana sud, a la planta baixa, hi ha les restes de dos finestrals que ja no hi són, en el seu lloc hi ha una gran entrada amb llinda de formigó i porta metàl·lica. A l'esquerra encara queda un finestral contornejat amb totxo. Adjunt aquesta façana hi han construït un petit edifici. A la segona planta, hi ha un balcó amb barana de ferro ben treballada, l'entrada que dona al balcó està contornejada amb maons. La coberta és de dos vessants (Nord-Sud), acabada amb teules. Referències
La Rectoria (Aiguaviva)

La Rectoria és un edifici del municipi d'Aiguaviva (Gironès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La llinda data de 1763. Presenta murs arrebossats i està coberta a dues aigües amb canaló de "tortugues". La forma de la dècada del 1970 va alterar la distribució interior i va lligar amb tirants els murs laterals. Fou una residència temporal del bisbe de Girona. Llurs murs laterals presenten escuts. Referències
La Torratxa (Valls)

La Torratxa és un monument del municipi de Valls (Alt Camp). Descripció Edifici d'embolcall simple. És un gran paral·lelepípede de 12 x 24 metres de planta i uns 10 metres d'alçada. Té la coberta de teula àrab. En el centre s'aixeca una torre octogonal d'uns 3 metres d'alçada. Els materials són fonamentalment carreus, tapial i fàbrica de maó, cadascun emprats en el seu moment i en diverses parts de l'edifici, juxtaposant-se uns als altres per les diverses reformes a què ha estat sotmès. Història L'edifici original data probablement del s. XIV, quan el va anar a ocupar la nova Senyora de Valls, N'Elionor Maria -la "Reina de Xipre"- parenta del rei En Pere IV. La Senyora vivia allí els estius i els hiverns al Castell, que, actualment és gairebé enderrocat del tot. El costum d'estiuejar a la Torratxa fou mantingut pels diferents habitants del Castell fins, pràcticament, els nostres dies. Als gustos i modes dels senyors cal atribuir les reformes amuntegades unes sobre les altres a la Torratxa. Des de fa uns anys hi ha una forta polèmica sobre el destí de l'edifici. Les entitats culturals insisteixen en la seva reutilització. L'associació de veïns, en canvi, s'oposa i està a favor de l'enderrocament. Referències
La Torre (Biosca)

La Torre és una masia del municipi de Biosca (Solsonès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de nova construcció que vol imitar la torre del castell de Lloberola que veu just davant. Consta de quatre façanes i dues plantes. A la façana est, a la part esquerra hi ha una entrada amb arc de mig punt i porta de fusta de doble batent. A la seva dreta hi ha dues finestres. A la planta següent hi ha dues finestres. A la façana nord, hi ha dues finestres a la segona planta. A la façana sud, hi ha una entrada amb porta de fusta de doble batent i llinda de pedra, a la seva esquerra hi ha una finestra. A la façana oest, hi ha tres finestres a la planta baixa i una a la darrera. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules. Adjunt a la façana est, hi ha la torre circular, que consta de tres plantes, més la part de dalt que dona a l'exterior. Hi ha diverses finestres a cada planta. Referències
Can Llambí (Llagostera)

Can Llambí del veïnat de Penedes (municipi de Llagostera) és un edifici de planta quadrada amb parets portants de pedra morterada que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. No és pas gaire lluny de l'església de Sant Ampèlit. Té coberta de teula a dues vessants i estructurat a partir de tres crugies. El mas s'ha ampliat posteriorment, destacant la capella lateral, la reixa de tanca modernista de ferro forjat, en el jardí posterior i el garatge. La façana principal presenta una porta adovellada i finestres enreixades a la planta baixa. A la planta principal s'obre una balconera central i dues finestres laterals amb carreus de pedra i rapissa emmotllurada. A la planta superior s'obren tres grups de finestres amb arcs semicirculars. Hi ha també una pallissa amb arc apuntat de pedra. Tot i que conserva el seu aspecte original, va canviar d'emplaçament per aconseguir millor orientació. Història Segons l'escriptura de l'any 1150, Llambí comprà una fracció de terra al monestir de Sant Feliu de Guíxols. L'any 1350, el Llambí ja eren amos d'un mas important. Els pagesos d'aquestes terres foren especialment durs a la Guerra de les Remences. Vers l'any 1528, Caterina Llambí era propietària del mas. La família continuà en propietat fins que la pubilla es casà amb un altre terratinent, Lluís Garriga de Barcelona, que augmentà el patrimoni rústec. Can Llambí de Penedes fou una de les cases pairals més pròsperes de la comarca i utilitzà l'explotació de les alzines sureres com la seva principal font de riquesa. Vegeu també Llista de monuments de Llagostera Referències
Llar Natzaret (Amposta)

