NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Tirs de Pinell

Sant Tirs de Pinell és la capella de la masia homònima del municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La masia amb la seva capella, separades per un centenar de metres, es troben a la part nord del terme municipal, dalt de la llarga carena que es forma entre el barranc de Sant Tirs, al nord, i el de Pinell, al sud. Per anar-hi: al punt quilomètric 96 de la carretera C-26 (Bassella - Solsona), en l'indret conegut com "La Trinxera"(42° 00′ 52″ N, 1° 26′ 27″ E), es pren la carretera asfaltada en direcció a "Madrona". Al cap d'1,5 km. s'arriba a un triple desviament. Es pren la carretera de l'esquerra on un plafó indica, entre d'altres, "Sant Tirs 6,1". L'església està a peu de carretera i la masia darrere seu més elevada. Aquesta carretera segueix cap a Madrona i acaba al km. 130,3 de la carretera C-14 (Eix Tarragona - Andorra). Descripció Església de planta rectangular, edificada a sobre d'una antiga església de la qual s'aprecia una part en el frontal. A l'interior, hi ha una volta de guix amb llunetes i dos arcosolis al costat de l'absis, que és pla. A sobre de l'entrada hi ha el cor suportat per una volta. A la façana principal s'obre la porta d'arc escarser adovellat, per sobre una petita finestra circular i, rematant la façana, un petit campanar d'espadanya d'un ull. Història L'any 1093, Ramon Guitart de la família Pinell i la seva dona Ermengarda va proveir de terres a l'església de Sant Tirs. Celebracions Durant la segona pasqua hi té lloc un aplec. Referències
Santa Cecília d'Odèn

Santa Cecília d'Odèn és una església d'Odèn (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part central-nord del municipi, arrecerada a la solana de la carena del Castell d'Odèn. S'hi va des de la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou), al punt quilomètric 26,9 (42° 08′ 09″ N, 1° 27′ 15″ E), a la Creu del Call, prendre la que baixa a Santa Cecília (senyalitzada) en 0,5 km. Descripció L'església parroquial de Santa Cecília és emplaçada en un territori de boscos i prats naturals, tot centrant el nucli d'Odèn. Les restes de l'antiga església, que encara es poden observar al costat de la nova, fan suposar que es tractava d'un edifici d'una sola nau rectangular i coberta amb volta apuntada. El mur S fou aprofitat per a la nova construcció, sent el mur N de l'església nova. En aquest mateix mur hi ha una porta tapiada, que coincideix amb una capella, d'arc de mig punt i amb restes de dovelles. Història La primera notícia referent a aquesta església es troba a la relació de parròquies del final del segle x o del començament de l'XI, continguda en l'apòcrifa acta de consagració de la Seu d'Urgell. Els primers decennis del segle xii foren una època de donació de castells i d'esglésies a la canònica de Solsona. Una d'aquestes donacions fou la que l'any 1114 feien Miró Arnau, la seva muller Guilla i els seus fills quan traspassaven a Santa Maria de Solsona l'església de Santa Cecília d'Odèn i el castell del Soler d'Odèn. A partir d'aquest moment l'església surt esmentada en diverses ocasions (1124, 1150, 1163, 1180, 1188) confirmant la seva donació a Santa Maria de Solsona. Referències
Santa Magdalena del Sàlzer

