NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Esteve de Comià

Sant Esteve de Comià és una església del municipi de Borredà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'estructura romànica força modificada. Originàriament tenia una petita nau, coronada amb un absis a llevant; la primitiva volta fou modificada i l'absis substituint per un presbiteri rectangular. Al mur de migjorn hi havia l'original porta d'entrada i una senzilla finestra. A ponent el campanar d'espadanya és de dues obertures. La major part de les modificacions de l'església de Sant Esteve de Comià corresponen al segle xviii, per exemple l'enguixat interior o els contraforts exteriors. Història L'església de Sant Esteve, anomenada Guminas, surt esmentada a mitjans del segle XII; coneguda antigament amb el nom de Sant Esteve de Roma, nom d'una important masia propera a l'església, fou una antiga propietat del monestir de Santa Maria de Ripoll. El 1607 fou unida a l'antiga parròquia de St. Vicenç de Maçanós, que més tard esdevingué sufragània de Matamala. Referències
Convent de Sant Francesc (Santpedor)

El Convent de Sant Francesc fou un convent franciscà de Santpedor (Bages) fundat el 1692. Era ubicat al final del carrer Convent, al costat de l'Institut d'Auro. Només l'església es va conservar. Protegit com a bé cultural d'interès local va ser transformat in auditori i inaugurat el 2012. El convent de Sant Francesc fou construït per l'orde franciscà a començament del segle xviii i inaugurat l'any 1729. D'estil barroc, el convent és format per tres ales que juntament amb l'església tanquen el recinte conventual formant un pati rectangular. L'església fou construïda al sector de tramuntana i és un edifici de grandioses proporcions, amb una nau central i capelles laterals. El 1692 en Jaume Llussà —del proper manso Lussà— cedeix els terrenys i 3.000 lliures per construir el convent de Sant Francesc, a canvi que l'orde dels franciscans el dediquin a l'ensenyament. S'obre un llarg plet amb la parròquia i Consell Municipal, més partidaris que s'instal·li a Santpedor l'orde dels Escolapis per exercir l'ensenyament. L'any 1693 s'instal·laren els frares franciscans a la vila de Santpedor recollint una antiga aspiració i devoció popular car des del segle xiii Santpedor tenia una capella dedicada a Sant Francesc. El Convent i l'Església es construeixen en pocs anys (1721-1729), fet que li confereix una gran unitat d'estil. Les obres del gran convent situat fora els murs de la vila fortificada, foren inaugurats l'any 1729. La comunitat franciscana l'habità fins a l'any 1835, en què la desamortització de Mendizábal feu que l'abandonessin. Anys més tard, el 1851 el convent fou habitat provisionalment per les Germanes Carmelites de la Caritat fins a l'any 1893. Al segle xix l'edifici acollí durant set anys al bisbe de Palmira, Fèlix Amat. La pedregada del 8 d'agost de 1979 va malmetre els teulats i es va iniciar un progressiu deteriorament dels edificis. El 1988 es crea l'Associació d'Amics del Convent, que promou la recuperació del conjunt, com a espai cultural. El 1996 s'enderroca l'edifici del Convent i s'hi construeix l'actual Institut d'Auro. Queden en peu l'església i alguns murs del convent. L'auditori L'any 2002 l'Ajuntament endega un procés de restauració de l'església dirigit per l'arquitecte manresà David Closes, que culmina el 2012 amb la inauguració d'un nou auditori. El 2014 va ser un dels projectes elegits per exposar-se en el pavelló de Catalunya de la Biennal d'Arquitectura de Venècia. Referències Bibliografia Barraquer y Roviralta, Cayetano. «Capítulo Séptimo. Franciscos. Artículo Noveno. San Francisco de Asís, de Sampedor». A: Las Casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX ( PDF) (en castellà). Barcelona: Imprenta Francisco J. Altés y Alabart, 1906, p. 504-506-496 [Consulta: 19 octubre 2015]. Enllaços externs Un Auditori amb Història: Sant Francesc de Santpedor (castellà) Convent de Sant Francesc de Santpedor a Monestirs de Catalunya.cat
Sant Martí de Boatella

Sant Martí de Boatella és una església del municipi de Borredà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó reforçada. Originàriament l'església tenia un absis a llevant però fou substituït per una sagristia rectangular; també la primitiva porta, avui tapiada i al costat de migjorn, ha estat substituïda per una de moderna. Al mur frontal s'alça el campanar d'espadanya de dues obertures altes i esveltes, cobertes amb arc de mig punt. Al centre de la nau hi ha uns graons que porten a un espai a manera de cripta o càmera sepulcral. El parament és de carreus de pedra sense desbastar, disposats en filades i deixats a la vista. Història L'església, originàriament parròquia del municipi, surt esmentada el 1905. Cap al s. XIV quedà com a sufragània de Sta. Maria de Borredà i també de Ripoll. Per a independitzar-se d'aquesta tutela aviat fou de nou església parroquial, amb una certa dependència del prior de St. Jaume de Frontanyà. L'església fou molt modificada a partir del s. XVII, car la veïna casa de Boatella hi feu considerables obres (decoració interior, escut dels Boatella a façana, retaule del s. XVIII, etc. Referències
Sant Mateu de Fumanya

Sant Mateu de Fumanya és una església romànica que hi ha al nucli de Fumanya, al terme municipal de Fígols, al Berguedà. Ha estat inventariada com a patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya. Situació geogràfica L'església de Sant Mateu de Fumanya està isolada en un pla a 1.450 metres d'altitud, al peu de les Roques de Fumanya. Descripció i característiques Sant Mateu de Fumanya és una petita capella d'una sola nau amb una coberta força deteriorada de pedra amb morter coronada per un absis a llevant amb volta de quart d'esfera de gairebé la mateixa amplada de la nau. A l'edat moderna s'hi obriren dues capelles a banda i banda de la nau a manera de transsepte. El mur interior de l'absis va ser rebaixat per encabir-hi un retaule barroc modificant la finestra de doble esqueixada a esqueixada simple. L'accés es troba al mur de migjorn per una porta de factura moderna. El parament és de pedres irregulars sense treballar, disposades en fileres i unides amb morter i sense cap mena de decoració. Trobem un campanar d'espadanya amb dues obertures al mur de ponent i algun senyal d'alguna obertura, avui tapiada. La coberta és a dues aigües de teula àrab. El lloc de Fumanya tenia una certa importància a l'edat mitjana; juntament amb Peguera reunia trenta-tres focs el 1370; actualment Fumanya està habitat per 5 famílies i l'església és una sufragània de Santa Cecília de Fígols. Història Segons documents que s'han trobat a l'arxiu de Bagà alguns dels rectors de Sant Mateu de Fumanya van ser: 1257 - G. C. de Fozmaia (clergue) 1344 - Pere de Lespluga (o Cespluga) 1368 - P. Colell 1371 - Ramon de Bas 1398 - Joan Cardona (també rector de Santa Cecília de Fígols) 1431 - Antoni Muga Referències
Sant Miquel de Fígols

Sant Miquel és una església ruïnosa al despoblat de Peguera dins del terme municipal de Fígols, al Berguedà. L'edifici està catalogat com a patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número IPAC-3288. Era un edifici dedicat al culte cristià que en l'actualitat està en desús i en mal estat de conservació. Al costat hi ha un cementiri adjunt. El parament és de pedra irregular, sense treballar, disposada en fileres. Només es conserven els murs dins una alçada màxima d'un pis, tot i que la majoria no arriben al mig metre d'alçada. L'entorn és ple de conreus, pastures i boscos. Hi ha notícies històriques del Castell de Peguera entre el 1068 i el 1095. A partir del Segle XII hi ha documents històric sobre el lloc de Peguera. Notes Vegeu també Llista de monuments del Berguedà
Sant Salvador de Gra

L'església parroquial de Sant Salvador de Gra és a ponent de Gra, poble del terme de Torrefeta i Florejacs (Segarra), situat a la vall del torrent del Passerell. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'indret de Gra és documentat des del segle xi (1031), en què el bisbe Ermengol d'Urgell llegà un alou que tenia a Torrefeta, el qual limitava a ponent amb el terme «Craza». La primera notícia documentada de l'església de Gra correspon al 15 de setembre de 1098, en l'acta de consagració de Santa Maria de Guissona; segons aquest document els bisbes consagrants, Ot de la Seu, Folc de Barcelona i Ponç de Roda, confirmaren a l'esmentada canònica els delmes, les primícies, les oblacions i els drets de defunció del terme de «Grada». Al segle xvi s'instituí la capella del Roser, on es venera una imatge d'aquesta Verge. El 1758, el bisbe d'Urgell efectuà una visita pastoral a l'església de Sant Salvador de Gra, sufragània de Guissona. En un inventari de Gra del 1868 hi constaven dues imatges de la Verge del Roser. Arquitectura És un edifici d'una sola nau, que mesura a l'interior 15,30 m de llarg per 9,75 d'ample, coberta amb volta de canó reforçada per arcs torals i capçada a llevant per un absis de planta semicircular, cobert amb volta de quart d'esfera. El transsepte s'uneix amb la nau mitjançant uns arcs formers de mig punt. A la nau es poden observar diferents moments constructius d'aquesta església, sent el més primitiu el que correspon a un cos de planta rectangular i a l'absis, d'estil romànic. En èpoques posteriors s'anaren obrint els murs laterals per encabir diferents capelles. A la façana ponentina hi ha el portal d'accés, d'estil classicista, emmarcat per dues pilastres sobre podi i entaulament amb frontó semicircular trencat per un blasó al centre, i al seu damunt, una finestra rectangular; ambdós elements són fruit d'una reforma del segle xviii. A l'angle nord-oest de l'edifici hi ha adossat el campanar, de planta quadrada i quatre ulls, alineat al pla de la façana i construït al segle XIX; en la unió del campanar amb la coberta de la nau hi ha una motllura que ressegueix el campanar a manera de cornisa. Tan sols dues finestres més al mur sud il·luminen l'interior de la nau; l'una amb arc de mig punt monolític, es troba a l'absis, i l'altra, quadrada i petita és al mur nord. L'aparell és de grans carreus regulars a les cantonades i de carreus i carreuons als murs de l'edifici, en general regulars i amb tendència a la uniformitat, cosa que fa pensar en una datació del segle xii. Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya Patrimoni Arquitectura Religiosa Patrimoni de Torrefeta i Florejacs
Santa Maria de Borredà

Santa Maria de Borredà és una parròquia i una església del nucli antic i urbà de Borredà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada al centre històric de la ciutat. És de planta basilical coberta a dues aigües amb teula àrab. Té tres naus, amb un presbiteri rectangular, una capella i sagristia. Les naus laterals són força estretes, i havien aixoplugat antigues capelles. El campanar, de secció quadrada, està als peus del recinte i el remata una barana de pedra. L'edifici és una construcció de pedra i calç, que tot i que conserva elements de l'època romànica com és el cas de la porta de ferramenta, situada a migdia, és una obra de finals del segle xvii i de tot el segle xviii. La porta d'entrada actual, a ponent, és d'època romànica amb les portes fetes de fusta amb ferramenta de ferro forjat. Pel que fa a l'interior, cal destacar les seves decoracions pictòriques de la segona meitat del segle xx. El portal d'entrada és de dues fulles o batents que s'obren cap a l'interior i que tanca el portal de mig punt de cara a ponent de l'església. El ferro fou durant l'edat mitjana el material bàsic per a protegir les portes, material que aviat evolucionà cap a formes decoratives. el cas de la porta de ferro forjat de Borredà, repeteix el model de ferramenta de la gran majoria d'esglésies romàniques de la comarca que conserven la seva porta original. Història La primera menció de l'església data del 938. Es conserven alguns vestigis del segle xi, possiblement l'església primitiva, identificats amb l'actual. L'església romànica data del segle xii, es feu en substitució de la preromànica del 938. Alguns dels seus rectors durant l'Edat Mitjana i Moderna foren: 1976, Francesc de Besora 1415: Pere de Coma 1436: Francesc Bisora 1618: Bartomeu Pedral Al segle xviii quedà petita a causa del fort creixement demogràfic de Borredà; les reformes efectuades a finals del s. XVIII per tal d'encabir el retaule barroc de la Mare de Déu de la Popa resultaren insuficients i el 1718 l'abat de Ripoll donà permís per a fer una nova capella del Sant Crist. Les obres definitives es realitzaren l'últim terç del s. XVIII, concretament el 1784. El campanar fou bastit el 1790. Durant la Guerra Civil de 1936-1939 fou incendiada i es van perdre el conjunt de retaules barrocs que decoraven les capelles laterals i l'altar major; als anys setanta del s. XX es redecorà l'altar major amb pintures murals dels pintors vigatans Camil Bofill i Benet Barniol. En un cambril s'hi venera la Mare de Déu de la Popa, patrona del poble, amb uns Goigs dedicats per la devoció popular. Referències
Iglesia de Santa María de Borredá

Santa María de Borredá es una iglesia del casco antiguo y urbano de Borredá (Bergadá) en la provincia de Barcelona, incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Iglesia situada en el centro histórico de la ciudad. Es de planta basilical cubierta a dos aguas con teja árabe. Tiene tres naves, con un presbiterio rectangular, una capilla y sacristía. Las naves laterales son bastante estrechas, y habían cobijado antiguas capillas. El campanario, de sección cuadrada, está a los pies del recinto y lo remata una barandilla de piedra. El edificio es una construcción de piedra y cal, que aunque conserva elementos de la época románica como es el de la puerta de forja, situada a mediodía, es una obra, principalmente, de finales del siglo XVII y de todo el siglo XVIII. La puerta de entrada actual, a poniente, es de época románica con las puertas hechas de madera con herrajes de hierro forjado. En cuanto al interior, cabe destacar sus decoraciones pictóricas de la segunda mitad del siglo XX.​​ El portal de entrada es de dos hojas o batientes que se abren hacia el interior y que cierra el portal de arco de medio punto de cara a poniente de la iglesia. El hierro fue durante la Edad Media el material básico para proteger las puertas, material que pronto evolucionó hacia formas decorativas, siendo el caso de la puerta de hierro forjado de Borredá, que repite el modelo de la gran mayoría de iglesias románicas de la comarca que conservan su puerta original.​ Historia La primera mención de la iglesia data del año 938. Se conservan algunos vestigios del siglo XI, posiblemente la iglesia primitiva, identificados con la actual. La iglesia románica del siglo XII, se hizo en sustitución de la prerrománica del 938. En el siglo XVIII quedó pequeña debido al fuerte crecimiento demográfico de Borredá; las reformas efectuadas a finales del siglo XVIII para dar cabida el retablo barroco de la Virgen de la Popa resultaron insuficientes y en 1718 el abad de Ripoll dio permiso para hacer una nueva capilla del Santo Cristo. Las obras definitivas se realizaron el último tercio del siglo XVIII, concretamente en 1784. El campanario fue construido en 1790. Durante la Guerra civil española de 1936-1939 fue incendiada y se perdieron el conjunto de retablos barrocos que decoraban las capillas laterales y el altar mayor; en los años setenta del siglo XX se decoró el altar mayor con pinturas murales de los pintores vigatanos Camil Bofill y Pere Barniol Bartrolí.​​ En un camarín se venera la Virgen de la Popa, patrona del pueblo, con unos goigs dedicados para la devoción popular.​ Referencias
Santa Maria de la Quar

Santa Maria de la Quar és una església que hi ha al municipi de la Quar, al Berguedà. Ha estat catalogada com a patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número 3528. És un edifici de l'edat moderna. Descripció i característiques Santa Maria de la Quar és un edifici religiós d'una sola nau amb capelles laterals i amb un espaiós cambril. El campanar és obra del segle xvi i durant aquesta època l'entrada principal fou traslladada de ponent a llevant. Propera a l'església - santuari hi ha la casa rectoral i la casa dels ermitans. Queden pocs vestigis de la primera església romànica de Santa Maria de la Quar. La talla romànica de la Mare de Déu de La Quar, del segle XII-XIII, es guarda a l'església parroquial de Sant Maurici. Història La primitiva església de Santa Maria de la Quar és esmentada a l'acta de Consagració de la Seu d'Urgell amb el nom de "Illa Corre". L'església fou consagrada pel bisbe Nantigis de la Seu d'Urgell l'any 899-900, establint-hi un ampli territori sota la seva dependència: des de la riera de Merlès al riu Borredà, fins a les serres veïnes de Mascaró, Montsent i Quadres. La fundació del monestir de la Portella desbancà a l'església de la Quar com a centre espiritual de la zona. Des d'aquell moment, els monjos s'encarregaren de l'església i de la seva administració. L'església romànica fou totalment renovada a partir del segle xvi i avui ben poca cosa en resta. Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà
Santa Maria de les Esposes

Santa Maria de les Esposes és un santuari que està situat al terme municipal de Sant Julià de Cerdanyola, a l'Alt Berguedà. Està inventariat com a patrimoni immoble pel catàleg de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número de fitxa IPAC-3423. És utilitzat pel culte catòlic. Situació geogràfica El santuari de Santa Maria de les Esposes està situat al km 3 de la carretera BV-4021 entre Guardiola de Berguedà i Sant Julià de Cerdanyola. L'edifici ocupa, junt amb una petita plaça d'entrada, un relleix encinglerat, a un congost, al peu de la carretera de Guardiola a Sant Julià de Cerdanyola. Aquest lloc està obert a una extensa panoràmica en direcció a la vall de Bastareny. Descripció i característiques Santa Maria de les Esposes és una església d'una sola nau, orientada cap a llevant. Està coberta, de dins amb volta de canó esquifada i amb arcs torals i, per fora, està protegida amb un teulat -de teules aràbs- a doble vessant. El mur, completament llis, està fet amb pedra irregular amorterada, però executat amb total pulcritud. Aquest mur no té cap tipus d'ornamentació escultòrica o plàstica, excepte un òcul i la porta adovellada. Història L'obra de Santa Maria de les Esposes, correspon al segle xix, concretament l'any 1858. Es pot incloure, junt amb moltes altres esglésies d'aquesta comarca, dins el corrent del neoclàssic tardà i rural. Es considera una construcció sense cap interès artístic. És un important centre de devoció a Guardiola i a tot el terme municipal de Sant Julià de Cerdanyola. Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà
Santa Maria de Tauladells

Santa Maria de Tauladells és una església del municipi de Torrefeta i Florejacs, a la comarca de la Segarra. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Les ruïnes de l'antiga església del priorat augustinià es troben en un lloc isolat, vers ponent de Gra. Història El lloc de Tauladells o Tauladella havia pertangut al terme de Guissona. La primera notícia de l'existència d'una església en aquest lloc és de l'any 1180, en què Ramon de Gra donà a Santa Maria de Tauladells el seu cos, quatre vinyes i un hort. Més endavant, el 1200, la canònica de Guissona concedí permís a dos nobles de la comarca per poder nomenar un capellà per a Tauladells que havia restar, no obstant, sota la tutela de la canònica. En aquesta església fou fundat el 1248, amb llicència del bisbe d'Urgell Ponç de Vilamur, i de la canònica de Guissona, un monestir de monges augustinianes. La impulsora del cenobi fou Gueraua de Coscó. L'emancipació total del nou monestir respecte a Santa Maria de Guissona s'aconseguí el 1266. No es tornen a trobar notícies sobre Santa Maria de Tauladells, que ja havia desaparegut com a monestir, fins al 1675 en què consta que dins la canònica de Guissona hi havia un canonge que gaudia del benefici de Santa Maria de Tauladells. L'església fou reformada el 1773. S'hi trobà una ara romana, que havia estat adaptada al culte cristià. Arquitectura Edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó força apuntada i reforçada mitjançant un arc toral, capçada per un absis de planta semicircular obert a la nau a través d'un arc presbiteral en degradació. A l'interior, una cornisa motllurada de la qual arrenquen les voltes, ressegueix tota la nau del temple fins gairebé un metre a banda i banda del mur de ponent. També a l'interior, dues absidioles buidades al gruix dels murs, a ambdós costats de la nau i al seu centre s'obren finestres d'arc de mig punt d'una sola esqueixada. A la façana oest hi ha la porta d'accés a l'església, feta amb un gran arc de mig punt adovellat, actualment paredada. Damunt seu s'obre una finestra d'esqueixada simple. Les finestres dels murs sud i nord són amb llinda monolítica motllurada i donen interiorment a les absidioles. L'absis té al centre una finestra amb l'arc format per una sola peça motllurada i de doble esqueixada i al cantó sud hi ha una porta amb llinda oberta posteriorment. En alguns indrets de l'absis encara es poden veure alguns fragments de la cornisa, motllurada i algunes mènsules. L'aparell és de carreus molt ben escairats i irregulars, disposats en filades uniformes, que posen en evidència les formes pròpies de l'arquitectura de la darreria del segle xii o de l'inici del xiii. Referències Enllaços externs Patrimoni gencat. Arquitectura Necròpolis
Soldevila (Castell de l'Areny)

Soldevila és un mas a la conca alta de la Riera de Camp-rubí, al sector de llevant del terme municipal de Castell de l'Areny. Situada dins els dominis jurisdiccionals de la baronia de la Portella és referenciada al fogatge de 1553. La masia es conserva en mal estat perquè a mitjan s. XX fou abandonada. Masia construïda a finals del segle xvi o principis del segle xii a partir de l'aprofitament d'uns fonaments medievals; consta d'una planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. La masia fou ampliada a finals del segle xvii o principis del segle xviii amb l'annexió d'un cos rectangular paral·lel al mur de tramuntana de la masia, que quedà cobert amb l'ampliació del ràfec de la teulada d'aquest sector. Amb aquest cos la masia adoptà l'esquema clàssic. Presenta les característiques generals d'una petita masia d'alta muntanya, carreus de pedra sense treballar units amb morter, obertures petites i allindanades. Es conserva en força mal estat. Notes Viccionari
Mas Subirats (la Quar)

El Mas Subirats (o Can Pou, o Masoveria del Pou) és una masia ubicada al municipi de la Quar, al Berguedà. Està catalogada com patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número IPAC 3536. En l'actualitat és utilitzada com a segona residència. Descripció i característiques El mas Subirats és una masia clàssica coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana de migdia. De planta gairebé quadrada, té tres crugies ben diferenciades des de la porta central i les finestres, amb emmarcaments d'obra de petites dimensions situades simètricament respecte a l'eix central. La masia fou construïda al segle xviii i funcionà molts anys com a masoveria de Cal Pou, la casa veïna. En els últims anys se n'ha restaurat la teulada i s'ha adaptat com a segona residència. Història Estava situada dins el terme de l'antic castell de la Portella i fou una de les propietats del monestir de Sant Pere de la Portella. La masia està documentada en el Fogatge de l'any 1553, però fou reconstruïda al segle xviii, quan passà a ser masoveria de la veïna masia del Pou. Abandonada després de la Guerra Civil, actualment s'ha arranjat com a segona residència. Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà