NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mas de la Muga

La Muga és una antiga masia reconvertida en un castell d'estil historicista al municipi de Bellvei (al Baix Penedès). El mas, que fou reconstruït amb els materials medievals de l'antic casal, ara es troba abandonat i enrunat. És un casal fortificat documentat el segle xi. El mas fou objecte d'una restauració poc afortunada precedida d'una destrucció per tal d'aprofitar els materials. Les reformes foren inspirades per una dona rica de Bellvei que volia viure còmodament fora de Bellvei però veient cada matí el seu poblet. El castell obtingué un aspecte carrincló. Avui dia el seu aspecte és deplorable, ja que, en ser abandonat, ha envellit molt de pressa a causa del temps i la incúria. És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional. És un castell situat al cim d'un turó, a 154 m d'altitud sobre el nivell del mar. Es troba en molt mal estat. Presenta encara alçades tres torres. A la banda lateral dreta en veiem dues de cilíndriques i emmerletades que presenten una torratxa i una sèrie de matacans sostinguts per cartel·les. A l'esquerra es pot veure una torre de tipus quadrangular rematada per merlets i amb un matacà. Malgrat estar molt enderrocat, encara es poden observar una sèrie de finestres rectangulars. L'edifici està realitzat en maó i ferro. En una fotografia del 1950 (Els castells catalans, Editorial Dalmau) es pot observar l'atac que ha patit l'edificació amb el pas dels anys. Referències Enllaços externs «Mas de la Muga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «MUGA, LA». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Mas de la Sala (Cadaqués)

Mas de la Sala és una masia al sud del nucli urbà de la població de Cadaqués (l'Alt Empordà). S'hi arriba per la pista que porta de Cadaqués a la cala Jòncols, en el terme de Roses. Després de passar per davant del mas d'en Baltre, a mà esquerra, s'agafa el camí del puig de sa Planassa, a través del qual s'accedeix al mas. Arquitectura Mas format per un sol cos de planta rectangular, amb la coberta a dues vessants de teula, que consta de planta baixa i pis. Presenta un sobrealçat a la part sud-oest de la teulada. Davant la façana principal, orientada de cara a mar, hi ha un petit cos adossat format per una escala d'accés al primer pis i, a la planta baixa, un porxo d'accés a la porta principal. Totes les finestres són d'obertura rectangular, algunes emmarcades amb carreus ben desbastats i llindes monolítiques de pissarra de la zona. A la part posterior de l'edifici hi ha una gran terrassa pavimentada coberta amb un embigat de fusta, sostingut per tres pilastres quadrades amb capitell motllurat. Des d'aquest espai, una porta coronada amb una cornisa a dues vessants de teula dona accés al passadís que voreja la façana oest de l'edifici, també pavimentat, malgrat tractar-se d'un antic camí amb el dret de pas lliure. La façana nord presenta un forn de pedra per coure pa, amb coberta plana de lloses de pissarra, situat a la planta superior i, al seu costat, un gran cos de planta circular, amb coberta de teula àrab, de funcionalitat desconeguda. Tot l'edifici es troba arrebossat i pintat d'un color groguenc. Només presenta la pedra vista a les cantonades de l'edifici i a algunes llindes de les finestres. A l'oest de l'edifici principal hi ha les restes de les antigues quadres i pallisses, actualment força enrunades. A pocs metres a l'est de l'edifici, dins la feixa que delimita una de les terrasses en les que es divideix la zona, hi ha una font de planta semicircular, excavada a la roca i bastida amb la tècnica de la pedra seca. A poca distància d'aquesta hi ha un safareig de planta semicircular, bastit amb pedra lligada amb morter de calç, situat a la següent terrassa. Més cap a l'est hi ha una era pavimentada amb la mateixa roca de la zona i amb alguns trams enllosats amb la mateixa pissarra. Al costat de l'era, un edifici de planta rectangular, amb coberta a una vessant, faria les funcions de pallissa. Referències
Mas de Salvià