Santa Magdalena del Sàlzer és l'església del nucli del Sàlzer, al municipi d'Odèn (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació El Sàlzer s'ubica al sector occidental del municipi, al sud de la capçalera de la solitària vall de la Mora Comtal i al peu dels cingles de conglomerats de Serra Seca. S'hi va des de la carretera asfaltada de Solsona - Montpol - Cambrils (pel pont del Clop). A 4,6 km. de Montpol i 6,4 km. de Cambrils es troba el coll Pregon, a la carena de la serra (42° 06′ 31″ N, 1° 23′ 09″ E). D'allí surt la carretera que deriva cap a ponent en direcció Oliana que s'ha de prendre. Als 2 km. s'arriba a la collada del Sàlzer (42° 06′ 25″ N, 1° 22′ 24″ E) on s'agafa la pista de la dreta que mena al Sàlzer amb poc més de mig quilòmetre. Descripció L'església, ben arranjada, consta d'una nau rectangular coberta amb volta de canó capçada a llevant per un absis que supera el semicercle i que es troba desviat respecte de la nau. L'arc preabsidal és de mig punt en degradació i arrenca d'una imposta trapezoidal bisellada que presenta alguns motius ornamentals esculpits. Prop de la porta, oberta al mur S, hi ha una pica d'aigua excavada al mur de l'absis i mig tapada per un altar posterior. El frontis, d'angles reforçats, té una porta d'arc adovellat de mig punt. Al damunt hi ha una finestra en forma de pany de clau treballada en un bloc de pedra tosca. El mur sud té una finestra de doble esqueixada. La construcció és coronada per un campanar d'espadanya amb dues finestres d'arc adovellat de mig punt. Al mur N hi ha una capella adossada i al frontis hi ha una paret que tanca el cementiri. L'aparell és molt poc polit, de carreuons simplement escairats, disposats en filades uniformes però molt barroeres, que posen en evidència una construcció rural de data avançada. Història No s'han trobat notícies històriques. Referències
Santa Maria de Montessor

Les restes de l'església de Santa Maria de Montessor són al costat dels vestigis del castell del mateix nom, al lloc conegut com els Castellassos o els Picons d'Os, on hi ha altres restes de poblament medieval. Història Aquesta església estigué, a l'edat mitjana, sota el domini de l'abadia d'Àger. Consta per una escriptura de donació datada el , que els vescomtes Guerau Ponç II de Cabrera i la seva esposa la cediren, entre altres esglésies i béns, a l'esmentada abadia. De fet, però, el terme de Montessor no fou ocupat pels cristians fins al 1116. Posteriorment, la pertinença de l'església de Montessor a l'abadia d'Àger és confirmada per una butlla del papa Alexandre III, atorgada l'any 1179, en la qual foren ratificades totes les propietats corresponents a l'esmentat cenobi. Ja en època moderna, Santa Maria de Montessor és relacionada en el llibre de sinodals del 1648 de l'arxiprestat d'Àger. Arquitectura És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó, capçada a llevant per un absis semicircular, del qual només queden vestigis de les filades inferior. Tota la part de ponent on hi ha la porta i una finestra, ha estat espoliada i hi manca tot el parament exterior de la façana. Els paraments presenten un aparell molt irregular format per carreuons alternats amb grans carreus sense desbastar i a l'interior es conserven diversos nínxols rectangulars distribuïts molt irregularment. La rusticitat de la construcció no permet precisar una clara filiació dins els corrents arquitectònics del seu temps, però les proporcions semblen assenyalar una data avançada dins el segle XII: Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya Patrimoni LES CONSTITUCIONS SINODALS D'AGER I MEIA d'Enric Moliné i Coll
Santa Maria del Puit

Santa Maria del Puit o Mare de Déu del Remei és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La capella es troba a prop i a ponent del nucli de Sant Climenç, al marge esquerre de la rasa del Puit i a uns 700 metres al nord de la masia del Puit, aïllada enmig dels camps de conreu. S'hi va des de Sant Climenç seguint la carretera asfaltada provinent de Solsona en direcció a ponent. A la sortida del poble hi ha bons indicadors. Al cap de 2,8 km. (41° 56′ 18″ N, 1° 23′ 26″ E) es pren la desviació a la dreta direcció "Puit". Es deixa la masia a l'esquerra i, seguint la pista, al cap de 700 metres es veu la capella envoltada de conreus. Descripció Ermita amb una nau i absis rodó. Està orientada a l'est. El parament està constituït per grans carreus fent fileres. L'absis s'aixeca damunt d'un podi de 0,25 m d'alçada i té una cornisa de pedres trapezoïdals amb bisell. La façana principal té la porta, amb la data 1780 a la llinda, i un campanar de cadireta d'un ull que està mig derruït. A l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada i arc de mig punt monolític. Referències
Villa Trianon

