NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
El Fugurull

Fugurull és una masia de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, que està orientada a llevant. El portal és descentrat del cos de l'edificació i és d'arc rebaixat emmarcat per carreus de pedra, que emmarquen també la finestra del primer pis. Adossat a la part dreta i formant angle recte hi ha un cos de galeries de planta rectangular formant un angle a la part de migdia. A tramuntana hi ha finestres de tipus conopial i unes interessants reixes de ferro forjat. A ponent hi ha també finestres conopials. Les galeries en arc rebaixat del primer i segon pisos, al sector de migdia, tenen una escala exterior a través de la qual es pot accedir al primer pis. Història L'antic mas es troba al sector de Sant Julià de Vilamirosa, i formà part d'una antiga demarcació de la civitas de Roda. Des del segle xv es constituí com a batllia independent que a principis del segle xix s'uní a Masies de Manlleu i el 1884 quedà unit a Manlleu. Aquest mas va experimentar una sensible reforma en època de Francesc Fugurull, al segle xviii, i també als segles següents. Hi ha notícies del mas en el fogatge de la parròquia i terme de Vila Setrú de l'any 1553, on apareix esmentat com a "Mas Sugurull". En diverses zones de la casa apareixen dates que refereixen a la construcció: 1805, al portal; 1905, als porxos, 1864, al portal de la lliça. A les finestres de ponent apareixen les següents inscripcions: 1737 Francisco Fugurull. Referències
Estany de Garrabea

L'estany de Garrabea és un estany gran, de prop d'11 ha de superfície i 33 m de fondària, situat a la capçalera de la vall d'Àrreu, a 2164 m d'altitud. La conca està orientada d'oest a est, amb el Tuc deth Rosari (2594 m) al nord i el Cap del Muntanyó d'Àrreu a l'oest coronant la conca. La vegetació dominant de la conca són els gespets (prats de Festuca eskia), els neretars (matollars de Rhododendron ferrugineum) i pinedes de pi negre (Pinus uncinata) amb neret. També hi ha prats d'ussona (F. gautieri) tot i que hi són poc abundants. La vegetació aquàtica macrofítica és força rica, encara que no tant com en els estanys propers del Rosari i Muntanyó d'Arreu. En aquest estany s'hi pot trobar l'espargani (Sparganium angustifolium), el ranuncle aquàtic (Ranunculus aquatilis), la subulària (Subularia aquatica) i les dues espècies d'isoets, Isoetes lacustris i Isoetes echinospora. La fauna vertebrada està dominada per la truita comuna (Salmo trutta) que hi va ser introduïda, i a les basses del voltant de l'estany, hi ha també la granota roja (Rana temporaria). Està plenament situat en el bosc, fent molt valuós, ja que són molt pocs els estanys situats així. Té un valor similar als estanys de Trescuro del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, qualificats com a reserva integral. En aquests moments forma part del Parc Natural de l'Alt Pirineu, que en garanteix la seva protecció. L'estat ecològic és Bo, segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Fins al dia d'avui, no ha patit cap explotació hidroelèctrica. La seva mida grossa i a la proximitat a les pistes d'esquí fa que sigui un estany de risc per extreure'n aigua. Com que hi ha molt pocs estanys grans, que no han sofert aquest tipus d'alteracions, és molt important evitar-ne l'aprofitament i que segueixi en el seu estat natural. Aquests estanys tenen denominacions equivocades en alguns mapes, cal anar amb compte de no confondre’ls. Referències
Bassa de les Granotes

La Bassa de les Granotes o Bassa des Granotes és un petit llac que es troba en el terme municipal d'Espot (Pallars Sobirà), excepte l'extrem occidental que es troba ja dins el terme municipal de la Vall de Boí (Alta Ribagorça), i tot dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El llac, d'origen glacial, està situat a 2.324 metres d'altitud, a la part alta de la riba dreta del Barranc de Peixerani, a peus de l'extrem sud-occidental del Portarró d'Espot; desaigua pel seu extrem occidental al barranc. Rutes Dues són les principals que surten des de l'Estany Llong de la Vall de Sant Nicolau: La més directa: que ressegueix el Barranc de Peixerani direcció est i travessa el Pletiu d'Erdo. La que aprofita el camí que puja al Portarró d'Espot: que abandona a mig camí direcció sud-est, un cop arribats a l'altitud de l'estany. Referències Bibliografia Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001) Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007) Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
Hotel Berga Park