El Mas de Salvià, o Mas de Barrot, és una masia de l'Aleixar inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una antiga masia, potser en el seu temps fortificada, de planta quadrangular la casa, de paredat amb carreus als angles. Té una porta amb arc de mig punt adovellat i planta baixa, pis principal i galeria alta tapiada. Construcció de maó damunt de la cisterna. Va haver-hi un molí d'oli del qual resten alguns elements (especialment de maquinària), conservats en un edifici modern sense estil definit. Història És un antic casalot que devia ésser una espècie de mas feudal amb grans possessions. És citat amb el nom de Mas de Salvià en documents des del primer terç del segle xiv. Fou donat un "loco vocato Salvia" per Jaume II. Potser fou habitat per gent de la Selva del Camp. Actualment se'l coneix com el Mas de Barot, dins la finca del Mas de Cercós, prop del límit amb el terme de Castellvell. A l'altura d'aquest mas el barranc que porta el nom de Salvià s'ajunta amb la riera, límit de la partida. Part de la construcció més vella podria ser del segle xiv, però la major part dels elements són probablement de finals del XVI. Referències
Mas de Sant Pau (Masdenverge)

El Mas de Sant Pau és una masia de Masdenverge (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat situat a la vora dreta del barranc de la Galera, dins el terme de Masdenverge. Edifici de planta rectangular, amb cossos adossats (capella i corral), realitzat amb maçoneria pintada de color vermell amb franges verticals i horitzontals blanques, ressaltant la separació dels pisos i els vèrtex A la planta baixa s'observen diverses portes, dues d'arc de mig punt amb carreus de pedra grans i ben escairats a manera de dovelles, i una altra que sembla posterior, d'arc rebaixat amb dovelles de rajols i muntants de carreus de pedra. Al primer pis hi ha tot un seguit de finestres d'arc rebaixat, amb muntants i llinda de pedra. A les golfes també hi ha finestres en un ordre simètric respecte a les inferiors, petites, d'arc rebaixat, amb muntants i llindes de rajol a manera de dovelles. Al pis superior, a una de les façanes frontals es conserva un matacà. Adossada a aquesta mateixa paret hi ha la capella, de dos pisos, amb teulada a un vessant i una porta d'accés. Al costat d'aquest cos hi ha un altre adossat, de planta baixa i amb teulada a un vessant però amb la inclinació en sentit contrari. Al davant hi ha unes piques de pedra, comunicades per canals retallats a la pedra que eren els rentadors. Història El Mas d'en Tosques o de Sant Pau fou comprat per l'abat de Benifassà, Bernardo Llorens, al seu beneficiat, Mn. Pedro Vidal. Era censatària en benefici de Santa Marta de l'hospital de Santa Maria de la Seu de Tortosa. L'escriptura pública va ser feta per Jaime Serra, notari de Tortosa, el dia 30 de maig de 1463. L'any 1562 s'obra de nou la casa del Mas. L'abat Melchor Barberà (1579-1583) va fer-hi una capella. L'any 1570 l'abat Juan Barberà feu que el pintor Juan Caramany pintés un retaule. L'abat Andrés Calnera (1620-1624) feu un additament al mas. Quan era abat Agustí Valls per segon cop (1640-1644), els francesos varen destruir part del Mas. L'any 1593 es va fer la paridora del Mas, una altra capella, un forn per coure pa i la bugaderia. El 1726, Amposta va demanar cadastre del Mas. S'hi construí un molí d'oli entre els anys 1772-1775, i el 1780 se li afegí la segona premsa. El 1797-1798 es construí la sínia i la casa adjunta. Referències Enllaços externs «Mas de Sant Pau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Mas de Santa Maria de Penardell