Villa Trianon és un edifici del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici civil. Habitatge unifamiliar aïllat. Consta de soterrani, planta baixa i golfa. Assentada damunt un sòcol de maçoneria de carreu. Les obertures són rectangulars, totes amb jardineres a l'ampit. El ràfec de coberta està suportat per unes cartel·les de fusta. Referències
Església de Santa Maria del Remei

L'Església de Santa Maria del Remei és un temple parroquial situat a la plaça de la Concòrdia del barri de les Corts de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Dedicada des dels seus orígens a la Mare de Déu del Remei, patrona dels trinitaris descalços, orde d'on procedia mossèn Pere Pla, el seu primer rector, la parròquia fou creada el 1846, durant l'episcopat de Pedro Martínez de San Martín. Les obres de construcció es prolongaren amb diverses interrupcions per manca de fons entre 1846 i 1850, quan es consagrà el temple. El projecte fou encarregat a l'arquitecte Josep Oriol Mestres i Esplugas, titulat el 1841, que per aquelles dates inicià les obres d'ampliació de la Casa Provincial de la Maternitat, en uns terrenys cedits per la família Comas, que sufragà la construcció del campanar. Aquest fou una obra posterior de l'arquitecte Antoni Rovira i Rabassa, essent beneït el 1897. Ampliada el 1927, fou pràcticament destruïda interiorment durant la Guerra Civil i reconstruïda amb dificultats econòmiques durant la postguerra (1939-1947) i el 1968. Arquitectura El conjunt el conformen tres elements: rectoria, església i campanar, adossats i cobrint el front de la plaça. L'església és d'una sola nau, de considerable alçada, i s'hi accedeix a través d'una escalinata central. Està concebuda dintre d'uns plantejaments de lectures de diferents períodes estilístics, i és, per tant, una de les obres pioneres de l'època romàntica en què s'inicià l'historicisme i els llenguatges eclèctics. D'aquesta manera, a la mateixa façana de l'església parroquial hi ha elements de l'art romànic (arcs de mig punt i llombard), de l'art gòtic (la rosassa), i de l'art neoclàssic (el frontó de coronament), alhora que el timpà de la porta d'accés té una decoració en mosaic pròpia de l'art romà d'Orient. Amb tot, la utilització dels arcs llombards fou força freqüent a mitjan segle xix, i un dels seus impulsors fou l'arquitecte Elies Rogent, sota influència del Rundbogenstil alemany. La façana, d'estil eclèctic, conté les portes a la rectoria a l'esquerra i la porta central principal que precedeix un cancell que dona pas a la nau principal. A la dreta del cancell hi ha la capella de la Verge, antic baptisteri, cobert amb volta d'aresta i l'escalinata del campanar. La nau central condueix per una arcada a la dreta d'aquesta a la capella del Santíssim. Al fons de la nau central hi ha un presbiteri elevat; i a l'esquerra l'accés a la capella baptismal i des d'aquesta s'arriba a la sagristia que és darrere el presbiteri. El campanar segueix amb un llenguatge historicista, emprant els arcs de mig punt. La base de la torre és quadrangular, mentre que al punt on s'acaba l'església s'aixeca el segon cos, ja octogonal, on hi ha el rellotge, i està coronat per una decorada estructura de ferro amb la campana. Notes Bibliografia Belmonte Noguera, Adrián. Iglesia Santa Maria del Remei de les Corts y Plaza de la Concordia. Historia y arquitectura. Universitat Politècnica de Catalunya (projecte final de carrera), febrer 2012. Enllaços externs Església de Santa Maria del Remei - Lloc web oficial (català)
Església de Sant Gregori Taumaturg