L'Hotel Berga Park és un hotel del municipi de Berga protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'actual caserna militar de Berga fou seu de la colònia escolar permanent de l'Ajuntament de Barcelona a Berga, construïda el 1932. De l'escola dissenyada per l'arquitecte municipal de Barcelona, Josep Goday, solament en queda l'edifici destinat a escola, avui dependències administratives de la caserna. Està estructurat en planta baixa i tres pisos superiors, amb un menjador per a tres-centes quaranta persones i dormitoris per a tres-centes. Hi ha un edifici annex destinat als professors i director i la infermeria. També hi ha el pavelló de Suècia de l'exposició universal de 1929. El país el donà a Barcelona per a les colònies escolars i l'instal·laren aquí, ubicant-hi vuit aules, una biblioteca i dues sales polivalents. L'estil del grup escolar pot considerar-se en línies generals noucentista amb una clara tendència a la utilització del maó vist que l'apropa a l'escola holandesa contemporània. Història L'Ajuntament de Barcelona presentà a concurs públic entre tots els municipis catalans situats a més de 500m d'altitud que poguessin oferir terrenys per a l'escola. La inauguració fou el 14 d'agost de 1932 amb la presència del president Francesc Macià. La colònia fou ocupada el 1939 pel coronel Pérez Viñeta i convertida en caserna militar. Referències
La Casa Gran (Santa Margarida de Montbui)

La Casa Gran és un edifici de Santa Margarida de Montbui (Anoia) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És una residència, casa-palau, o casa senyorial, de planta rectangular i dos pisos. La façana principal dona a la Plaça Major del poble i presenta un portal amb enormes dovelles; aquesta façana ha sofert algunes transformacions en portes i finestres i va ésser arrebossada recentment. Hi ha una galeria al migdia amb un oratori o capella dedicada al Sagrat Cor de Jesús. Interiorment ha estat transformada. La coberta és a quatre vessants i amb teula àrab. Pertany al segle xvii i a un estil popular.a dels comtes de Plasència i barons de Montbui. Història Amb el matrimoni d'Anna de Montbui i Claudia de Lanuza, gentilhome de Carles V, al segle xvi, fou incorporada a la casa comtal de Plasència. Josep de Lanuza-Montbui, al segle xvii va fer construir al poble de Montbui la Casa Gran. El senyoriu de Montbui està en poder de la casa de Plasència fins a l'any 1886 que passà a la família Biosca d'Igualada. Referències
La Farga (Anglès)

La Farga és un antic complex fabril als afores de la vila d'Anglès (la Selva) constituït en origen per tres elements constructius: La gran nau principal, la nau secundària i la torre. En l'actualitat es poden veure encara les ruïnes d'una construcció que en el seu temps havia estat pensada per ser un alt forn. En aquell emplaçament es volia fondre el ferro que sortia d'una mina que encara actualment es pot veure situada prop del cim del Puig Ventós. La factoria estaria formada per un o dos alts forns, i s'edificarien uns quants magatzems i quadres i una torre quadrada d'obra vista on s'instal·larien les oficines. L'aigua vindria del Ter, que passa no pas gaire lluny de l'edifici. El projecte es va portar tal com s'havia pensat, però la rendibilitat de la mina va ser nul·la, i la societat va fer fallida. L'intent de crear una indústria de siderúrgia pesada a Anglès va venir a conseqüència del descobriment el 1777 d'una nova mena de ferro, prop de la muntanya de Puig Ventós. L'optimisme exagerat que va despertar el descobriment del mener de ferro a Anglès va suposar que es construís a la vila tota una indústria per a transformar-lo, però els resultats varen ser catastròfics. La indústria de foneria va haver de tancar, ja que els resultats no es varen correspondre amb l'expectació que havia despertat la descoberta. La gran nau principal és de planta rectangular, amb coberta a dues aigües de vessants a laterals i orientada en posició longitudinal. Està feta de maçoneria amb un predomini d'obertures de mig punt tant en la façana, la qual recull dues obertures de mida considerable junt amb l'interessant òcul, com en els laterals on s'hi troben quatre obertures de dimensions més petites. La nau secundària és de planta rectangular amb coberta de vessants a laterals, paral·lela a l'anterior i també orientada longitudinalment. En aquesta segona nau, les obertures de mig punt experimenten un predomini superior. Són unes gran obertures amb una llum molt accentuada que de ben segur exercien d'escenari per a un magatzem. La torre, coneguda com la "torre dels perdigons" és de planta quadrada i té com a matèria primera el totxo. Mancada d'un teulat físic, s'observa la presència d'una finestra d'arc de mig punt geminada en cada una de les quatre cares. Notes
La Giralda (l'Arboç)