Mas de Santa Maria de Penardell o Mas de Penardell és un mas del municipi de Pau (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al sud-oest del nucli urbà de la població, a uns tres quilòmetres de distància per la carretera de Pau a Castelló d'Empúries i a un quilòmetre del veïnat de Vilaüt, dins del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà. Gran mas de planta rectangular format per la successió de cossos adossats. El sector més antic de la construcció es concentra a la part est del conjunt. Es tracta d'un gran cos de planta rectangular distribuït en planta baixa i pis, amb la coberta a dues vessants de teula, i format per diverses crugies. Això fa que una de les característiques de la façana sud siguin les reculades creades per les cantonades d'aquests cossos. La façana presenta diverses obertures, majoritàriment finestres rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra i les llindes planes. Adossat per la banda oest hi ha un altre cos de planta rectangular, amb la coberta a un vessant de teula, orientada vers l'oest. Presenta dos pisos d'alçada i, a la part davantera, hi ha una petita terrassa amb sortida des del primer pis. Les obertures són rectangulars i es troben emmarcades en pedra. A l'extrem sud es localitza la capella del mas, de planta rectangular i amb la coberta a una vessant. Presenta la façana orientada al sud i un gran portal d'arc de mig punt adovellat. La resta de cossos que s'adossen vers l'oest corresponen a edificis destinats a les tasques agrícoles i ramaderes actuals: coberts, magatzems i quadres de recent construcció. Tota l'edificació es troba bastida amb pedra més o menys desbastada, lligada amb morter de calç, amb les cantonades bastides amb carreus ben escairats disposats a cap i través. Alguna de les crugies de la façana sud, en canvi, presenten el parament arrebossat i pintat. Història Aquest mas, situat a un quilòmetre del veïnat de Vilaüt, al cim d'un tossal que emergeix de la plana, assenyala segurament el lloc on hi hagué el petit monestir de Santa Maria de Penardell, del qual no en resten vestigis apreciables. El monestir desaparegué a la fi del segle xiv i l'actual mas va ser bastit vers el s. XVIII, encara que ha estat restaurat recentment per l'arquitecte Pelai Martínez i Paricio. Aquest lloc és esmentat l'any 982, com una possessió del monestir de Sant Pere de Rodes. El monestir havia sorgit al costat d'una església dedicada a Santa Maria i fou fundat per donats i donades (durant l'Edat Mitjana un donat o donada era qui es donava a si mateix, amb els seus béns, en possessió d'un monestir). L'any 1229, l'abat Ponç de Santa Maria de Roses es preocupà d'estabilitzar el cenobi posant-lo sota la regla benedictina. Era un monestir mixt, d'homes i dones (un cas no gaire freqüent, però no únic). La fundadora va ser Ermessenda Sifred. Referències
Mas de Sentigosa

El Mas de Sentigosa o Mas de Santigosa és un mas situat al municipi de Sant Joan de les Abadesses, a la comarca catalana del Ripollès. inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La casa de Santigosa consta de quatre volums esglaonats que s'adapten al fort pendent del terreny, l'edifici principal se situa per sota dels altres dos. Correspon a una tipologia de masia fortificada amb teulat a dues aigües que al segle xviii, i per raons més culturals que climatològiques, se li afegeix un cos davanter de voltes a la façana principal, orientada a migdia. Els quatre edificis són l'estatge principal, de tres plantes.Es pot observar a la banda esquerra un engrandiment posterior de la mateixa. Referències
Mas de Ventura (Constantí)

El Mas de Ventura és una masia de Constantí (Tarragonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Actualment en aquest mas es troben les oficines del polígon industrial de Constantí. És una hisenda molt gran que constitueix una partida de terra. La masia és una de les més notables del terme per la seva magnitud. Havia estat fortificada i encara conserva les restes de les defenses. L'edifici presenta les característiques següents: té planta baixa, pis noble i golfes. Als dos costats de l'edifici hi ha sengles galeries emmarcades per arcs de mig punt que donen molta gràcia al conjunt i que són, juntament amb la petita església, els elements més destacables del conjunt. Aquesta porxada es troba col·locada al primer pis. El mas està tot ell arrebossat de calç. Presenta a la façana principal un rellotge de sol. L'església està adossada al costat dret de la masia. Té un frontó que es recolza damunt quatre columnes estriades d'estil dòric. La capella va estar sota advocació de Nostres Senyor Jesucrist. Dins la capella actualment només hi ha un orgue bastant deteriorat. Les primeres notícies del mas són del 1700. Referències Enllaços externs «Mas de Ventura». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Mas Duran (Cadaqués)

Mas Duran és una masia del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al nord del nucli urbà de la població. Agafant la pista que porta de Cadaqués al Cap de Creus, a poca distància del nucli, s'agafa una pista de terra costeruda, coneguda com el camí de la Birba, que voreja el puig Ferral i que condueix al mas. Mas de planta més o menys rectangular que presenta tot el sector nord-est restaurat i rehabilitat. La construcció es fonamenta en un terreny amb pronunciat desnivell envers el sud. Actualment, la part rehabilitada està formada per tres cossos adossats, amb les cobertes a una sola vessant restituïdes. Aquest sector es correspon amb l'edifici principal originari. La façana principal, orientada a l'est, presenta una porta d'accés a la planta baixa d'arc rebaixat, bastida amb pedra disposada a sardinell. En origen donava accés als estables, tot i que en l'actualitat es troba enrunat. Al costat, una escala exterior de pedra dona accés a la porta de l'habitació, situada al primer pis, i rehabilitada. Tot el sector oest de l'edifici es troba enrunat. De la façana nord destaca el forn de coure pa, força degradat, amb el parament exterior arrebossat i la coberta plana de lloses de pissarra. El cos adossat al sud de l'edifici principal està força rehabilitat. Presenta un alçat del parament original, apreciable al mur oest. De planta rectangular i distribuït en planta baixa i altell, presenta a la façana sud dues grans arcades d'arc rebaixat bastides amb pedra i maó, força restituïdes. El cos adossat al nord de l'edifici principal, també de planta rectangular, presenta tot el sector est restituït de nou. En canvi, a l'oest, el parament de pedra és original. Tot el sector sud-oest del conjunt es troba molt enrunat. En origen, hi havia dos cossos afegits, destinats a estables i dependències del mas. Davant d'aquests encara s'aprecia la lliça o pati del mas, tancat amb uns alts murs de pedra seca que presenten diverses obertures, algunes tapiades, bastides amb llinda de llosa de pissarra. Tota la construcció és de blocs de pissarra mig desbastats, lligats amb morter de calç. Història Els Duran eren un llinatge de gent de mar molt populars a Cadaqués almenys des d'inicis del segle xix, sobretot per la seva rivalitat (amistosa, segurament) amb els Godo, segurament provindrien dels Mas Duran. Segons la família Donat de Cadaqués, oriünds i encara llogaters de Mas de la Birba, bons coneixedors d'aquest territori, la fornícula que hi ha a la façana del Mas Duran fou feta construir per una propietària que la gent del país anomenava «la Durana». Aquesta senyora va fer col·locar marededeus dins fornícules a l'entrada de tots els seus masos escampats per l'Empordà. No és segur, però, pel que sembla, hom pot dir que va passar per les darreries del segle xix o els primers anys del xx. Referències
Els Solers

Els Solers és una masia bastida entre els segles xvii-xviii amb reformes i ampliacions posteriors. Se situa al nord de la població de Sant Climent Sescebes (l'Alt Empordà), molt a prop de l'ermita de Santa Fe dels Solers, a uns cinc quilòmetres de distància del nucli urbà i a uns tres quilòmetres del veïnat de Vilartolí. S'hi accedeix pel camí de Requesens i es troba en una zona deshabitada a la vall del riu Anyet. Arquitectura És una masia formada per dos grans cossos aïllats, l'habitatge i la part destinada a corrals i magatzems, i un altre petit cos annex. L'edifici principal és de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa i pis. A la banda de tramuntana hi ha un cos adossat actualment sense teulada, tot i que probablement hauria comptat amb la part de llevant, com a mínim, coberta. L'accés a l'edifici es fa per la façana de migdia a través d'una porta d'arc rebaixat bastida amb pedra disposada a sardinell, i situada a l'extrem de llevant del parament. Al costat de ponent hi ha una altra porta, tot i que en aquest cas dona accés a la planta pis mitjançant unes escales exteriors que desemboquen en una terrassa, sostinguda per una volta d'arc rebaixat bastit en pedra desbastada. Aquesta porta presenta els brancals bastits amb carreus de pedra i l'arc molt rebaixat fet de maons. La resta de finestres del pis també han estat reformades, tot i que conserven algun dels carreus de pedra originals. La façana de ponent de la construcció presenta una gran eixida adossada al nivell del pis. Per aquesta banda es pot accedir a l'interior del cos descobert. La façana de tramuntana de la casa també té les finestres reformades amb maons i una porta d'accés rectangular de pedra. Per acabar, de la façana de llevant destaquen les dues obertures del cos de tramuntana, d'arc rebaixat i bastides en maons. L'interior de l'edifici presenta, a la planta baixa, diverses estances cobertes amb voltes rebaixades. Les estances situades a la banda de ponent són bastides amb pedruscall i morter de calç, i conserven les empremtes de l'encanyissat original. A la banda de llevant les voltes són bastides amb maons disposats a pla i estan decorades amb llunetes. Al sud de l'edifici principal hi ha un petit cos rectangular, amb coberta d'un sol vessant restituïda i d'una sola planta, destinat a magatzem. Al costat de tramuntana hi ha l'edifici dels corrals, rectangular, amb la coberta de dues aigües i d'un sol nivell. Tot i que presenta part de la coberta esfondrada, encara es conserva un gran arc de mig punt bastit amb pedra desbastada i maons a les juntes que comunica les estances interiors. La construcció principal està bastida amb pedra de diverses mides, disposada irregularment, i amb bona part dels paraments arrebossats amb morter de calç. Els corrals no presenten cap mena de revestiment. Referències
Mas Falgàs (Vilajuïga)

El Mas Falgàs o Mas Gelamà és una masia de Vilajuïga (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Se situa a l'oest del nucli urbà de la població de Vilajuïga, al barri de l'Estació. S'hi arriba pel carrer del General Moragues, on hi ha l'accés a la finca. És un mas constituït per la successió de diversos cossos adossats, que li proporcionen una planta més o menys rectangular. El nucli original es troba al centre de la construcció i està format per dos cossos rectangulars adossats, amb les cobertes a dues vessants. Consta de planta baixa i pis per a l'habitació. La façana principal, orientada al sud, presenta un gran contrafort situat al nexe d'unió entre els dos cossos. Al costat est hi ha les escales d'accés a la porta principal, situada a la primera planta. En canvi, a l'oest hi ha una terrassa amb barana d'obra i garatge a la planta baixa. L'element més destacable és una garita circular, amb coberta i basament piramidals, situada a la cantonada est de l'edifici. En aquest sector, amb posterioritat al nucli original, s'hi van afegir dos cossos més. Es tracta d'una crugia rectangular, amb una terrassa allargada al primer pis. La façana presenta el parament de la planta baixa bastit amb pedra i morter,i dues grans obertures d'arc rebaixat, situades a l'extrem est de la construcció. L'altre cos és de planta quadrada, amb garatge a baix i una terrassa al pis, amb escales d'accés des de l'exterior. La façana nord d'aquest sector presenta dues petites obertures allargades, a la manera d'espitlleres, a la planta baixa. Per la banda oest del nucli original també s'hi va afegir una altra crugia. Presenta la coberta a un sol vessant i dues plantes d'alçada, amb una porta d'accés d'arc rebaixat bastida amb maons, situada al mur sud. La construcció es troba arrebossada i pintada de color marró clar i groc. A escassos metres a l'est de l'edifici principal hi ha l'edifici destinat a les caves Gelamà, dins de la mateixa finca. Actualment es dedica al turisme rural, la producció de vi i el turisme rural. Notes Referències Enllaços externs http://www.gelama.cat/ Arxivat 2014-10-10 a Wayback Machine. Web de les caves i el mas Gelamà
Mas Francesc

El Mas Francesc és un mas al veïnat de Sant Romà de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Masia És una masia que presenta dos cossos ben diferenciats, tant per l'alçada com per les característiques constructives. El de migdia és de planta rectangular, cobert a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, que presenta un portal rectangular i dues finestres a la planta. A nivell del primer pis s'obren tres finestrals emmarcats per un trencaaigües amb motllura goticitzant i una petita obertura a les golfes. A llevant s'obre un altre portal i una finestra de les mateixes característiques. A la banda de tramuntana s'adossa l'altre cos, cobert a dues vessants com el primer però més prolongades, ja que la planta, també rectangular, és més gran perquè s'hi adossen dos cossos destinats a dependències agrícoles. A la part central hi ha un portal i dues finestres a la planta i tres al primer pis una de les quals té ampit i motllures. És construïda amb pedra unida amb morter de calç, les obertures de tramuntana són de pedra picada i les de migdia són d'estuc. Cabana Hi ha un segon edifici, de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, orientada a llevant. Presenta un portal d'arc rebaixat amb un ull de bou al damunt emmarcat per totxos distribuïts esglaonadament. Als altres murs de l'edifici es distribueixen finestres d'arc rebaixat. La meitat posterior de l'edifici està distribuïda en dos pisos, la part de sota és destinada a graner i la superior a herbera. És construïda en pedra vermella unida amb morter de calç, els escaires són de pedra picada i les obertures són de totxo pintades de blanc. L'estat de conservació és bo. Història Mas situat dins la demarcació de la parròquia de Vilanova de Sau i dins el terme civil de Sau. Actualment forma part de la propietat de l'Arboç dels senyors Riera de Sant Julià, aquests dos masos junt amb les Serres presenten unes mateixes característiques constructives. La parròquia de Vilanova de Sau experimentà un creixement demogràfic notable, sobretot als segles xviii i xix. Si al segle xvi comptava amb 11 masos a darreries del segle xix el nombre ascendia a 101, probablement el mas Francesc es va construir durant aquest període. Referències Enllaços externs «Mas Francesc». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.