L'església de Sant Gregori Taumaturg és un temple de culte catòlic situat al centre de la plaça homònima del barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona. Història El 1945, el bisbe Gregorio Modrego va crear la parròquia de Sant Gregori Taumaturg, instal·lada inicialment als baixos d'un edifici particular. El 13 de setembre del 1955 es va col·locar la primera pedra del temple, essent rector Xavier M. Bertran. Les obres, dirigides per l'arquitecte Bartomeu Llongueras Galí, es van dur amb molta lentitud, i van estar paralitzades entre 1973 i 1993, quan foren represes per Jordi Bonet. Aquest va simplificar el projecte inicial, més alt i amb quatre campanars i una cúpula, i es va inaugurar el 1995. Descripció Tot i que coneguda popularment com l'«església rodona», realment és de planta el·líptica. La façana principal recorda el Panteó de Roma, amb quatre grans columnes jòniques (entre les quals hi ha tres portes i tres grans òculs) que sostenen un entaulament amb la inscripció en llatí TEMPLUM SANCTI GREGORII THAUMATURGI, sobre el qual hi ha un frontó. A l'interior cal destacar els vitralls abstractes dissenyats per Joan Vila i Grau, els figuratius de Pere Cànoves i la pintura de Joan Torras i Viver. Referències Enllaços externs «Parròquia de Sant Gregori Taumaturg (vídeo)». YouTube.
Iglesia de San Gregorio Taumaturgo

La iglesia de San Gregorio Taumaturgo es un edificio de culto católico, ubicado en la plaza homónimo del distrito de Sarriá-San Gervasio, en la ciudad de Barcelona (España). Está consagrada al santo del siglo III Gregorio Taumaturgo, uno de los padres de la Iglesia y obispo de Neocesarea del Ponto Polemoniaco.​ Construcción El impulsor de la creación de la iglesia fue el entonces arzobispo de Barcelona Gregorio Modrego, que creó la parroquia en 1945, aunque las actividades parroquiales se llevaron a cabo provisionalmente en otro local mientras no se terminaba la iglesia. Su construcción no empezó hasta 1954, bajo la supervisión del arquitecto Bartolomé Llongueras, y la iglesia pudo empezar a funcionar en 1963, aunque aún no se habían terminado las obras. En 1973 se paralizó la construcción y no se reinició hasta 1995, no sin antes simplificar el proyecto inicial (se incluían cuatro campanarios con formas abarrocadas y una cúpula central de gran altura).​​​ Referencias Enlaces externos Vídeo sobre la iglesia (en catalán)
Sant Cristòfol de Fogars

Sant Cristòfol de Fogars és una església romànica amb una nau i absis, situada al municipi de Fogars de Montclús i dins del Parc Natural del Montseny. La primera menció documentada és sobre la seva consagració el 1144; també surt citada el 1279 com a Felgars en el Rationes decimarum Hispaniae. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De la primitiva església romànica queden només algunes restes de la portada de marbre col·locades com a muntants a la finestra de la sagristia puix que l'actual es va fer a la fi del segle xvi o inicis del segle xvii, amb una orientació transversal a la primitiva romànica. És un edifici de nau i absis, amb dues capelles laterals cobertes d'ogives, que li donen planta de creu. Li fa costat un esvelt campanar cobert amb una teulada piramidal. Té quatre obertures per a les campanes, una de les quals té dues finestres iguals. Totes les obertures són d'arc de mig punt. El cor està edificat sobre una volta en forma d'estrella senzilla. Dins l'església es conserva la pica baptismal romànica tallada en un bloc granític sense decoració. Té forma acampanada i mesura 69,5 cm d'alçada per 94 cm de diàmetre exterior. Per l'estil similar a altres existents a Catalunya, es podria datar als segles ix i xiii. Història La parròquia de Sant Cristòfol de Fogars, antigament Falgars, és molt antiga i consta que el 144 es va consagrar una nova església. De l'antiga església solament queden restes que poden ésser del segle xii. En els primers anys del segle xvi es va reformar. La parròquia tenia 10 famílies el 1413 i 13 el 1421, motiu pel qual va ser una filial de Sant Martí de Mosqueroles entre 1452 i 1867. El visitador, del 28 d'agost del 1508, constatà que l'església amenaçava ruïna. Per això es va fer una restauració. L'ampliació posterior amb dues capelles laterals amb volta de creueria que figuren un transsepte, correspon a finals del segle xvi. Va ser també el 1639 quan es va capgirar l'estructura romànica i es va traslladar l'absis a la seva actual ubicació, deixant-lo com una continuació de la nau i sense cap arc que el diferenciï. Les finestres exteriors no són romàniques. Actualment es troba en un bon estat de conservació. S'hi accedeix des de la carretera de Sant Celoni a Santa Fe del Montseny, per un trencall a 200 m del punt quilomètric 12. Referències
Sant Vicenç de Gualba