La Giralda és un edifici de l'Arboç protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'edifici és d'estil àrab. És compost per una torre, rèplica de la Giralda de Sevilla, i per una estructura quadrangular de tres plantes i oberta pel centre on es pot veure el pati dels Lleons i les habitacions de la casa. A mà esquerra, comunicant amb el pati dels Lleons, hi ha la rèplica del Saló dels Ambaixadors de l'Alhambra de Granada. Tot aquest conjunt és rodejat per un enorme parc natural tancat mitjançant una tanca de pedra. Pel que fa a l'habitatge cal dir que tots els baixos de l'edifici són bodegues. Damunt hi ha la planta baixa, el pis noble i per acabar, un quart pis dedicat al servei de la casa. Dins de l'edifici predominen els arcs de ferradura, els lobulats i els arabescos. Els materials són també els mateixos que s'utilitzaren per a la construcció de l'original (làmines d'or, etc.). Història Les obres de l'edifici començaren l'any 1899 sobre uns solars que havien estat les hortes de la "Casa de la Pó". El constructor de l'edifici fou en Joan Roquer Marí, fill tercer de la família Roquer, que habitava davant l'església, i que tenia un negoci de licors (els Licors Roquer). J. Roquer, molt aficionat a la fotografia i arquitecte d'ofici, es casà amb una barcelonina, Sra. Negrevernis. El matrimoni heretà al cap d'uns anys la fortuna d'una tia de l'esposa. Amb els diners J. Roquer finançà part de la construcció del Teatre Romea de Barcelona. A més, com que el matrimoni havia fet el seu viatge de nuvis per Andalusia i quedà enamorat de les belleses d'aquelles terres, decidí invertir els seus diners i fer una fidel reproducció, a l'Arboç, de les meravelles que els havien impressionat més. Les obres i els plànols foren dirigits pel mateix Roquer, amb l'ajut del constructor d'obres Antoni Feliu Tetas, que havia dirigit les obres de la casa Batet. L'edifici fou acabat el 1902. El cost de les obres fou d'unes sis-centes a set-centes mil pessetes. Durant la Guerra Civil serví de quarter pels pilots d'aviació, així com per intendència de queviures. Més endavant, l'edifici fou comprat per la família Bascompte (1941). Posteriorment fou propietat del Sr. Camino i el Sr. Molera. Referències Enllaços externs «La Giralda». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 28 agost 2014].
La Palomera (Vilanova d'Escornalbou)

La Palomera és una masia de Vilanova d'Escornalbou (Baix Camp) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Va ser reconstruïda en el segle xviii per Josep Francesc de Portell i de Peirí, que manà posar l'escut de les dues famílies unides damunt la porta. En el Cadastre del 1778, constava com a propietari absentista i gaudia de nombroses propietats a la vila i una olla d'aiguardent al carrer de la Font. En aquesta època, les finques dels Portell-Peirí eren administrades per Antoni Bonet. Segons la tradició popular, els propietaris s'arruïnaren amb motiu de la Primera Guerra Carlina, donant suport als absolutistes, i el camí que passa per davant del mas rep el nom de Camí dels Carlistes. El 1870, i per a liquidar diversos deutes, Josep Maria de Ballester i de Portell es veié obligat a vendre el mas i les terres a Joaquima Bru i Folc. Descripció Situat a uns 3 km de la vila, ocupa una superfície de 604 m² i és fet amb aparell de grans i harmonioses proporcions. L'edifici és de planta baixa i dos pisos amb coberta a dues aigües, arrebossat blanc a la façana, flanquejat pels dos costats per dues galeries porticades sostingudes per columnes que conserven encara restes de pintura vermella. La porta, d'arc carpanell, té l'escut d'armes d'armes dels Portell-Peirí, de pedra picada i ben conservat, a la clau. Hi ha una finestra amb reixat a la planta baixa i sobre la façana hi ha una espadanya. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Portell-Marimon Bibliografia Maristany i Tió, Carles «La casa dels Portell de Valldeix a les darreries de la Guerra dels Segadors». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 19, 1894, p. 11-17. Molas Ribalta, Pere «La família Portell, del Consell Reial a la Reial Acadèmia». Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, vol. 51, 2008, p. 263-281. Enllaços externs «La Palomera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
La Rovira (Gallifa)

La Rovira és una masia del terme municipal de Gallifa, a la comarca catalana del Vallès Occidental. Està situada a 701 metres d'altitud, a l'extrem nord-occidental del terme municipal, prop del límit amb Sant Llorenç Savall, en un esperó entre el torrent de la Rovira, que queda a ponent, i el torrent de la Font de la Rovira a llevant. És a l'est del Collet del Pi del Guàrdia. S'hi accedeix per llargs camins de muntanya en bon estat que l'enllacen amb Granera, al nord, amb el punt quilomètric 5 de la carretera BP-1241 (de Sant Llorenç Savall a Sant Feliu de Codines, i amb la masia de Sobregrau, a llevant. Enllaços externs La Rovira en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
La Torre de Canadell

La Torre de Canadell és una fortificació del segle XIX al municipi de Sant Joan les Fonts (Garrotxa). Va ser construïda durant les guerres Carlines. És de base quadrada amb espitlleres. La torre fou construïda per obrers de Sant Joan les Fonts, obligats pels carlins. Fou un punt de vigilància del general Savalls. Està catalogada com a Bé Cultural d’Interès Nacional. El 2018 la torre va ser adquirida per l'ajuntament de Sant Joan les Fonts amb la intenció de preservar-la i rehabilitar-la. Descripció Ubicada al puig de Canadell (Serra de Vivers). És de base quadrada, bastida amb pedra sense escairar i les obertures fetes amb rajols. Va disposar de baixos, amb un possible empostissat en el terra. Té una filera d'espieres (en nombre de set) a cada costat, excepte per la façana sud, on s'hi va obrir la porta d'entrada, protegida per dues espitlleres per banda. El primer pis tenia el terra de fusta, sostingut per bigues de fusta. En el centre de cada costat hi ha una gran obertura de rajols i dues espitlleres per banda. El segon pis va disposar, possiblement, d'una llar de foc. Una filera d'espitlleres a les quatre cares, que es repeteixen en el tercer pis, defensaven aquest petit fortí. Va disposar de cisterna, que encara es conserva en la façana de llevant. Tot el conjunt estava voltat per uns murs de més d'un metre i mig de gruix. Telegrafia òptica Aquesta torre va servir també com a estació de telegrafia òptica de la línia militar que va funcionar durant poc de temps entre Olot i Figueres, el Segle XIX. Referències
La Torre de l'Estanyet

La Torre de l'Estanyet és una obra arquitectònica situada al municipi de Garrigàs, a la comarca de l'Alt Empordà, a Catalunya. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Es podria tractar del castell de Tonyà, que fou possessió de l'abat del monestir de Santa Maria de Roses, junt al poble de Siurana, venut pel comte Ponç Hug IV l'any 1231 i refet el 1281 pels monjos de Roses per tal de fer-hi una fortalesa. Descripció El mas Moliner es troba al veïnat de Tonyà, parròquia de Siurana i terme de Garrigàs. La part més antiga destaca per la seva forma dreta de pedra treballada i escairada, de planta rectangular, gairebé quadrada, d'uns set per vuit metres, i una alçada d'entre vuit i deu metres. Resten les pedres d'una barbacana a la part superior del parament i restes d'un suport en pedra al nivell del primer pis. Hi ha espitlleres en tots els murs de la planta baixa que evidencien la fortificació. Les cantonades del murs estan fets de pedra sorrenca molt ben treballada. El pis i la planta baixa són fetes de mur de tovot i encofrat, i acaba per cobrir-se per una teulada de doble vessant, segurament més recent. El portal d'accés és d'arc de mig punt adovellat i, damunt seu, hi ha una obertura rectangular bastida en maons, de construcció posterior. La torre es podria datar a l'època alt-medieval. Es podria tractar del castell de Tonyà, que fou possessió de l'abat del monestir de Santa Maria de Roses, junt al poble de Siurana, venut pel comte l'any 1231 i refet el 1281 pels monjos de Roses per tal de fer-hi "forciam". Referències
Torre Simona

La Torre Simona és una torre al terme municipal de Mont-ras (Baix Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional. La Torre Simona, actualment aïllada, formava anteriorment part d'una masia que darrerament fou enderrocada. L'element, que segurament té el seu origen en els segles XIV-XV, és un dels més interessants i millor conservats de la comarca. És una torre de defensa rectangular amb corsera, dels segles XIV-XV. Ara és exempta del mas que tenia adossat. L'element està situat a la urbanització del mateix nom del terme de Mont-Ras, al sud-est del nucli. És una torre aïllada de planta rectangular i conserva la corsera de la part superior, que presenta tres arcs a les façanes nord i de migdia i quatre a llevant i ponent. Hi ha restes d'espitlleres i conserva algunes obertures d'interès, la més interessant de les quals, una porta enlairada d'arc de mig punt amb dovelles regulars de pedra, es troba a la banda de ponent. Cal esmentar la regularitat dels carreus de granit, disposats en filades horitzontals, amb què va ser construïda la torre. Notes
Llac de Can Codorniu

El llac de Can Codorniu és un estancament d'aigua d'origen artificial a Sant Sadurní d'Anoia d'unes 5,25 hectàrees, originat pel tancament del torrent de Can Ferrer del Mas mitjançant un dic de contenció construït al voltant del 1906, fet amb materials argilosos. Amb els anys, s'ha anat naturalitzant fins a adquirir els trets d'un llac natural. El llac es troba a cavall del torrent de Can Ferrer del Mas, que actua de conca principal d'aportació hídrica, i el torrent de Can Codorniu, que n'és la sortida natural. Està situat al nord de la població de Sant Sadurní d'Anoia, en un entorn agrari, envoltat per camps de vinya i per pistes força freqüentades per passejants, ciclistes, etc. El Llac de Can Codorniu presenta un cinyell helofític força continu i extensions relativament importants de canyissar i debogar en alguns dels sectors de la llacuna on les aigües són més somes. Al seu voltant creix un bosc de ribera força ben constituït, on apareixen roures, oms, pollancres, freixes i alguns salzes blancs, entre altres espècies. Hi són freqüents diverses espècies al·lòctones, com robínies, etc. Les canyes ocupen extensions importants als marges, que en alguns punts estan força alterats per la sobrefreqüentació humana. S'hi troba l'hàbitat d'interès comunitari 9540 Pinedes mediterrànies. Al llac destaca una zona d'acumulació de sediments, que degut al suau pendent del terreny ha donat lloc a un petit aiguamoll i a l'establiment d'espècies vegetals pròpies d'ambients humits com Equisetum spp., Salix alba, Pteridium aquilinum, Phragmites australis subsp australis, etc. Pel que fa a la fauna, el llac és interessant sobretot per les poblacions d'amfibis i d'aus aquàtiques. La proximitat a importants zones de nidificació i refugi d'aus, com el Delta del Llobregat, fa que aquest indret prengui importància com a element de connectivitat ecològica per a les aus. Alguns dels factors que amenacen la zona humida són la sobrefreqüentació humana -amb impactes associats com l'abocament de deixalles, el soroll, etc.-, la contaminació de les aigües per productes agroquímics i vessaments d'aigües d'origen urbà, i les captacions, que poden comportar fluctuacions importants del seu nivell. Referències
Mare de Déu de Camp-real

Mare de Déu de Camp-real és una església del municipi de Massoteres (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església es troba aïllada, envoltada dels camps de conreu de Camp-real, al nord-est de la vila de Massoteres. Per la seva vora hi passa la carretera asfaltada que surt, cap a llevant, del km. 24 (Camp de Golf de la Fundació BonArea de Guissona) de la LV-3113 de Guissona a Biosca, i enllaça amb la LV-3114 de Massoteres a Palouet. L'església està a uns 500 metres del Camp de Golf. Descripció L'edifici se'ns presenta de planta rectangular. d'una nau amb coberta de canó, capella lateral bastida al mur de migjorn i capçada plana. La coberta exterior és a doble vessant amb aiguavessos escopint als murs laterals. L'actual porta d'ingrés es troba oberta al mur de llevant. Aquesta porta té una llinda monolítica, damunt de la qual, se situa un petit òcul. Aquest edifici també presenta una altra porta d'ingrés situada al mur de tramuntana. Aquesta última porta, se'ns presenta estructurada a partir d'un arc de mig punt adovellat, però que actualment resta inutilitzada. Finalment un gran campanar d'espadanya amb doble ull d'arc de mig apuntat, corona el mur de llevant. L'edifici presenta un parament de carreus mitjans, formant filades horitzontals, amb presència de restes d'arrebossat a les façanes d'aquest. Història El poble del Camp-real està esmentat des de l'any 1040, formant part del castell de Talteüll. Arran de la Guerra Civil, es destruí una imatge d'una Mare de Déu que es conservava al seu interior. Posteriorment, passada la guerra, el senyor Joan Robles, fill de Palau d'Anglesola, la reproduí. Actualment, el 8 de setembre, s'hi celebra un aplec. El 2019 les dues campanes del campanar d'espadanya, de 40 i gairebé 80 quilos, van ser robades, i no es van recuperar fins al cap de dos anys quan es van trobar enterrades en una séquia de Miralcamp. Referències