La Llar Natzaret és una llar d'infants d'Amposta inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El recinte és envoltat, a la façana principal, per un mur de maçoneria d'un metre amb acabats amb teula àrab. La porta central, amb reixat de ferro, està feta a banda i banda per pilars de totxo vist amb teulada a quatre vessants, també amb teula àrab i acabat amb ornaments a manera de pinyes. A la part central del mur de maçoneria, té una obertura en forma d'arc rebaixat i a sobre d'un plafó de rajola amb decoració floral a tots dos costats, amb una escena de la verge, Sant Josep i el nen Jesús. Sota d'ells es pot llegir "NAZARET". A sobre, hi ha un petit ràfec a dos vessants, amb teules àrabs. L'edifici en si és una mostra d'art eclèctic: la façana principal en direcció est té un pòrtic a base d'obertures quadrades sostingudes per pilars de pedra tallada, sobrealçat del terra mitjançant unes escales i teulada a tres vessants amb cornisa realçada amb motllures verticals. Els vèrtex de la teulada porten guarniments a manera de pinya. L'edifici és de forma rectangular. S'hi accedeix per una porta central amb muntants de carreus de pedra a un gran rebedor fet amb forma de cúpula piramidal de vidre, amb un penell a la part superior. Al darrere hi ha adossat un edifici de les mateixes característiques però de dos pisos. Les façanes són un sòcol de grans carreus de pedra i pugen fets amb obra vista, teulades a quatre vessants, de teula àrab i amb ornaments als vèrtex. A l'extrem nord-est s'aixeca una torre, d'obra vista, a la part superior de la qual s'obren a cada costat espais amb arc de mig punt. Coronat per la teulada a quatre vessants i decoració. Totes les finestres són quadrades amb muntants i llinda de pedra a excepció de les de la façana sud-est (capella) que formen un seguit d'arcs de mig punt amb muntants de pedra. Història Obra del segle xx, va ser feta per al Patronat de Nazaret, en un principi com a llar de jubilats. Als anys 70 es paralitzaren les obres i finalment es destinà a llar d'infants i posteriorment com a espai de menors tutelats. Referències
Mare de Déu de la Llinda