Sant Vicenç, és una església romànica amb una nau amb absis, situada en el municipi de Gualba (Vallès Oriental), d'on és l'església parroquial. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós fonamentalment romànic, especialment l'absis i la façana. Construïda amb carreus. Nau principal de planta rectangular. Hi ha també dues naus laterals del segle xvi. Absis coronat per una arcuació d'arcs cecs, amb una composició de cinc entre pilastres. Façana construïda amb carreus petits. Portada senzilla, de mig punt amb arquivolta decorada amb mitges boles. Té tres finestrals dobles, petits, amb mainell. Finestral central recent. Campanar amb base rectangular i cos alt octogonal, coronat amb mitja esfera de rajola. Té quatre obertures d'arc apuntat (gòtic) per a les campanes. Nau principal amb quatre trams. Dues naus laterals. Paviment de pedra. A les parets de les naus laterals hi ha les taules dels retaules de les capelles i l'altar major. Les de l'altar major són quatre taules i està dedicat a Sant Vicenç i la resta són dedicats a la Mre de Déu i a Sant Miquel. Ja hi ha constància de la seva existència el 1580. Història Sant Vicenç de Gualba apareix documentada el 984 i el 1023, quan Ermessenda de Carcassona va donar la vila al cenobi de Sant Cugat del Vallès. Va ser consagrada el 23 d'abril de 1098 pel bisbe de Barcelona Berenguer que era també l'Abat del monestir de Sant Cugat, d'on depenia. El segle xiv va ser una època d'esplendor sota la influència dels bisbes de Barcelona Guerau de Gualba i Ponç de Gualba; durant el segle xv es varen realitzar reformes i es varen construir les capelles laterals i el campanar de torre. Més tard se li afegiren cossos moderns a la part del davant i es perllongaren les naus de capelles tardo-gòtiques, cobertes amb nerviacions i la capella de la Mare de déu, amb mènsules esculpides. Entre els anys 1959-1961 es va restaurar la façana i el sector de l'absis, que té dues fornícules per a altars dins els murs que donen al presbiteri. Durant la guerra de la independència a començament del segle xix, l'església va ser cremada. Referències
Santa Maria de Llinars

Santa Maria de Llinars també coneguda com a Santa Maria del Prat, és una església d'època barroca construïda sobre l'original d'estil romànic amb una nau amb absis poligonal, situada en el municipi de Llinars del Vallès, d'on és l'església parroquial. Història L'església original era d'estil romànic, documentada l'any 1040 quan el bisbe de Barcelona Guisalbert va fer donació de la parròquia a la seu de Barcelona. Al 919 un cavaller, Fortuny es lliura a si mateix, amb tot el que té: cavall, fre, sella, terres, vinyes i cases amb corts i horts a Santa Maria de Llinars, segons consta al Cartulari de Sant Cugat. L'edifici actual es va començar l'any 1680 seguint un estil gòtic decadent, conservant alguna resta de l'anterior, com algunes traces a la base del campanar i en les finestres d'un dels pisos, amagades per altres construccions posteriors que l'envolten. També es conserven dues claus de volta, amb les imatges de la Puríssima i de Sant Joan apòstol, i una làpida de Gerald de Bosch datada el 1304. Una paralització de les obres de reconstrucció les va retardar al llarg del segle xviii fins a acabar entre 1774 i 1781, data que hi figura a la portada. Actualment es conserven algunes peces d'orfebreria, tot i que algunes van desaparèixer a la guerra del 1936. Edifici Consta d'una nau, amb quatre crugies i grans contraforts, capçada per un absis poligonal, i amb sis capelles laterals, que ja havien ampliat l'església romànica el 1534. L'espai central i el presbiteri són coberts amb volta de creueria, mentre que les ales laterals mostren creueria simple i volta de llunetes. L'espai interior és arrebossat i pintat, i una cornisa de gust neoclàssic ressegueix l'edifici a l'altura dels vèrtexs inferiors dels arcs. A l'exterior, la façana mostra un perfil de coronament sinuós, amb un pòrtic d'accés d'arc de mig punt de construcció moderna. Referències
Cinesa

