NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hotel Núria

L'Hotel Núria és un edifici a la vila de Blanes catalogat en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta un habitatge, que degut al seu emplaçament desemboca en dos carrers, per una banda, la façana dona al Passeig de Dintre, mentre que la cantonada dona al Passatge de Sant Jaume. Es tracta d'un habitatge estructurat en tres pisos: planta baixa, la qual és emprada com a antiquari, primer pis i segon pis, els quals fan les funcions d'habitatge pròpiament.Els orígens d'aquest habitatge es remunten a finals del segle xix. Des dels seus orígens, va actuar com a antiga consulta del Doctor Albareda. Posteriorment, es va produir la instal·lació de la família Vernerey, la qual era d'origen francès, aproximadament entre el 1915 i el 1917. Se sap amb certesa, que el cap de família era un reconegut enginyer, que ocupava un alt càrrec en la fàbrica de fibres artificials S.A.F.A. Tres dècades després, aquesta construcció desenvolupava les funcions d'hotel i hostatgeria, i era conegut popularment com l'Hotel Núria. La façana destaca per dos motius, per una banda, pels seus amplis finestrals que permeten l'entrada d'una gran llum, així com fer-se eco o ressò del bullici que genera el mercat de la vil·la. Mentre que per l'altra, l'absorció de trets morfològics arquitectònics de caràcter classicista. Aquest motiu s'endevina en diverses franges: des de l'enreixat metàl·lic dels balcons que imiten la característica i peculiar balustrada clàssica de marbre; passant pels medallons en relleu a les llindes de resolució bastant tosca i poc destra – a part del seu pèssim estat de conservació- ubicats en parts estratègiques de la façana, concretament sota els quatre balcons, fins a la reproducció del sistema prototípic de sustentació, present en dos sectors. En primer lloc, la columnata, composta per la fórmula universal de la base, fust i capitell, on el pilar o columna simple ha experimentat una mutació o avenç, donant pas a la pilastra – en aquest cas falsa, ja que simplement té un ús exclusivament visual i no estructural-, és a dir a la columna plana, xafada. Amb un fust estriat, coronat per capitells jònics, que en segon lloc sustenten un sistema de coronament a base d'entaulament, fris i cornisa. D'altra banda, un sistema molt primitiu, ja que no es materialitzen ni els típics tríglifs i mètopes – elements indissociables de l'arquitectura classicista-, sinó que la solució ha estat resolta de manera expeditiva a través d'una àmplia cornisa motllurada i decorada amb un petit fris de motius geomètrics. Tots aquests signes ens indiquen que ens trobem davant d'una solució esvelta, i poc compromesa ideològicament amb els principis classicistes per antonomàsia, que apunten a una solució més neoclassicista, en sintonia amb aquesta modalitat expeditiva de treball. Referències
La Pietat de la Roca

La Pietat de la Roca és una església del municipi de Vilallonga de Ter (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella immersa dins els murs del castell, en part. La nau és orientada seguint l'eix nord-sud. Té la planta rectangular i és coberta amb volta de canó. La façana on hi ha l'accés és de carreus tallats finament i disposats de forma acurada que contrasta amb la resta de l'aparell, més rústec. Al cim de la porta hi ha una finestra i un petit campanar de paret. El mur de tramuntana ha estat construït damunt la roca. El de ponent aprofita la paret del castell, i a l'altre costat la capella es comunica amb la rectoria d'època molt posterior. Història La capella castellera de la Pietat de la Roca és situada al costat de l'antiga fortalesa de Pelancà (o de la roca de Pelancà) que pertanyé als Milany (1244), als So (segle XIV-XVIII) i als Descatllar (des de 1621), que ja havien tingut abans drets senyorials. El "Castrum de Pellencha" és esmentat per primer cop l'any 1031, en un document entre el comte Ramon Guifré de Cerdanya i el vescomte Bernat. Referències
Llotja Vella del Peix

La Llotja Vella del Peix és un edifici del municipi de Blanes (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest edifici per a la subhasta i magatzem del peix fou construït a finals dels anys trenta i s'utilitzà fins als anys setanta, quan es va habilitar una altra llotja nova, també reformada als anys noranta. Descripció És un edifici de planta rectangular i planta baixa adossat a altres instal·lacions del port. Té coberta a dues aigües i està dividit en dues parts. La primera eren i són magatzems i té grans finestres i portes amb arcades de mig punt molt rebaixades i emmarcades de rajol. La segona part és oberta a l'exterior i era l'espai de llotja. Aquest lloc està format per cinc arcades pel costat ample i tres pel curt, totes rebaixades i separades per pilars fets de rajol que contrasten amb la resta de la construcció pintada de blanc. El sostre interior està fet a base de formigó en forma de bigues adaptades a la triangulació de la coberta. Sobre l'arcada central del costat curt existeix un òcul, també emmarcat de rajol, que dona llum a l'interior de la llotja. Referències
Mare de Déu de les Neus de Molló

Mare de Déu de les Neus d'Espinavell és una obra del poble d'Espinavell, al municipi de Molló (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església amb planta de creu llatina, amb capelles laterals i absis semicircular en la part central de la nau. Hi ha un arc en el que descansen els cabirons de la teulada, formada per bigues de fusta i teules àrabs, de tipologia a dues vessants. Té adossat un campanar quadrat amb grans obertures per les campanes i teulada a quatre vessants. Hi queden restes d'una esfera de rellotge, la maquinària del qual ha desaparegut. La façana és arrebossada i sobre la part dreta hi ha una meridiana solar. L'interior ha estat molt transformat recentment per una dissortada restauració. Història L'església es va construir en acabar-se el segle xvii, en un estil molt rústic i popular, si bé l'interior va ésser decorat amb falses voltes de maó, tot arrebossat i potser decorat. De tot això no queda res degut a una recent restauració feta per l'arquitecte Joan Maria de Ribot. Igualment passa en les dues capelles laterals, avui dia desaparegudes, que s'han convertit en dos espais dins de l'església sense cap funció. Referències Bibliografia TORRAS, Cèsar August; Pirineo Català. Guia Itinerari. Comarca de Camprodón., 1923
Mare de Déu del Remei del Serrat

La Mare de Déu del Remei del Serrat és una obra del poble del Serrat, municipi de Queralbs (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església d'una sola nau, amb absis d'origen romànic. Hi ha una petita finestra a l'absis i una altra a la dreta de la nau. Sobre l'entrada hi ha un petit cor de fusta amb artesanat policromat. L'interior és arrebossat de blanc i a l'absis s'ha fet una petita restauració consistent en repicar l'arrebossat i deixar vista la pedra. La lectura exterior dels murs deixa evident una remota feta posteriorment sobre estructures romàniques. La façana és arrebossada i s'acaba amb un campanaret d'espadanya. Història Poques notícies tenim de la història d'aquesta capella sinó per la seva estructura romànica i la seva refacció en època barroca. Al sostre del cor, format per un artesanat policrom hi ha una data del segle xvii que deu correspondre a l'esmentada refacció. Referències
Mas Bassó

Mas Bassó és un edifici del municipi de Blanes (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un immoble que segueix fil per randa, l'estructura prototípica o el patró característic constructiu de les masies d'aquesta contrada, és a dir: casa de dues plantes, i vessants a lateral. En la planta baixa, trobem un portal primitiu de llinda i una petita obertura rectangular. En el primer pis, tres obertures de petites dimensions rectangulars. Les obertures d'ambdós pisos, no disposen de cap valor remarcable ni d'interès. L'aspecte més destacat de la masia és la conjugació i convivència simultània de dos rellotges de sol. Es tracta de l'element dissonant que la diferencia i la distingeix de la resta de masies. Ja que d'entre les moltes masies explorades i visitades, no n'hi ha cap que la façana contempli dos rellotges de sol a la vegada, i ni molt menys de les dimensions mastodòntiques i megalòmanes del segon, el qual ocupa una quantitat significativa de l'espai físic de la façana. Història En la masia es va dur a terme una restauració o rehabilitació, no se sap si de proporcions considerables o no, com molt bé ho testimonia el fet que en el punt on conflueixen els dos vessants, s'ha disposat un rajol que conté una inscripció amb la data de 1955. Referències
Mas de Molí Nou

El Mas de Molí Nou és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un exemple notable de casa rural catalana que, amb successives remodelacions de gran qualitat constructiva i estètica, ha assolit l'actual volum que emergeix de manera imponent en el paisatge i s'ha convertit en una fita en el camí de la Cerdanya a causa de la situació de domini sobre la carretera de ribes de Freser. Referències
Valldolig

Valldolig és un mas al nord de la vila de Blanes (la Selva) a la urbanització del mateix nom a tocar del termenal amb Lloret. Arquitectura Es tracta d'un immoble de dos pisos; en la planta baixa, s'hi ubiquen tres obertures, com són el portal adovellat i dues finestres rectangulars de dimensions petites, una a cada banda respectivament. Pel que fa al primer pis, hi ha tres obertures interessants i treballades amb encert, com són: la central trevolada i geminada i les dues laterals d'arc conopial lobulat. Entre la finestra central i la lateral s'ha ubicat un element molt recurrent en totes les masies d'aquesta contrada, com és un rellotge de sol de dimensions importants. Finalment, pel que fa a la coberta, ens trobem amb una teulada a vessants laterals o a dues aigües. La planta baixa presenta capes concretes focalitzades bastant deteriorades, en què l'arrebossat i de calç s'ha desprès de la capa d'emprimació, per culpa de diversos motius, però sobretot per l'edat avançada de la construcció, i també té un paper determinant els problemes d'humitat. A nivell interior, ens trobem que la casa ha experimentat pocs canvis i remodelacions i intervencions. Ha conservat gran part del seu aspecte original de masia. Aquesta situació la confirmen i la corroboren diversos elements: des dels sostres alts amb les bigues de fusta rústiques originàries, passant pels paviments originals fins a arribar a les portes interiors, moltes de les quals han conservat l'emmarcament adovellat. Història La nissaga de propietaris rurals Valldolig, a la primeria del segle xix, van casar a la pubilla Margarida Valldolig, amb l'hereu Mateu del Vilar. La propietària actual de la masia és Maria del Vilar Bóta, la qual també posseeix la masia del Vilar i la casa de Joaquim Ruya, coneguda popularment com a "Can Creus". Referències Bibliografia Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998 Enllaços externs «Mas de Valldolig». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Mas Gelat

El Mas Gelat és una obra del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular de dues plantes i cobert a dues aigües tombant a laterals. Té tres obertures rectangulars per planta, un rellotge de sol pintat a l'angle superior i la façana pintada bicolor per plantes. Té adossats diversos edificis i gaudeix d'unes ombres frondoses de plataneres. Història És una masia construïda el 1928 per la família Gelat provinent de Can Sabata (actual Can Vivó). Referències
Mas de la Canal

El Mas de la Canal és un mas a l'est de la Tossa de Puigbò al sud el terme de Gombrèn (el Ripollès). La Canal està formada per un grup d'edificacions secundàries (corts i pallisses) presidides totes elles per l'edifici del mas dedicat a habitatge. Tot el conjunt es desenvolupa al voltant d'un corral o pati central. La seva arquitectura és de tipus tradicional que s'ha anat formant al llarg del temps i segons les necessitats d'ús. El nom del mas deu tenir origen en trobar-se aquest abocat sobre el torrent de Puigbò. Juntament amb el mas de Puigbò són els dos que es troben al centre del veïnat i a prop de la parròquia, sens dubte devien ser els dos masos més importants del terme, ja que tots tenien molí al vall del torrent. Actualment La Canal es troba tancada tot i que recentment les seves corts servien encara per guardar el ramat d'un pastor que la tenia arrendada. Referències
Mas Martí (Blanes)

El Mas Martí és una obra del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un immoble que consta de dues plantes i vessants a laterals. La planta baixa, conté quatre obertures, dues portes i dues finestres. Les quatre obertures són molt simples i, a diferència de les altres masies que contenen unes finestres interessants amb un alt valor i contingut històric, sense res a destacar. Pel que fa al primer pis, ens tornem a trobar amb una resolució de l'entramat de l'articulació del parament molt simple, a través de quatre obertures, tres de les quals són quadrades i una rectangular. L'únic a destacar d'aquest primer pis, i gairebé de tota la casa, són dos elements, que ressalten enmig d'aquesta monotonia i simplicitat constructiva. Per una banda, el petit mosaic compost per setze peces o unitats de rajoles, que representa un episodi hagiogràfic interessant, com és el de “Sant Martí oferint un tros de cap al pobre”. D'altra banda, una llegenda en consonància i afí amb el nom de la masia. Mentre que per l'altra, el rellotge de sol, que conté una divertida composició, a la manera d'esgrafiat, protagonitzat per un pagès el qual està executant les tasques del camp. Història A simple vista, l'aspecte més superficial i exterior de la casa va experimentar des de fa uns cinc o deu anys aproximadament, una rehabilitació i intervenció integral, bastant agressiva, que ha modificat completament l'aspecte de la masia, provocant que aquesta perdi el seu sabor rústic i la seva essència d'antiguitat, i convertint-la en un mer producte modern. Referències
Habitatge al passeig Cortils i Vieta, 60 (Blanes)

L'Habitatge al Passeig Cortils i Vieta, 60 és una obra del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de dues plantes i terrassa entre mitgeres. La planta baixa està ocupada per un comerç i la porta d'entrada, desplaçada a la dreta. El primer pis té dues finestres emmarcades i una balconada correguda amb quatres mènsules de decoració geomètrica senzilla. El ferro forjat del balcó té motius florals. Des del primer pis comença un encoixinat rectangular decoratiu de fons. La terrassa superior té una balustrada decorada amb grans motllures que emmarquen un escut central, ple de decoració floral, amb la data de construcció de l'habitatge. Història Casa benestant construïda el 1911, com indica l'escut de la façana sobre el segon pis. Referències
Sant Cristòfol de Campdevànol

Sant Cristòfol de Campdevànol és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'antiga església parroquial del segle xviii forma part, amb un mas i el cementiri, d'un conjunt d'una gran qualitat formal i expressiva per la seva localització visible des de les valls del Freser i del Merdàs, i caracteritza la imatge de Campdevànol. L'edifici, avui molt abandonat, té una nau, capelles laterals i un campanar torre. És de destacar la unitat del conjunt i el nexe d'unió entre ambdues construccions, on s'aixeca la torre campanar. L'edifici orientat al sud es troba perforat per una arcada que desemboca a la part davantera a l'antic camí, mentre que a la part posterior dona a un afegit on es troba el pou de la casa. Aquest últim és de solució poc freqüent. Història A la fi del segle xvii es va construir una nova església parroquial entre la Vella i la població moderna al lloc on hi ha el cementiri actual, que fou consagrada el 1701. L'edifici, avui molt abandonat, té una nau i capelles laterals, un petit campanar i la rectoria adossada. Tingué culte fins al 1885. Referències
Sant Esteve de Pardines

Sant Esteve de Pardines és una obra del municipi de Pardines (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció L'absis és elevat com una mitja torre. Es tracta d'un conjunt format per una torre rodona, que defensa una porta de tres grans arcades a on s'hi aboca un carrer. Està situat a la part sud de Pardines, tocant les edificacions del poble i formant part d'aquestes. La torre, a la part baixa, deixa veure les antigues espitlleres de defensa i actualment forma part d'una casa que s'ha restaurat o reconstruït al seu damunt, tenint aquests elements arquitectònics dels quals es dubta que estiguin al lloc originari o siguin afegits. La porta, situada més endarrerida de la torre, presenta tres arcades, una d'elles a la part esquerra quasi tapiada, potser per motius d'estabilitat. La de l'altre extrem dona al que deuen ser els soterranis d'una casa, i la del mig és la porta pròpiament dita, per sota de la qual, formant un corredor, passa un carreró en pendent. Si bé la torre ha estat consolidada i restaurada, no ha estat així la porta, que a les arcades i sostres té problemes estàtics, ja que a sobre hi ha construïda una antiga casa. Les estructures són de pedra agafada amb morter de calç i forjat de fusta. Història La situació d'aquesta porta i de la seva torre és dominant la Vall i tocant al poble. El carrer passa per aquesta porta i actualment no té continuïtat, però ve vorejant les cases del poble i, segons la història medieval i els documents, es podria pensar que aquesta porta deuria ser la primitiva entrada a Pardines pel camí reial de Ribes a Camprodon, que deuria passar pel fons de la Vall seguint el riu i creuant-lo per un pont davant de Vilaró, al costat del molí d'en Roca i seguint Vall amunt per Llavanera cap a la collada verda. Del trencant que unia el camí reial de Pardines no en queden gairebé restes, però la seva existència deu quedar demostrada a les espitlleres de defensa cap a l'exterior que conserva la torre, i que en un terreny com l'actual, de terrasses de conreu, serien injustificades, sí, en canvi, es pot justificar l'existència d'algun camí cap al qual estiguessin orientades. Referències Bibliografia Codina, D.; Fuertes, M. (2011); Memòria del seguiment arqueològic a l'Església de Sant Esteve (Pardines, El Ripollès). N. 10965 Enllaços externs «Sant Esteve de Pardines». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Feliu de Bruguera

Sant Feliu de Bruguera és una obra del municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De planta i orientació romànica, té una sola nau de volta apuntada, engrandida a la part de l'atri, a on s'allotja el cor. Té un absis i capelles laterals entre els contraforts. L'interior està arrebossat de blanc, els arcs de les capelles laterals tenen una decoració de falsos arcs puntats, imitant les dovelles de pedra. La volta de l'absis té pintades decoracions de falsos nervis de volta, el fons de l'absis és blanc, el que fa pensar que abans de la reforma litúrgica del Concili Vaticà II, existia algun tipus de retaule, les parets del presbiteri són estucades imitant pedra. Aquesta decoració, per la seva tipologia, deu correspondre a l'època entre les dècades de 1950-1960. L'exterior és de pedra vista i repicada a la façana, fent una lectura arquitectònica d'aquesta, es veu fàcilment la transformació que, en temps passats va sofrir la primitiva església romànica. Té un campanar adossat al qual s'accedeix des del cor, la teulada de l'església unificada amb l'absis, és de teula àrab amb dos vessants. Història L'església, d'origen romànic, va fer d'aglutinant per a la creació del nucli rural de Bruguera. En el segle xviii, aquesta va ésser engrandida com moltes de la comarca en aquesta època, veient-se fàcilment les traces d'aquestes intervencions. Referències
Sant Francesc de Blanes

Sant Francesc de Blanes és una ermita del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta edifici de planta rectangular, orientat a ponent, de nau única i absis quadrat. Té la coberta exterior a dues aigües i un campanar d'espadanya sobre la porta d'entrada. El sostre interior també és a dues aigües, de fusta. La façana està formada per una porta amb llinda de pedra i tres finestres, dues de rectangulars a banda i banda de l'entrada i un òcul d'un sol bloc sobre la porta. L'absis és de planta rectangular i cobert amb volta de canó de mig punt. El presbiteri està elevat uns centímetres de la nau. L'accés, per a salvar el desnivell es fa per una escala. Els interiors no tenen ornamentació ni mobiliari, a part de les fornícules buides i la pica d'aigua beneïda. A l'ermita resten, adossades a la part nord, les runes d'una edificació de dues plantes. El seu estat actual és dolent a causa dels problemes d'humitat. El teulat és ple d'herbes i per culpa del xiprer adossat a la façana el sostre no drena bé l'aigua. Història Ermita erigida pels propietaris de l'almadrava de Cala Bona dedicada a Sant Francesc des de 1681, com indica la inscripció de la llinda, que diu el següent: "En lo añ 1681 a 3 de desembre los señors de la almadrava de calabona erigiren esta capella per a culto de st. Francisco Xavier de la Compañia de Iesus com a patró de la almadrava i posa la primera pedra el Rt. Pa. Francisco de Poch de la Compañia de Iesus. Calificador del St. tribunal de la inquisició de Cataluña. Examinador sinodal del Bisbat de Barcelona." Sembla que l'origen de l'ermita està en la resolució d'un conflicte entre els propietaris de l'almadrava de pesca de tonyina de Cala Bona i la comunitat del convent de Sant Francesc. Com es pot comprovar en fotografies antigues i anteriors als anys cinquanta del segle xx, les runes de la part nord corresponen a una casa adossada a l'ermita, ja fos un mas o la casa de l'ermità. Actualment, i des de 1906, cada 28 de juliol i com a fi de la festa major s'hi celebra un aplec popular anomenat "de l'amor". El 1908 s'hi va celebrar l'arribada d'aigua conduïda a aquell paratge. Referències Bibliografia Crous i Collell, Jesús; Cronologia històrica s. III aC-s. XX i l'Hospital Sant Jaume 1423-1993, 1994 Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca, 1998 Enllaços externs «Sant Francesc de Blanes». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.