NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Manent (Premià de Mar)

Can Manent és una masia de Premià de Mar (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia d'estructura basilical, de tres crugies, corresponent al tipus IV, amb planta baixa, pis i golfes a nivell de la crugia central, coberta per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. La porta principal d'accés, a la crugia central, és d'arc de mig punt dovellat. La resta d'obertures són quadrangulars, amb brancals, llindes i ampits realitzats amb carreus de pedra. Les dues portes laterals de la planta baixa foren obertes amb posterioritat. L'interior està reformat i no conserva gaires elements originals. Fent angle (E) amb la façana, s'alça un porxo obert per un arc, de planta baixa i pis, obra del segle XIX A la part posterior hi ha una nau adossada, de planta baixa i coberta amb una terrassa a la qual s'accedeix des del primer pis de la masia, possiblement feia les funcions de caseta de les eines o aixoplug de les bèsties de càrrega. Actualment, Can Manent, és destinat a Museu i Biblioteca de Premià. Història Al voltant de la masia s'han documentat fragments de ceràmica de vernís negre Campaniana A, àmfora púnico-ebussitana, ceràmica comuna ibèrica, àmfora ibèrica, àmfora itàlica, bètica i local, ceràmica comuna romana (local i nord-africana), i fragments de tegulae i ímbrex. També s'han documentat alguns materials ceràmics reaprofitats en la construcció de les parets de la masia. No es coneix cap mena d'estructura relacionada, però es podria pensar en la presència en aquest indret d'un establiment iberoromà amb una cronologia entre els segles iii aC i I dC. Els primers documents (1618) que ens parlen de Can Manent van estretament lligats als orígens de Premià de Mar, ja que al seu voltant s'establí una petita població de pescadors i pagesos. El 1719, els límits de Can Manent eren, d'una banda, el mar, i de l'altra, Vilassar. La família Manent va tenir un paper important a la formació del nou poble de pescadors, arran de mar. La masia de Can Manent, malgrat les notícies de començaments del segle xvii referents a la família propietària, és un edifici de ple segle xviii, aprofitant potser alguna dependència anterior (hom opina que el celler és el sector més antic de la casa), i amb annexos posteriors (casa dels masovers). Referències Enllaços externs «Can Manent». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
El Margarit

El Margarit és una masia del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. És al sud-est, a prop i al damunt de la carretera BP-1432 i a ran de la important pedrera d'extracció de graves a la qual s'accedeix des del punt quilomètric d'aquesta carretera. Adossats hi ha uns camps de conreu al costat de llevant de la masia al sud-est de la gran pedrera d'extracció de grava que causa un gran impacte negatiu en el paisatge de l'entorn. La masia és al costat meridional de la pedrera del Rieral, just al davant de la porta d'entrada a la indústria extractiva. Es tracta d'una masia gran, d'aspecte massís i de planta basilical. Conserva alguns detalls constructius antics, com la finestra renaixentista de la façana de ponent. És, almenys, del segle xvi. Està inclosa a l'Inventari del patrimoni cultural. i en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells. Referències
Mas Grau (Bescanó)

Can Masgrau o Mas Grau és una masia del poble d'Estanyol, al municipi de Bescanó (el Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'un conjunt d'edificacions adossades en diferents èpoques. El mas és edificat aprofitant l'estructura del fortí medieval. L'any 1425 es produí un terratrèmol que devastà la zona. Per aquest motiu els masos de la contrada solen ser de dates posteriors. Això no obstant, l'antic fortí del Comtat de Cabrera subsistí al sisme i una part ha arribat fins als nostres dies. A principis del segle xvii es feu un mas aprofitant part de l'antiga estructura. L'any 1980 el conjunt fou restaurat per l'arquitecte gironí Joan M. Ribot. La part més antiga és medieval i està formada per dues naus perpendiculars amb volta de pedra i encanyissat, porta i finestra d'arc de mig punt i trapa per a pujar a la part superior. Als murs s'obren espitlleres d'arc i algunes posteriors d'arma de foc. La casa pairal pròpiament dita és de tres crugies paral·leles, dues plantes i teulada a dues vessants. A la façana té una finestra renaixentista amb frontó triangular. El pati tancat i els porxos són més tardans. Referències
Can Masponç