La Compañía de Iniciativas y Espectáculos S.A., CINESA en sigle, est une société espagnole d’exploitation de salles de cinéma fondée en 1944. En 2013, elle compte 20 millions de spectateurs, dans ses 35 cinémas avec un total de 417 salles. Elle est la propriété du Odeon Cinemas Group. Notes et références Bibliographie (es) Gregorio Belinchón, « La guerra de precios del cine está servida », El Páis.com,‎ 15 novembre 2015 (lire en ligne) (es) Tina Díaz, « José Batlle deja la presidencia de Cinesa », Expansión,‎ 30 janvier 2014, p. 4 Liens externes Site officiel Portail des entreprises Portail du cinéma Portail de l’Espagne
Sant Jaume de Rifà

Sant Jaume de Rifà és una ermita d'estil romànic situada al municipi de Sant Antoni de Vilamajor, a la comarca del Vallès Oriental, Catalunya. Està al nord del nucli de Sant Julià del Fou, prop de la urbanització de les Pungoles. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita construcció d'una sola nau, amb arcs i volta apuntats, pertanyent al romànic avançat. L'absis, circular, té una finestra espitllerada. Té adossada la casa de l'ermità amb una espadanya a la partió. Pel que fa a la façana destaquen: la porta amb set dovelles, un rellotge de sol, i un pedrís des de la porta de l'absis. Història El lloc de Vila Rifà està documentat des del 941. Pel 1098 pertanyia al monestir de Sant Cugat. Hi van viure conventualment unes religioses Deodades, de les quals hi ha notícia fins al 1357. L'edifici actual és del segle xiii, finals del romànic. El 1861 va ser emblanquinada i posteriorment es va restaurar l'interior. Està habilitada pel culte. Referències
Sant Muç de Cànoves

Sant Muç de Cànoves és una església de Cànoves i Samalús, al Vallès Oriental. És d'estil romànic amb elements gòtics. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau i quatre capelles laterals, dos per banda. La nau està coberta per volta de canó que es fa més estreta als peus de l'església. L'absis és semicircular i està cobert per un petit tram de voltes de llunetes damunt d'una estructura romànica. Tant l'absis com la nau tenen espitlleres. D'època romànica queden dues finestres absidals de doble esqueixada i la portalada d'una arcada amb arquivolta, propis del segle xiii. El campanar és una torre quadrada formada per dos cossos dividits per una cornisa i coronats per merlets, en el segon pis té quatre obertures d'arc de mig punt. Història El primer cop que s'esmenta la parròquia és l'any 1077, en una deixa testamentària d'Ermengol Samarell, i apareix de nou els anys 1098 i 1123. L'església és d'estil romànic, probablement del segle XII; la part més antiga és l'absis el qual l'any 1757 es va reformar. La parròquia va començar a créixer al segle xvi que és quan es van construir les capelles laterals. A les visites parroquials del segle xiv s'esmenten els altars de Santa Maria i Sant Joan. El retaule de l'altar major es va finalitzar el 1591 i, en el mateix segle, es va ampliar amb les capelles laterals dedicades al Roser, sant Isidre, sant Seforen i sant Sebastià. El campanar es va acabar de fer l'any 1629. Referències
Ajuntament d'Arenys de Mar

L'Ajuntament d'Arenys de Mar és una obra d'Arenys de Mar (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de tres plantes amb un gran porxo d'arcs rebaixats a la façana principal, que dona a la plaça. Als pisos hi ha obertures amb balcons de brancals i llindes de pedra. La teulada és a quatre vessants. Forma un conjunt amb l'edifici del costat en el qual hi ha la biblioteca i l'Arxiu municipal Fidel Fita. Història Aquest edifici antigament era un hostal del segle xvii. L'any 1773 fou transformat en Consistori, i actualment encara té aquesta funció. Referències