La Mare de Déu de la Llinda és una església romànica del municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Encisadora esglesiola veïna a la masia d'aquest nom. D'una nau amb edificació al damunt. Volta de canó, absis amb arcuacions i bandes llombardes als murs. En el mur sud hi ha una finestra de doble esqueixada i porta refeta d'estil renaixement. Cal assenyalar que al costat nord, en una nau dedicada a trull, hi ha l'arrencada d'un arc toral, d'una nau i l'absis, tot de grans proporcions, el que ens fa deduir que l'edifici actual, era una capella lateral. L'església fou cremada el 1936, i només se salvaren les rajoles policromades del segle xviii del paviment del presbiteri. Amb l'església forma un conjunt inseparable la masia degut al seu interès arquitectònic. Entre la masia i la capella actualment hi ha un cup de vi. El conjunt rural presenta diverses edificacions. El cos principal de la casa té planta rectangular, està cobert amb teulada disposada a dues vessants, i els murs són de maçoneria, arrebossada en color gris a la façana principal. Té dues portes d'accés, la de la façana principal és d'arc de mig punt de factura molt moderna, en un acabat que segurament substitueix a un altre similar, però de més antic. Resulten d'interès les finestres que es troben a l'altura del primer pis, recercades mitjançant carreus toscament treballats i amb ampits de pedra, la central presenta un mig festejador per l'interior. A simple vista s'aprecien dos grans cossos de construcció: l'un ocupa dues terceres parts del cos principal de la masia, i l'altre es troba en un extrem que conforma la part restant. Les cantoneres de l'edifici són de carreus de pedra vista. El sostre de la primera planta té maons vistos entre l'embigat pintats amb calç fent la forma d'un rombe en reserva en cada cairó. Destaca dins el mobiliari una còmoda i un rellotge de peu amb la inscripció "LLINDA" al globus i una representació de Napoleó a la base. Existeix, també, una alcova amb decoració de guix pintada en blau i un llit de finals del segle xviii. A la zona immediata a la capella es troben les edificacions annexes destinades a cups pel vi i, exempte, per l'extrem oposat, hi ha un edifici destinat a magatzem i celler, el qual va ser construït l'any 1898 per l'arquitecte Pont i Gomà. El plafó de ceràmica que hi ha a la façana, a sota dels buits respiralls de la part alta de la construcció, amb una representació de Sant Isidre Llaurador, és del segle xviii. Al peu de la façana de la masia principal dins el jardí hi ha elements decoratius fets a base de rajoles esmaltades datables, així mateix, dins el segle xviii. La Mare de Déu de Llinda té Goigs dedicats i en diferents edicions al llarg dels anys. En una de les estrofes diu: També aquí en el mas de Llinda / teniu Vos santa Capella / donant sants consols en ella / com font que sempre se'ns brinda / de gràcies dispensadora / apartant tota negrura. Referències
Santa Maria d'Ossea

Santa Maria d'Ossea és una edificació religiosa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Es troba al nord del nucli de Navès i al marge dret de l'Aigua d'Ora, a tocar de la masia de Can Feliu, formant angle recte amb la façana sud de la masia, de la que queda separada uns metres. S'hi accedeix des de la nova carretera de la Vall d'Ora que s'inicia al km. 119,4 de la C-26 (de Solsona a Berga)(41° 59′ 41″ N, 1° 39′ 01″ E). Transcorreguts uns 600 metres de la dita carretera es pren la pista ben senyalitzada de l'esquerra, que mena al cap de 600 metres més a la masia i l'església. Descripció Santa Maria d'Ossea és una església d'una sola nau construïda l'any 1799. Actualment està sota l'advocació de la Mare de Déu dels Àngels. És de planta rectangular amb teulada a dos vessants. Al costat, hi ha un esvelt campanar que a la part superior té una sèrie de finestrals d'arc de mig punt, per a les campanes. La porta orientada al sud, es troba en la façana principal i en la llinda hi ha la data, molt esborrada, amb un rosetó dalt. El tipus de construcció, és a partir d'un parament de pedres amb morter excepte a les cantonades i al marc de la porta, que són de pedra picada i escairades. No hi ha cap finestra. A l'interior, hi ha un altar barroc-neoclàssic fet l'any 1799 i una talla moderna de Santa Maria. Notícies històriques Aquesta església es va construir al damunt de l'antiga capella dedicada a Santa Maria, esmentada al segle xii. Va ser sufragània de l'església de Linya. La imatge romànica de la Verge va ser recollida pel bisbe de Vic, Dr. Morgades i portada al museu de la ciutat. També s'esmenta al segle xii el castell d'Ossea (o d'Orsera), donat a l'església de Solsona per Pere Vilaró (1163) que possiblement, estava en el lloc que actualment ocupa la masia de Can Feliu. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Sant Martí de les Serres

Sant Martí de les Serres és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Situació Es troba a la part central del terme municipal, damunt el llom de la carena del Bassot, al marge esquerre del torrent de la Vallanca. Per anar-hi es parteix de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E). Aquí cal prendre la carretera a Besora i Busa. Carretera asfaltada i ben senyalitzada que se segueix fins que: Als 7,3 km. (42° 03′ 20″ N, 1° 36′ 33″ E), en l'indret anomenat la Creu Roja, es deixa l'asfalt i es pren el trencall de la dreta, senyalitzat "Marsinyac" "Les Serres" "La Selva". A partir d'aquí, ni que la pista sigui bastant bona, és recomanable circular-hi en 4x4. Seguir sempre la pista principal. Als 9,8 km. es deixa el trencall a la dreta, senyalitzat "Marsinyac", i es continua amunt. La pista es redreça i després de creuar la carena de cal Moixí i més endavant el torrent de la Vallanca, passa a tocar de la masia de les Serres i, poc més endavant, als 13,5 km, s'arriba a l'església. Descripció Sant Martí de les Serres és una església romànica modificada d'una nau i absis desaparegut. Les seves mides són de 4,85x6,70 metres. L'església està orientada a l'est. La volta de la nau ha desaparegut. A la banda interior del frontis hi ha senyals d'haver tingut volta d'arrencada gòtica i coronament arrodonit. Va ser convertida en pagesia, actualment abandonada i conserva només una part de la nau. L'absis, ha estat substituït per una construcció rectangular. La coberta del conjunt és avui a un vessant. El mur sud es conserva en tota la seva alçada i té encara la cornisa de pedres trapezoïdals amb bisell. El mur nord, està refet d'un metre del sòl en amunt i el frontis, està deformat per un pilar que sosté la teulada. El parament és de grans carreus treballats a punta. La porta al mur sud, és d'arc de mig punt adovellada i està tapiada. Notícies històriques Església no esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. Les modificacions van ser fetes l'any 1678 per Jaume Postils i després se'n van fer d'altres per habilitar-ho com a habitatge o corral. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Sant Martí de Pegueroles

Sant Martí de Pegueroles és una edificació religiosa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Descripció Sant Martí de Pegueroles és una església romànica d'una nau i absis quadrat cobert amb volta de canó, amb un de rodó, no romànic, afegit. Les mides són de 6 metres per llargada desconeguda (manca la paret que tancava l'absis quadrat). La nau coberta amb volta apuntada, arcs torals i presbiterals apuntats està orientada a l'est. Construcció modificada que conserva del romànic part dels murs laterals i el frontis. Parament de pedres treballades a cops de maceta en fileres. Les voltes de la nau i de l'absis quadrat, arrenquen d'una motllura de pedres trapezoïdals amb bisell. L'absis rodó afegit tant a l'exterior com a l'interior, apareix com una construcció aliena a l'obra romànica. La porta està al mur sud, imitació de la romànica, amb dos arcs de mig punt adovellats. Porta al frontis i finestra romànica fora de lloc que ara es troba a l'absis rodó no romànic, de dues esqueixades i d'arc de mig punt monolític. Història L'església no està esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. Aquesta contrada es trobava dins la demarcació que a principis del segle x va ser colonitzada pel comte de Barcelona, Guifré el Pilós. Referències
Sant Martí de Tentellatge

Sant Martí de Tentellatge és l'església parroquial de la caseria de Tentellatge que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). S'hi accedeix des de la carretera C-26 (de Solsona a Berga). Al km. 125,8 (42° 02′ 01″ N, 1° 40′ 56″ E) una curta pista hi mena. Està ben senyalitzada direcció "Sant Martí de Tentellatge". Descripció L'església és de planta rectangular amb teulada a dos vessants i orientada a llevant. Té adjunta una construcció que semblen les restes (tres parets, manca l'absis) de la primitiva església, romànica. Té un gran campanar de tres cossos, la part superior amb parament de pedres tallades i en fileres. La porta es troba a la cara est i és de tipus clàssic, amb un petit ull de bou al damunt. El parament és de carreus irregulars units amb morter. Les cantonades del campanar són de pedra picada i tallada. Conserva un retaule del segle xviii de Josep Pujol i Juhí. És sufragània de l'església de Sant Feliu de Lluelles. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès