NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Salvador de Toló (església)

L'església parroquial de Sant Salvador de Toló és l'església principal de l'antic terme de Sant Salvador de Toló. Pertany al terme municipal de Gavet de la Conca. Manté en teoria el seu caràcter de parroquial, però en realitat depèn de la parròquia de Vilamitjana, com les altres parròquies del terme al qual pertany. És esmentada ja el 1088, quan Ermengol IV d'Urgell i la seva muller Adelaida donen aquesta església a la canònica de Santa Maria de Solsona. Aquesta donació fou confirmada el 1097 pel papa Urbà II. Tanmateix, a ran de la consagració de la nova església de Solsona, el 1163, el bisbe d'Urgell manifesta la voluntat de mantenir dins del seu bisbat la jurisdicció de Sant Salvador de Toló. Tenim notícies del 1526: el rector era Antoni Roger, i del 1758: en depenien l'església sufragània de Sant Vicenç de Toló i la capella de Sant Roc de Mata-solana. De l'obra romànica a penes en queda res més que algunes filades de pedra de la façana meridional, on sembla conservar-se les restes d'una finestra en forma de creu. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Salvador de Toló", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8) ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Salvador de Toló

La iglesia parroquial de Sant Salvador de Toló es la iglesia principal del antiguo término de San Salvador de Toló. Pertenece al término municipal de Gavet de la Conca. Mantiene en teoría su carácter de parroquial, pero en realidad depende de la parroquia de Vilamitjana, como las otras parroquias del término al que pertenece. Es mencionada ya en 1088, cuando Ermengol IV de Urgel y su esposa Adelaida dan esta iglesia a la canónica de Santa María de Solsona. Esta donación fue confirmada en 1097 por el papa Urbano II. Sin embargo, a raíz de la consagración de la nueva iglesia de Solsona, en 1163, el obispo de Urgel manifiesta la voluntad de mantener dentro de su obispado la jurisdicción de San Salvador de Toló. Hay noticias del 1526: el rector era Antonio Roger, y de 1758: dependían la iglesia sufragánea de San Vicente de Toló y la capilla de San Roque de Mata-solana. De la obra románica apenas queda nada más que algunas hiladas de piedra de la fachada meridional, donde parece conservarse los restos de una ventana en forma de cruz. Jan Magri Gual Pau Puig Bibliografía CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Salvador de Toló", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8) ISBN 84-85180-25-9. (en catalán) Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Andreu de València d'Àneu

Sant Andreu de València d'Àneu és l'església parroquial romànica del poble de València d'Àneu, al terme municipal d'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme del mateix nom del poble. Per l'estil arquitectural es considera que dat del segle xii, com que no se'n té cap documentació d'època medieval. L'edifici És un edifici d'una sola nau amb un absis semicircular, coberta amb voltes d'aresta, amb capelles adossades als costats nord i sud, un campanar de torre de tipologia pallaresa a l'angle sud-est, i la porta a l'extrem sud-oest, aixoplugada per un porxo. Fet de carreus de pedra granítica sense polir, disposats amb gran ordre i correcció. És un edifici concebut amb un ple domini de les fórmules expressives i constructives del segle xii, o ja del segle xiii, estretament emparentada amb l'església de Sant Llorenç d'Isavarre i el moviment artístic, molt ornamental, que es fa palès en les reformes de les esglésies d'Isil. A l'absis de l'església i per sota de la coberta hi ha una cornisa decorada amb un escacat. Una part de les mènsules de l'absis (unes 14) i 4 de les del transsepte són decorades amb motius ornamentals, bàsicament amb formes geomètriques. Es conserven al Museu Diocesà d'Urgell tres fragments de la pintura mural de l'absis, que representen l'Epifania amb una Maiestas Mariae (una majestat de Maria, és a dir, la Mare de Déu en posició de majestat, com és molt habitual que aparegui Jesucrist, per exemple, a Sant Climent de Taüll), amb el Nen a la falda. Una talla d'un Crist crucificat, datat de la segona meitat del segle xii, es conserva al Museu Frederic Marès de Barcelona. També una lipsanoteca, una mena de reliquiari típic del romànic, procedent d'aquesta església s'exposa al Museu de les Cultures del Vi de Catalunya (Vinseum) a Vilafranca del Penedès de petites dimensions, amb la particularitat que les arestes superiors de la capsa presenten una forma corba. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Sánchez i Boira, Imma; Camps i Sòria, Jordi; Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Sant Andreu de València d'Àneu». A: Catalunya Romànica. El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Pladevall, Antoni. Guies Catalunya romànica:Pallars Sobirà, Pallars Jussà, Vall d'Aran. Barcelona: Pòrtic, 2000. ISBN 84-7306-609-X. Enllaços externs L'Epifania al Museu Diocesà d'Urgell Arxivat 2009-01-07 a Wayback Machine. Sant Andreu de València d'Àneu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Iglesia de San Andrés (Valencia de Areo)

La iglesia de San Andrés está situada en la localidad de Valencia de Areo, en el municipio de Alto Aneu, en la comarca catalana del Pallars Sobirá en la provincia de Lérida. Por su arquitectura se considera su existencia en el siglo XII, ya que no se tiene ninguna documentación de la época medieval sobre la iglesia. El edificio De una sola nave con un ábside semicurcular, cubierta con una bóveda de cañón y con tres ventanas; por su exterior se observa un friso de piedra calcárea decorado con motivo ajedrezado y con soporte de unas pequeñas ménsulas esculpidas con adornos geométricos. Se conservan en el Museo Diocesano de Urgel, tres fragmentos de la pintura mural de su ábside, representando la Adoración de los Reyes con una Maiestas Mariae, con el Niño en su falda. Una talla de un Cristo crucificado, datado de la segunda mitad del siglo XII, se conserva en el Museo Frederic Marès de Barcelona. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Lérida Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guías Cataluña Románica, Pallars Sobirá. Barcelona, Pórtico. ISBN 84-7306-609-X (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés. La Adoración de los Reyes
Sant Bartomeu de Cabanyes

Sant Bartomeu de Cabanyes és un edifici religiós del municipi de la Roca del Vallès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Capella Es tracta d'una senzilla construcció romànica del segle xi-xiii, que consta d'una nau coberta amb volta de canó i amb un absis semicircular on té una petita finestra central d'alabastre. Hi ha dos arcs separant el presbiteri. Paviment interior de pedra, amb un banc de pedra al mur sud. Altar de pedra molt sobri. Té un campanar de cadireta d'un sol ull. A l'interior, en una fornícula al mur nord, hi ha una imatge de Sant Bartomeu. Durant la guerra civil espanyola van ser cremades totes les seves imatges. Història L'església de Sant Bartomeu de Cabanyes és una de les edificacions més antigues del terme. El topònim Chabanes, està documentat des del 931 i el 1008 i la capella des del 1191, fou administrada pel rector d'Argentona, i després pel d'Òrrius i hi tingueren drets de patronatge els propietaris de Can Cabanyes de Dalt i ca l'Argent. Està situada en un lloc estratègic del camí que comunica el Maresme amb el Vallès. Les restes arqueològiques semblen indicar la presència en aquest lloc d'un antic establiment format diversos habitatges la cronologia del qual s'emmarcaria dins el període ibèric. En un pla al sud de l'església s'han trobat materials ceràmics ibèrics i alguna estructura murària susceptible de ser ibèrica. L'ermita romànica podria estar edificada o fundada sobre edificacions anteriors més antigues que es podrien remuntar fins i tot a l'època prehistòrica. La datació és feta per estil: estructura original romànica, però amb afegits posteriors (al campanar, etc.), que semblen del segle xviii. Referències
Iglesia de Sant Bartomeu de Cabanyes

La iglesia de Sant Bartomeu de Cabanyes (traducido al español San Bartolomé de Cabañas), está situada a unos dos kilómetros de la población de Orrius, perteneciente a la comarca del Maresme en la provincia de Barcelona (España). Se trata de una sencilla construcción románica del siglo XI-XII, que consta de una nave cubierta con bóveda de cañón y con un ábside semicircular donde tiene una pequeña ventana central. Tiene un campanario de espadaña de un solo hueco. Durante la guerra civil española fueron quemadas todas sus imágenes. Referencias bibliográficas DDAA (2005). Catalunya poble a poble:Tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Edicions 62. ISBN 84-297-5796-1. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Bartomeu de Cabanyes. Historia de la iglesia
Sant Climent de Gréixer

Sant Climent de Gréixer és una església romànica a l'entitat de població de Gréixer pertanyent al municipi de Ger a la comarca de la Baixa Cerdanya. Forma part de les moltes parròquies documentades a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell l'any 839. Se sap que el 20 d'abril del 888, el comte Guifré, al construir el cenobi de Santa Maria de Ripoll, va fer donació al mateix, del poble i església de Gréixer. La població de Gréixer va patir un atac de les tropes de G. Blanc, R. Sadurní i G. d'Aragall, que el van incendiar a principis de 1261. Un mes més tard eren absolts pel veguer de la Cerdanya i el Conflent. De ben segur que l'església va patir seriosos desperfectes, ja que ha estat reconstruïda i modificada en diverses ocasions. Arquitectura El temple té una sola nau, coberta amb una estructura de fusta, està capçada a l'est per un absis trapezoïdal, que sembla de construcció molt posterior a la resta del temple. D'aquesta mateixa època seria la sagristia adossada al costat sud de la capçalera i la torre campanar. El més interessant és la porta d'accés, al mur sud, estava formada per un arc de mig punt fet amb quatre dovelles de pedra vermellosa, però en algun moment es va substituir la segona per l'esquerra, per dues dovelles més petites i de color clar. L'aresta interior està aixamfranada i en ella hi ha esculpits diferents elements, concretament dos en cada dovella. En la primera dovella començant per l'esquerra veiem un cap barbut i una bola. En les dues noves petites dovelles hi ha dos caps barbuts i abundosa cabellera. S'hi representen dos caps esculpits en la tercera dovella, si bé són de factura molt més simple. A la darrera dovella hi ha dues boles, com la que hi ha a la imposta del costat dret. En els batents de la porta encara es conserva bona part de la ferramenta romànica. Abans del 1936 hi havia a l'església fragments d'un baldaquí pintat pel Mestre de Soriguerola. El frontal d'altar de fusta policromada d'aquest temple forma part del fons del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Es creu que va ser pintat el segon quart del segle xiv, quan després de la crema del temple, es va reconstruir i dotar novament d'elements decoratius i litúrgics.En la part central veiem al Pantocràtor, assegut en el seu tron del Regne dels Cels, representat amb els nombrosos estels que l'envolten. L'acompanyen els quatre símbols del Tetramorf. En els angles podem veure als apòstols Pere, Jaume, Pau i Andreu. En el marc exterior veiem unes concavitats, que de ben segur allotjaven boles policromades, imitant les pedres precioses dels frontals d'orfebreria. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Enllaços externs Maria Luisa Melero Moneo, La pintura sobre taula del gòtic lineal: frontals, laterals d'altar ... Els frontals d'altar romànics de Cerdanya. Per Alfred Pérez-Bastardas
Iglesia de San Clemente (Gréixer)

La iglesia de Sant Climent de Gréixer está situada en la entidad de población de Grèixer perteneciente al municipio de Ger en la comarca de la Baja Cerdaña, en Cataluña (España). Forma parte de las muchas parroquias documentadas en el acta de consagración de la Catedral de Santa María de Urgel a finales del siglo X. Edificio Consta de una planta rectangular con las características propias del resto de las iglesias de la zona por lo que se refiere a sus dimensiones y el grueso de sus muros, tiene una cubierta con entramado de madera y presenta un ábside con forma rectangular probablemente debido a una reforma posterior. La puerta es pequeña con arco de medio punto realizada con dovelas de piedra calcárea roja. En el canto tiene unos pequeños relieves esculpidos con cabezas y bolas. Las cabezas tienen las facciones parecidas a las de Adán y Eva de la iglesia de Santa María de All. En la madera de la puerta quedan restos de hierros forjados con espirales formando dibujos, propias del estilo románico. Proveniente de esta iglesia se conserva en el Museo Nacional de Arte de Cataluña, un frontal de altar de madera policromada de finales del siglo XIII, con el Pantocrátor dentro de una mandorla y rodeado por el tetramorfos. En la parte izquierda están representados San Pedro y San Pablo y en la parte derecha San Jaime y San Andrés, una cenefa con motivos florales resigue todo su contorno.​ Véase también Arte románico de la Baja Cerdaña Referencias Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95695-39-1. Enlaces externos Sant Climent de Gréixer. artmedieval.net
Sant Iscle i Santa Victòria de Talltendre

L'església de Sant Iscle i Santa Victòria de Talltendre és una obra del municipi de Bellver de Cerdanya (Cerdanya) que està situada a l'entitat de població de Talltendre, a 1.579 metres d'altitud. S'esmenta en l'Acta de consagració de la Seu d'Urgell, del segle x, amb el nom de Sancti Aciscli de Telltendre. És una obra que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció D'estil romànic del segle xii, consta de nau única rectangular amb absis semicircular amb dues finestres de pedra ben treballada, les voltes són de perfil lleugerament apuntat, la coberta exterior és un llosat de llicorella. La portada de calcària vermella és de tres arcades rectangulars en disminució amb un petit timpà llis. En un principi el frontispici devia acabar en una espadanya, més tard modificat per un campanar de torre quadrada amb una obertura en cada un dels seus quatre costats. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències Enllaços externs Sant Iscle i Santa Victòria de Talltendre
Iglesia de San Acisclo y Santa Victoria (Talltendre)

La iglesia de San Acisclo y Santa Victoria (Sant Iscle y Santa Victoria) se encuentra situada en la entidad de población de Talltendre a 1.579 metros de altitud, perteneciente al municipio de Bellver de Cerdanya, en la comarca de la Cerdaña (provincia de Gerona, Cataluña, España). Es una obra incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Está documentada como parroquia a final del siglo X en el acta de consagración de la Catedral de Santa María de Urgel con el nombre de Sancti Aciscli de Telltendre. De estilo románico del siglo XII, consta de nave única rectangular con ábside semicircular con dos ventanas de piedra bien trabajada, las bóvedas son de perfil ligeramente apuntado, la cubierta exterior es de enlosado. La portada de calcárea roja es de tres arcadas rectangulares en disminución con un pequeño tímpano liso. Véase también Casa del Común de Das. Iglesia de Santa María en Mosoll. Iglesia de Santa Lorenzo en Das. Arte románico en la Baja Cerdaña. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1. Enlaces externos
Sant Fructuós de Músser

Sant Fructuós de Músser, o Santa Maria de Músser, és una església romànica que es troba a l'entramat medieval del poble de Músser, que pertany al municipi de Lles de Cerdanya (Baixa Cerdanya). Està relacionada a la documentació de finals del segle x a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Edifici Consta de nau rectangular amb absis semicircular, el qual, a l'exterior, està ornamentat amb arcs cecs i lesenes llombardes que divideixen el tambor en cinc espais. Tota aquesta part està datada del segle xi. La porta d'entrada consta de tres arquivoltes de pedra granítica de secció rectangular, menys la primera treballada en forma de bordó de quart de cercle, pertany al mateix tipus que les portes laterals de la façana de la catedral de Santa Maria de la Seu d'Urgell, segurament de mitjan segle xii. En l'arc hi ha incisa i pintada de vermell la inscripció: I DE MUSSA RESTAURADA 1958. A la façana de ponent s'hi va aixecar en època posterior al romànic un monumental campanar de torre de planta gairebé rectangular i coberta piramidal. Conserva en el seu interior una gran pica baptismal d'immersió. Hi ha dues curioses piques beneiteres fixades a banda i banda de la porta d'accés a l'interior de la nau, d'uns 40 cm de diàmetre, que en la part central presenten uns rostres molts rústecs esculpits a la pedra. El campanar de torre és una construcció moderna, i els olis al fresc són d'Aurora Altisent i Balmas, pintats l'any 1960 representant escenes de la Creació. Bibliografia Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències
Iglesia de San Fructuoso (Músser)

La iglesia de San Fructuoso se encuentra en la entidad de población de Músser perteneciente al municipio de Lles en la comarca de la Baja Cerdaña (España). Está relacionada en la documentación de finales del siglo X del acta de consagración de la catedral de Santa María de Urgel. Edificio Consta de nave rectangular con ábside semicircular, el cual presenta en el exterior una decoración lombarda de arcos ciegos y lesenas que dividen el tambor en cinco espacios. Toda esta parte está datada del siglo XI. La puerta de entrada consta de tres arquivoltas de piedra granítica de sección rectangular, menos la primera trabajada en forma de bordón de cuarto de círculo, pertenece al mismo tipo que las puertas laterales de la fachada de la catedral de Santa María de la Seo de Urgel, seguramente de mediados del siglo XII. Conserva en su interior una gran pila bautismal de inmersión. El campanario de torre es una construcción moderna. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1.
Sant Joan de Bellcaire

Sant Joan de Bellcaire, també coneguda com a Sant Joan de Bedenga, nom antic de Bellcaire, és una església del nucli de Bellcaire d'Empordà (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, declarada bé cultural d'interès nacional. Història Sancti Iohannis que est in Bedenga. Així s'esmenta en una butlla papal de Silvestre II de l'any 1002 on li confirma al bisbe Ot de Girona les possessions del Bisbat de Girona situades als comtats de Girona, Besalú, Empúries i Peralada. Va ser església parroquial fins a finals del segle xvii, quan la parròquia fou traslladada al castell de Bellcaire, convertint una de les seves ales -la sala major- en església. L'antic temple va quedar com a capella del cementiri fins a la construcció d'una de nova als anys cinquanta del segle xx. Va quedar abandonada i sense culte fins a la restauració de l'any 1960 quan va tornar a compartir el parroquianatge amb l'església del castell de Bellcaire. Edifici La planta és una construcció basilical de tres naus, la nau central coberta amb volta de canó i les laterals amb voltes de quart de cercle. Es comuniquen mitjançant dos arcs de ferradura a cada costat sostinguts per pilars. L'absis és semicircular amb volta de quart d'esfera i creuer. Aquest i les naus són d'època preromànica, com també una absidiola de ferradura visible al costat nord, entre l'absis i el braç del creuer. El descobriment d'uns fonaments d'un absis central rectangular s'ha interpretat que formava part, juntament amb l'absidiola, d'una construcció triabsidal edificada sobre restes romanes, entre els segles IX i x. Es va construir una nova capçalera llombarda al segle xi i encara hi ha reformes posteriors als segles xiii i xiv, sobretot en el frontis, com són la porta amb timpà i la rosassa de sobre seu. Té unes altres dues portes laterals preromàniques. Per l'exterior, l'absis presenta decoració llombarda d'un fris amb sèrie de quatre finestres cegues amb lesenes. Pintura L'absis estava decorat amb pintures romàniques del segle xii, atribuïdes al cercle del Mestre d'Osormort. Van ser descobertes entre el 1927 i 1931 en desmuntar el retaule absidal barroc. Entre el 1932 i el 1948 les pintures van ser arrencades. Es desconeix amb precisió la data. En van resultar dos fragments, el més gran és al Museu d'Art de Girona i l'altre al MNAC. Era una representació de la Pentecosta. Referències Bibliografia Asensi, Rosa Maria; Pladevall, Antoni (2000), Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-730-66-375 Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0. Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
Iglesia de San Juan (Bellcaire)

La iglesia de San Juan de Bellcaire, se encuentra situada en la localidad de Bellcaire en la comarca catalana del Bajo Ampurdán. Está declarada Monumento Histórico Artístico nacional. Historia La Iglesia se nombra, como Sant Joan in Bedenga, en una bula papal de Silvestre II del año 1002 en la que se confirma como parte de las posesiones de la catedral de Gerona. Fue iglesia parroquial hasta finales del siglo XVII, quedando como capilla del cementerio hasta la construcción de uno nuevo en los años 1950. Quedó abandonada y sin culto hasta la restauración de 1960 cuando volvió a compartir la parroquialidad con la iglesia del castillo de Bellcaire. El edificio La planta es una construcción basilical de tres naves, la nave central cubierta con bóveda de cañón y las laterales con bóvedas de cuarto de círculo. Se comunican por medio de dos arcos de herradura a cada lado sostenidos por pilares. El ábside es semicircular con bóveda de cuarto de esfera y transepto. Este y las naves son de época prerrománica, como también una absidiola de herradura visible al lado norte, entre el ábside y el brazo del transepto. El descubrimiento de unos cimientos de un ábside central rectangular se ha interpretado que formaba parte, junto con la absidiola, de una construcción triabsidial edificada sobre restos romanos, datable entre los siglos IX y X. Se construyó una nueva cabecera lombarda en el siglo XI y aún hay reformas posteriores en los siglos XIII y XIV, sobre todo en el frontis, como son la puerta con tímpano y el rosetón de encima de ella. Tiene otras dos puertas laterales prerrománicas. Por el exterior, el ábside presenta decoración lombarda de un friso con serie de cuatro ventanas ciegas con lesenas. Pintura El ábside está decorado con pinturas murales románicas del siglo XII, atribuidas al círculo del Maestro de Osormort. Se pueden ver algún fragmento in situ, pero la mayor parte está en el Museo de Arte de Gerona. Representan el Pentecostés y la Santísima Trinidad. Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya Romànica, Baix Empordà. Barcelona, Pòrtic. ISBN 84 7306 6375 (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Joan de Bellcaire.