Can Maspons és una de les masies històriques del poble de Bigues, al terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. És al sector central-meridional del terme municipal, a la dreta del Torrent Maspons i del Tenes, a llevant de Can Granada, al nord del Forn de Can Maspons i de Can Roure, al sud-est de Ca l'Espasa i al sud-oest de Can Coix. A llevant de la masia s'estén el Pla de Can Maspons, a ponent, la urbanització de Font Granada i al sud, la de la Font del Bou. És una construcció que data, almenys, del segle xvii, i que ha sofert nombrosos modificacions, sobretot al segle xx. Té annexa al costat meridional la capella de la Mare de Déu del Pilar. Can Maspons és la casa pairal dels Maspons, família vinculada al moviment de la Renaixença: Francesc, Marià i Maria del Pilar Maspons i Labrós, la darrera coneguda com Maria de Bell-lloc, que destacaren en les facetes d'escriptors i folkloristes en el seu moment, a més de Marià, que fou un destacat polític (fou diputat del Partit Liberal Conservador a les Corts de Madrid). Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals editat per l'ajuntament de Bigues i Riells. Referències Enllaços externs Can Masponç en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Can Masseguer

Can Masseguer és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casal de planta quadrada, de tres plantes i golfes amb teulada a quatre vessants i torreta quadrangular central coronada per una balustrada. La façana té obertures envoltades amb pedra d'arc de mig punt i les de les dues plantes superiors tenen balcó de ferro forjat. Les finestres de la planta baixa tenen reixes de ferro molt treballades. La porta principal, també amb arc de mig punt, té una clau decorada amb relleus on es llegeixen les lletres JM entrellaçades i la data de 1894. Destaca a la façana un rellotge de sol, situat a l'altura del primer pis. Al costat esquerre de la façana lateral hi ha una porta d'arc de mig punt amb un òcul superior que havia de ser l'accés a la capella. El parament de les parets és arrebossat i pintat, i a la part inferior hi ha diferenciat un sòcol alt. Hi ha altres dependències adossades i annexes a la casa que serveixen per desenvolupar les tasques agrícoles i guardar la maquinària. Història Situada a la finca de Can Vilar és la casa nova construïda prop de l'antic mas Vilar, avui desocupat. L'any 1936 va ser cremat l'interior i refet posteriorment. L'espai projectat com a capella mai va arribar a ser-ho i sempre ha servit de magatzem. Referències
Can Miravitges

Can Miravitges és una masia d'origen medieval situada al barri de Pomar de Dalt de Badalona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Actualment, una part està ocupada per l'Escola de Natura, mentre que la resta depèn del Museu de Badalona, que hi organitza visites guiades per les sales nobles i les habitacions, ambientades a principi del segle xx; la cuina, que conserva l'enrajolat del segle xviii; una col·lecció de pintures d'Antoni Ros i Güell, així com la sala de cups i el celler. Història La primera notícia històrica és del 1437, quan Constància i el seu fill Berenguer Pedrosell la van vendre a Joana, esposa del flequer Berenguer Bonell. El 1456, va passar a mans de Nicolau de Viastrosa, família orginària d'Igualada i que va adquirir diversos masos veïns fins a reunir una gran finca. Pere de Viastrosa va morir sense testament, el que va originar una sèrie de litigis que durarien un segle, fins que el 1668 la finca va ser adquirida per Josep de Bru, que pocs anys després la vengué a Juan Rodríguez de Velasco, natural de Toledo i pagador dels exèrcits reials, que va fer construir la capella. La seva filla Gregòria es va casar amb Juan de Abarca y de Luna, comte de la Rosa i comissari general dels èxercits reials, que va convertir el mas en una residència senyorial envoltada de jardins. El 1720, els seus descendents la vengueren al menor Antoni Bellvitges i Costa, de qui prové l'actual nom de la casa. El 1833, fou adquirida a Jacint Coromina pels tutors del menor Josep Oriol Dodero i Ponte, membre d'una família de comerciants italians. Dodero es va presentar a l'Exposició Universal de París de 1867, on va rebre una medalla de bronze pel cotó que hi conreava com a assaig per comissió de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, del que era membre, i també hi va obtenir mencions honorífiques per les garrofes i el vi Sumoll-pasa. El 1870, la finca tenia 40 mujades i s'hi fabricaven 14 classes de vins i licors. El 1894, va ser adquirida per Hermenegild Ros i Bosch en la subhasta pública promoguda pels creditors de Dodero després de la seva mort. Posteriorment, fou heretada pel seu nebot Antoni Ros i Güell, pintor i escenògraf, que hi va passar molts estius, i després de la Guerra Civil hi va viure fins a la seva mort. Hi va instal·lar el seu taller i va pintar diverses vegades tant el mas com els paisatges de la rodalia. A mitjans dels anys 1970, els fills i hereus del pintor, Jaume i Àgueda Ros i Sarsal, es van vendre la casa, que després va passar a mans de l'Ajuntament de Badalona. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Galofre-Dodero Bibliografia Berajano, Juan Carlos; Gras, Irene; Ojuel, Maria. Ros i Güell, el pintor que empaitava núvols. Badalona: Museu de Badalona, 2004.
Can Molina

Can Molina és una masia al costat de llevant de l'avinguda de Francesc Maspons del poble de Bigues. És al sector central del terme municipal de Bigues i Riells, al sud-oest del Rieral de Bigues; des de darreries del segle XX ha quedat absorbida per la trama urbana de Bigues: queda a l'avinguda de Francesc Masponç, a llevant del camí de Can Segimon. És a la dreta del Tenes, a llevant de Can Traver, a prop i al sud-oest de la Baliarda, que queda a l'altre costat del Tenes, i al costat de llevant de Ca l'Espasa. Forma part del petit conjunt format per Can Curt del Rieral, Can Molina i Cal Tasar. Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals editat per l'ajuntament de Bigues i Riells. Referències
Can Móra (Badalona)

Can Móra és una masia del barri de Canyet de Badalona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Situada sobre un emplaçament prehistòric, s'hi va trobar una sitja amb restes de la cultura de Hallstatt. També s'hi han trobat restes romanes. La masia va ser reformada al segle xviii per Josep Francesc de Móra i Catà, que el 1749 va rebre el títol de marquès de Llo de mans de Lluís XV, i va ser vicepresident de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Durant la Guerra Civil, la capella i la tomba que hi havia van ser profanades, i també cremades les pertinences i l'arxiu de la casa. El 1980 era propietat dels descendents de la família Alemany. Descripció És una masia d'aspecte senyorial, amb un volum paral·lelepipèdic, reformada en alguns elements. Consta de planta baixa, pis i golfes, en part amb galeria d'arcs de mig punt. Als baixos hi havia l'habitatge dels masovers i al pis l'habitatge dels propietaris, que hi passaven temporades. Les obertures dels balcons de la planta principal tenen uns petits arcs prims de maó que les protegeixen de les inclemències del temps. A l'interior es conserva una capella, amb obres d'art del segle xviii, i un celler molt reformat a causa del seu ús continuat al llarg dels anys. El 1980 la masia es trobava en règim de masoveria, i els masovers tenien una parada de fruita, verdura i vi al mercat Maignon. S'hi accedeix per un portal obert al camí de Sant Jeroni de la Murtra. A la porta d'entrada de la masia hi resa la data de l'any 1863. Davant la façana hi ha una àmplia era i pati limitada per un mur sobre els camps de conreu, situats a un nivell inferior. Referències Vegeu també Ca l'Alemany (Badalona) Mas Mallorquinet Palau del Marquès de Llo (Barcelona) Palau del Marquès de Llo (Sant Pere de Riudebitlles)
Can Palaudàries

Can Palaudàries és una masia del nucli homònim de Lliçà d'Amunt (Vallès Oriental), catalogada com bé cultural d'interès local. Història El 904 apareix documentada la villa Palzdarias a l'indret de l'actual església de Sant Esteve de Palaudàries, i posteriorment com a palatio aries o palatio daries. El 1145, es documenta el llinatge Palaudàries en el testament de Bernat Guillem, i el 1526, Antoni Palaudàries tenia el mas sota domini directe de l'església parroquial, En el fogatge de 1553 apareix esmentat Benet Palaudàries com a batlle de la baronia de Montbui. Entre 1625 i 1631, Antoni Joan Palaudàries va tenir diversos càrrecs; entre 1630 i 1648, Miquel Palaudàries i Tries, pubill, va ser prohom, jurat i batlle; i entre 1642 i 1651, Pere Palaudàries i Pibernat també va exercir diversos càrrecs. El 1609, Maria Àngela Palaudàries es va casar amb Pere Pau Plantada i Umbert, hereu de Can Plantada de l'Ametlla del Vallès. Al segle xviii, alguns membres de la nissaga van estudiar dret i van exercir de notaris a Sant Feliu de Codines i a Caldes de Montbui, on el 1750 Joan Palaudàries tenia 30 quarteres de terra al sud del terme. En aquesta època, Eulàlia Palaudàries es va casar amb Josep Plantada, i tingueren una filla, Josepa Palaudàries i Plantada, que el 1774 va contraure matrimoni amb Jaume Fatjó dels Xiprers, de Cerdanyola del Vallès. Aleshores, la família traslladà la seva residència al mas de Cerdanyola i Can Palaudàries es va convertir en masoveria. Les façanes i la teulada van ser restaurades a mitjans de la dècada del 2000. Descripció Masia de planta rectangular composta de diversos edificis al voltant d'un gran pati tancat. Està formada per tres crugies paral·leles, i una altra afegida a la banda esquerra, coberta a dos vessants i carener perpendicular a la façana. La façana és de paredat i totxo, parcialment arrebossada, acabada amb ràfec imbricat. A la façana hi ha un poral adovellat de mig punt i al seu damunt una finestra coronel·la. Hi ha tres finestres de pedra, esculpides amb un regust gòtic, d'arc conopial i el·líptic. Referències Bibliografia Plantada y Aznar, Jorge. Nobleza rural catalana. Masías del Vallés. Madrid: Ediciones Hidalguía, 1968. Enllaços externs «Can Palaudàries». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Pica

Can Pica és una masia del municipi de Tordera (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La masia està situada a Hortsavinyà, molt a prop de l'església de Sant Llop i de la carretera de Pineda a Vallmanya. Per la seva estructura pertany al grup I. A la banda esquerra té un cos afegit, amb la teulada que desaigua a la façana lateral. D'aquest cos en surt un altre de perpendicular destinat a corral de bestiar. Els elements arquitectònics de la façana principal són el portal d'arc de mig punt dovellat (de 13 dovelles) i dues finestres gòtiques, una sobre el portal i l'altra al costat esquerre. Actualment està restaurada. Referències
Can Pont

Can Pont és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Situada al Pla de La Pineda, al costat del camí que segueix fins a Sau Nou. Descripció Masia de planta quadrada coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primes pis. S'hi observen dues etapes constructives, en la segona de les quals s'afegí un cos a la part nord quedant l'estructura quadrada. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de fusta i dues finestres. A ponent s'hi obren quatre finestres, algunes emmarcades amb pedra picada. A llevant, s'hi obren dues mes, mentre a tramuntana s'inscriu un portal i dues finestres. És construïdes gres i granit vermell, mentre els escaires i obertures presenten el mateix material, però, repicat. La façana és arrebossada deixant les obertures amb pedra vista. Història Masia situada dins de la demarcació de l'antiga parròquia de Vilanova de Sau, dins del terme civil de Sau. A partir del segle xvi, aquest terme, començar a experimentar un creixement demogràfic que culminà als segles XVIII-XIX. Amb el període comprés entre aquests quatre segles passà de tenir 2 masos a tenir-ne 101. És fàcil que Can Pont es construís durant aquest període. Moltes d'aquelles masies han desaparegut i no en queden ni les runes. Sortosament Can Pont s'ha conservat malgrat haver perdut les primitives funcions agrícoles. El Nomenclàtor de 1860 la descriu com Masia (casa de labor), que situada a 2 km de la capital de l'ajuntament, una casa de dos plantes habitada constantment. Apareix mencionat al nomenclàtor del 1982 com a "Masia casa de labranza". Referències
Can Riera (l'Hospitalet de Llobregat)

Can Riera és una antiga masia de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia de planta rectangular, del segle xvii, que consta de planta baixa i un pis i té la teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. La porta principal és d'arc de mig punt adovellada amb la inscripció: «1684» i al primer pis s'obren tres finestres amb la llinda i els brancals formats per carreus de pedra i l'ampit motllurat. A la banda de ponent, hi ha un cos adossat amb coberta a una aigua; aquí també s'obre una finestra de característiques similars a les del cos principal. Té un pati amb emparrat davant la porta i un antic safareig de tipus masia, fet d'obra sota un cobert, a la part esquerra del pati. Història No es té altres referències que la construcció el 1684 (segons la dovella de la porta principal). Actualment, és el dipòsit de l'Arxiu Històric de l'Hospitalet. Museu El Museu d'Història de l'Hospitalet ocupa un dels espais de Can Riera. Amb el nom de l'Espai de Memòria de l'Hospitalet, ha implantat uns recursos educatius a l'edifici, com una fitxa didàctica sobre la figura de Quico Sabaté i el seu context històric. L'exposició permanent «L'Hospitalet del segle xx» fa un recorregut pel període 1931-1980. És un homenatge als homes i dones que van contribuir a la formació de la ciutat, especialment als qui van lluitar per la democràcia i van sacrificar la vida i la llibertat en el marc de la lluita antifranquista. L'equipament és un centre d'interpretació, documentació, consulta i recursos pedagògics. Està concebut per donar a conèixer el període històric de la nostra ciutat des de la Segona República fins a la transició democràtica. D'una manera molt especial, té en consideració la participació de l’Hospitalet en la lluita antifranquista, sobretot en l'època del tardofranquisme i la transició. Referències
Can Roig (Torrelles de Llobregat)

Can Roig és una masia de Torrelles de Llobregat (Baix Llobregat). Data dels segles xvi i xvii i és una de les masies d'origen més antic del municipi. Està situada just a l'entrada del poble, venint de Sant Vicenç dels Horts, al Raval Roig. Modernament ha sigut restaurada i transformada en restaurant. Masos amb aquest tipus de galeries són típics, en aquesta comarca, dels segles xvi i xvii. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici, ben restaurat, és de planta rectangular, amb planta i dos pisos, amb coberta a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana. El pis superior deuria ser una galeria de solana, oberta amb arquets de mig punt. El pis és amb balcons i té un segon nivell amb golfes modificades. El nivell de la planta baixa es troba elevat respecte al del carrer, és per això que l'entrada s'originen uns quants graons dispersats en semicercle obert. El portal és adovellat, amb pedra rogenca, igual que la llinda i els brancals de la finestra baixa. És curiós el rellotge de sol, que té una inscripció que diu "jo sense sol i tu sense fe, no valem res". Galeria d'imatges Vegeu també Llista de monuments de Torrelles de Llobregat Referències
Can Safont

Can Safont és una masia de Sant Genís dels Agudells de Barcelona, molt a prop de l'església, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Documentada el segle xiii, al segle xv era propietat de Jaume Safont (Barcelona, 1420-1487), poeta i funcionari de la Diputació del General i del Consell de Cent. El 1787 va ser adquirida per Josep de Rialp i de Solà (Barcelona, 1748-1799), poeta i catedràtic a la Universitat de Cervera. que va fer reconstruir la casa. Aquesta tenia l'única aigua viva de la contrada, la qual cosa va provocar tensions amb Can Brasó i els frares de Sant Jeroni de la Vall d'Hebron. Va tenir molta importància els segles xviii, xix i la primera meitat del xx, ja que era el lloc de referència per a les activitats socials de Sant Genís, i durant molt de temps, gent important de Barcelona hi anava a caçar i anaven a menjar a Can Safont. Els masovers de la família Brasó van treballar la terra durant més d'un segle, obtenint productes de l'horta i bones collites de blat. El 1979, va morir la darrera propietària, Mercè de Torrescasana i Domènec, i la finca va passar a mans de l'Arquebisbat de Barcelona, que la va cedir a les religioses Misioneras Auxiliares de la Iglesia. Descripció De la masia original del segle xiii no queda res, i la recent restauració ha desfet finestrals gòtics i ha tapiat portals. És un edifici de planta baixa i dos pisos, amb façana a dos carrers, i al costat es conserva l'antiga masoveria, que encara és habitada. Referències Enllaços externs «Can Safont». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Samsó

Can Samsó és una masia protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Descripció Es tracta d'una masia de tres crugies i una posterior amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana. La coberta és de bigues de fusta i de teula àrab. A la zona del porxo s'hi ha afegit un pis. Referències «Can Samsó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012]. Enllaços externs «Bloc de Can Samsó». La Web de Can Samsó "Un racó de L'Hospitalet". «Àlbum de fotografies». Algunes imatges de la casa i el jardí interior..
Can Sants (Castellcir)

Can Sants és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada en el sector central-oriental del terme, al sud-est del nucli principal del poble de Castellcir, el Carrer de l'Amargura. És a la dreta de la riera de Castellcir, al sud i a prop de Sant Andreu de Castellcir. És també al sud-oest del Molí del Bosc i més lluny en la mateixa direcció de la masia del Bosc. També al sud-est seu hi ha els antics molins del Molí Nou i del Mig. Can Sants consta documentat el 1666. Mena a la masia el Camí de Can Sants. Referències Bibliografia Dantí i Riu, Jaume; Ruiz i Calonja, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, 1993. ISBN 978-84-232-0459-5. Rodríguez Lara, R José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Rafael Dalmau, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.