NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Delegació d'Hisenda de Girona

La Delegació d'Hisenda de Girona és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, dissenyat per l'arquitecte Carlos Sobrini. Descripció L'edifici ofereix una planta gairebé triangular, tot i que el costat esquerre és més allargat per adaptar-se a la corba de la via urbana. Disposa de planta baixa i tres pisos, amb una façana estreta lleugerament còncava. Les obertures són planes, sense voladís i la part superior està decorada amb tres relleus que representen al·legories del treball industrial, agrícola i pesquer. Als laterals les filades d'obertures estan marcades per àmplies cornises. Està construït en pedra grisa. Tot el projecte segueix el monumentalisme dels models establerts per l'arquitectura oficial de la dictadura franquista, encara que també s'adopten formes modernes. L'emplaçament confereix a la construcció una rellevant funció urbana com a eix d'importants vies de tràfec. Tanmateix no desentona amb un entorn marcat per la presència d'edificis històrics com l'Hospital o l'Hospici. L'edifici constitueix una important fita urbana i connecta correctament amb el seu entorn, especialment amb els edificis veïns de l'Hospital de Santa Caterina, la Casa de Cultura i la casa Gispert-Saüc de Rafel Masó. Història A través d'un concurs d'àmbit local, convocat pel Ministeri d'Hisenda, els relleus foren encarregats a l'escultor Francesc Torres i Monsó (1960). Referències Enllaços externs Delegació d'Hisenda de Girona, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
El Trull (Torrelles de Foix)

El Trull és un edifici del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Havia estat en un primer moment un molí fariner i després passà a ser un molí d'oli, abans de ser reformat per a ser una més de les dependències de la masia. Referències
Escola Lola Anglada

L'Escola Lola Anglada és una escola pública, catalana i laica de Badalona. Va ser inaugurada al barri de Canyadó a primers de novembre de 1930 amb el nom de Grupo Escolar Martínez Anido, Ministre de la Governació amb la Dictadura de Primo de Rivera. Amb l'adveniment de la segona república espanyola canvià el nom pel del cronista Ramon Muntaner, amb el qual es conegué l'escola del barri fins a les darreries del 39, que les autoritats franquistes li restituïren el de Martínez Anido, amb el que oficialment se l'anomenà fins que, arribada la transició, durant el curs 1979-1980, es decidí rebatejar-la, amb el nom de la dibuixant i escriptora Lola Anglada. El 18 de març de 2014 l'escola es traslladà de l'edifici del C/Jacinto Benavente cap a la nova seu del Parc de Ca l'Arnús. Referències Enllaços externs Lloc web de l'escola Lloc web de l'AMPA de l'Escola
Església de Sant Sebastià de Montmajor

Sant Sebastià de Montmajor és l'església del poble del mateix nom, al terme municipal de Caldes de Montbui (Vallès Oriental). Està situada a l'extrem sud-est de la vall de Gallifa i el vessant nord-oest de la muntanya del Farell. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història La parròquia de Sant Sebastià de Montmajor, inclosa dins el terme de Caldes, presidia el reduït veïnat del mateix nom, situat a l'altra banda de la muntanya del Farrell. El primer document que l'esmenta data del 1065. Des de finals del segle xi pertanyia al monestir de Sant Cugat. Aquesta pertinença és certificada els anys 1098, 1120 i 1131 pels papes Urbà II i Calixt II i el comte Ramon Berenguer III. En la notícia documentada de l'any 1077 se l'anomena «ecclesia sancti Sebastiani de monte maiore». L'any 1216 el bisbe de Barcelona confirma la donació a favor de l'església de Caldes, donació que ocasionà plets i discussions. Al segle xv passà a dependre, en qualitat de sufragània, de l'església parroquial de Caldes de Montbui. El 1413 era a càrrec del rector de Sant Llorenç Savall. Els segles posteriors consta com a parròquia annexa a la de Caldes. Finalment, el 1868 fou erigida parròquia independent. En l'actualitat, torna a ésser en la pràctica una sufragània de Caldes. És una de les millors obres romàniques del Vallès i el seu estat de conservació és molt bo gràcies a diverses restauracions que s'han fet al llarg del temps. Arquitectura L'església de Sant Sebastià de Montmajor centra el petit nucli que formava una antiga parròquia rural que actualment s'ha convertit en una urbanització residencial. La una construcció, que es troba al costat del clos del cementiri, és d'una nau amb transsepte i capçalera triabsidal, on l'absis del centre és de planta quadrada i els laterals són semicirculars. El braç de migdia del transsepte és capçat a l'extrem per un altre absis semicircular. La nau, el transsepte i l'absis principal són coberts amb volta de canó i els absis semicirculars amb volta de quart d'esfera. Els tres absis i l'absidiola tenen finestres de doble esqueixada i presenten a l'exterior decoració de tipus llombard amb arcuacions separades per lesenes. La façana de ponent mostra l'accés amb una senzilla porta adovellada. Sobre l'encreuament de la nau i el transsepte s'alça el petit campanar de torre de dos pisos i coberta a quatre vessants. Les finestres del primer nivell són d'arc de mig punt mentre que les del segon pis són geminades amb columna central i capitell mensuliforme. Prop de l'església s'han trobat uns sepulcres que es poden datar a l'Alta Edat Mitjana. Referències
Església de Santa Maria de Sants

L'església de Santa Maria de Sants és un temple catòlic situat a la plaça de Bonet i Muixí, al barri de Sants de Barcelona, i fou la parròquia del municipi homònim, agregat a Barcelona el 1897. Al llarg de la història s'hi han succeït tres temples: un de romànic, un de neoclàssic del segle xix, i l'actual del segle xx. Història i descripció La primera referència documental és de finals del segle x, i al segle xi era el centre d'un terme situat a ponent de Barcelona, entre Santa Eulàlia de Provençana i les Corts de Sarrià, i incloent-hi l'església de Santa Maria del Port. Des de finals del segle xiii, pertanyia també a les anomenades Franqueses del Llobregat, sota la jurisdicció d'un batlle reial, la qual cosa permetia als seus habitants deslliurar-se del pagament de lleudes reials, mesuratge o dret dels cóps i d'altres tributs. Entre el segle xiv i el 1840, la parròquia va sufragània de la de Santa Maria del Pi. El 1828 va començar l'enderrocament del vell temple romànic –el dibuix del qual va ser publicat a La Ilustració Catalana– després de construir una nova església al seu costat, d'estil neoclàssic. Aquesta fou projectada per l'arquitecte Francesc Renart i Arús, que l'havia començada uns anys abans juntament amb el seu pare Josep Renart i Closes. L'estructura era similar a la que es pot observar actualment, si bé comptava amb una torre campanar d'uns 70 m d'alçada, considerat el més alt fora muralles fins que es va construir la Sagrada Família. Durant la Guerra Civil, l'església va ser destruïda totalment, llevat del campanar, que va romandre en peu. El 1940 se'n va encarregar la reconstrucció a Raimon Duran i Reynals, que la va finalitzar el 1952. El 2022 es va inaugurar un columbari a la capella de la Immaculada. Les primeres cendres que s'hi van dipositar foren les de la cantant santsenca Núria Feliu. Referències
Església de Sant Pere Molanta

L'Església de Sant Pere Molanta és una església del municipi d'Olèrdola (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.. L'església de Sant Pere apareix documentada ja des del 991 (dotació de Sant Miquel d'Olèrdola). Va ser totalment reconstruïda l'any 1744. Descripció L'església parroquial de Sant Pere Molanta està situada a la barriada de Cal Sadurní, propera al nucli urbà de Sant Pere Molanta. És una església de tres naus amb capçalera rectangular. La volta de la nau central és de canó seguit amb llunetes, i les de les naus laterals són d'aresta. Hi ha arcs de mig punt sobre pilars, que separen les naus. La façana, d'estil barroc popular, té una gran simplicitat compositiva, amb coronament ondulat i el campanar sobre una nau lateral, de planta quadrada i coberta de pavelló. Hi ha sepulcres antropomorfs. Referències
Estany de la Júlia

L'estany de la Júlia és una petita llacuna d'inundació temporal que ocupa unes 5 hectàrees de terreny situada a Tordera (Maresme). Es troba en un estat de conservació força deficient. L'espai ha sofert transformacions diverses: plantació d'espècies forestals de creixement ràpid, usos esportius -circuit de vehicles "il·legal"-, estassades de vegetació de ribera, etc, que han afectat molt negativament les interessants comunitats anteriorment descrites a la zona. Pel que fa a la vegetació, s'hi havia descrit herbassars submergits (hàbitat d'interès comunitari 3150 "Estanys naturals eutròfics amb vegetació natant (Hydrocharition) o poblaments submersos d'espigues d'aigua (Potamion)", jonqueres mediterrànies (hàbitat d'interès comunitari 6420 "Jonqueres i herbassars graminoides humits, mediterranis, del MolinioHoloschoenion") i boscos de ribera. La comunitat forestal de ribera més característica era l'omeda amb mill gruà (hàbitat d'interès comunitari 92A0 "Alberedes, salzedes i altres boscos de ribera"), amb diverses espècies forestals associades com el freixe de fulla petita (Fraxinus angustifolia), el salze (Salix alba) i el gatell (S.atrocinerea). Algunes plantes herbàcies de tendència higròfila que s'hi localitzaven són la ranunculàcia Ranunculus sceleratus, la carofil·làcia Myosoton aquaticum, l'onagràcia Ludwigia palustris, etc. Pel que fa a la fauna, es coneixia la presència de la tortuga de rierol (Mauremys leprosa). L'estat actual d'aquest espai no permet afirmar la presència de les espècies o les comunitats abans esmentades. La vegetació de ribera que envoltava l'estany ha estat estassada i el cinyell helofític gairebé és absent, probablement per canvis importants de nivell de les aigües, degut a captacions efectuades a l'entorn. L'abundància d'algues és resultat, probablement, d'una eutrofització de les aigües per causes antròpiques. Al bosc de ribera hi ha una elevada presència d'espècies exòtiques (plàtans i pollancres de plantació). Una pista envolta la bassa pel sector oest i nord i al voltant hi ha diversos suports de línies elèctriques. L'expansió dels usos agrícoles amenaça també l'espai, ja molt degradat, malgrat estar teòricament protegit com a espai del PEIN des de fa anys. Aquest espai, juntament amb l'estany de can Raba, el braç esquerre de l'illa del riu Tordera, els prats d'en Gai i l'estany de can Torrent constitueixen l'espai del PEIN «Estanys de Tordera». Aquesta zona humida també està protegida teòricament pel fet d'estar inclosa dins l'espai del PEIN i de la Xarxa Natura 2000 ES5110007 "Riu i estanys de Tordera". Referències
Illa des Freu

L'Illa des Freu (o popularment es Freu) és un illot granític situat davant la punta de Garbí, al terme municipal de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà). Es troba separada de s'Estufador de Llevant per un angost pas navegable per a petites embarcacions de 3,48 metres d'amplada en el seu punt més estret.
Platja de l'Illa Roja

La platja de l'Illa Roja, o cala Moreta, és una platja nudista de Begur al nord del terme. Al nord fita amb la platja del Racó i al sud amb la platja de sa Riera. Es constitueix de dos cèrcols de sorra al peu d'un penya-segat de roca roja en forma del número 3 invertit; la qual cosa provoca que la platja estigui en ombra a mitja tarda. El nom prové d'una roca roja vertical de grans dimensions i coronada amb uns pocs esquifits pins, que se situa directament davant la cala i que s'hi troba unida per una llengua fina de sorra. L'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya anomena cala de l'Illa Roja exclusivament al cèrcol meridional, mentre que al cèrcol septentrional l'anomena cala Moreta. L'Ajuntament de Begur l'anomena platja d'Illa Roja - Cala Moreta. La cala Moreta té una longitud de 151 m i una amplada mitjana de 31 m, mentre que la cala de l'Illa Roja té una longitud de 43 m i una amplada mitjana de 25 m. Accés Es caracteritza com una cala tranquil·la, gràcies en part a l'absència d'accés per cotxes i per l'aspecte verge que presenta. No hi ha bars, hotels o altres serveis, encara que hi va haver un parell d'anys un bar de temporada que s'hi va instal·lar durant l'estiu. S'hi pot accedir caminant des del Racó per una curta senda que supera la punta Espinuda, un petit aflorament de roca que les separa; o des de Sa Riera pel camí de ronda que sobremira la platja des del penya-segat. Tipologia Tota la platja és de sorra fina i daurada. Les úniques construccions són cases residencials a dalt del penya-segat, que no es veuen des de la mateixa platja. Pel fons marí de l'illa Roja, és un indret d'interès per practicar el submarinisme. El penya-segat i l'aflorament rocós de la punta són font d'interès per als geòlegs. Qualificació L'Illa Roja no disposa de la bandera blava de qualitat. Referències
Institut Esteve Terradas i Illa

L'Institut Esteve Terradas i Illa és un Institut d'Educació Secundària públic de Cornellà de Llobregat. Va ser inaugurat en 1975 com a Centro Nacional de Formación Profesional, passant a ser en 1979 Institut Politècnic d’FP de Cornellà, i en 1990 va prendre el nom actual en honor de l'enginyer Esteve Terradas i Illa. El curs 2003-04 es feu la implantació del programa de qualitat i millora contínua. L'institut ofereix estudis d'Educació Secundària Obligatòria, Batxillerat, Programes de Formació i Inserció i Cicles Formatius de Grau Mig i Superior, de las famílies següents: Administració i Finances, Arts Gràfiques, Automoció, Informàtica, Fabricació Mecànica, Servei a la producció, Riscos Professionals, Programes de Qualificació Professional Inicial, i FP Dual. En l'àmbit de la FP dual, l'institut va començar a impartir en 2014 un Cicle de Grau Mitjà d'Electromecànica i un Cicle de Grau Superior de Mecatrònica gràcies a un conveni entre la conselleria d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya i Nissan pel qual l'alumnat de l'institut pot fer pràctiques a la fàbrica de Nissan, en 2016 l'institut se suma a un programa de manteniment ferroviari i en 2020 el grau de Gestió de l'Aigua en col·laboració amb Aigües de Barcelona. L'institut compta amb més de 300 empreses col·laboradores i signa una mitjana de 500 convenis de pràctiques cada curs. Ha rebut diversos premis com el Premi d'Honor Ciutat de Cornellà en 2007, el «Premi nacional Marta Mata d'Educació» a la trajectòria excel·lent (2008), el «Premi Catalunya d'Educació» (2009) i el premi #FPCAT 2020. Referències
La Camparra

La Camparra és una zona humida formada per una freixeneda inundable, la "Freixeneda de la Camparra", i per uns terrenys propers, de caràcter inundable, on la Fundació Emys està desenvolupant des de fa anys un projecte de millora d'hàbitats i de recuperació de la tortuga d'estany (Emys orbicularis). En aquesta zona hi havia fins fa uns anys d'altres llacunes, que van ser gairebé destruïdes totalment pel traçat del TGV. En aquest sector hi havia antigament l'estanyol de Riudarenes, un aiguamoll de dimensions variables en funció de les pluges, que va ser dessecat mitjançant una xarxa de canals, per expandir els conreus. D'aquest antic estanyol queden ara només petites restes, molt alterades. Actualment, la freixeneda de la Camparra és una de les poques mostres que resten de freixeneda de plana al·luvial de terra baixa. Es tracta d'un bosc dominat pel freixe de fulla petita (Fraxinus angustifolia), que s'inunda temporalment per la proximitat del nivell freàtic a la superfície del sòl. Fins als anys 70 aquest sector estava ocupat per un prat de dall. Després, aquest tipus de conreu s'abandonà i es va originar, de manera natural, la freixeneda actual. El freixe de fulla petita, que és l'arbre clarament dominant, és acompanyat per roures martinencs i oms. A l'estrat herbaci hi apareix una jonquera de jonquet i felandri, amb Eleocharis palustris, Oenanthe fistulosa, Callitriche stagnalis, etc. Els terrenys situats al sud, on es desenvolupa el projecte gestionat per la Fundació Emys, són inundables i hi ha algunes llacunes en procés de recuperació. Compten amb un itinerari de descoberta, passeres, aguait i plafons informatius. Els principals impactes que afecten l'espai són la destrucció i fragmentació dels hàbitats (pel pas d'infraestructures i la urbanització dels terrenys), la modificació del règim de circulació de les aigües i l'abocament de deixalles. Notes
La Mussarra

La Mussarra és un edifici del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia situada a l'est del terme, al límit amb Sant Martí Sarroca. És un edifici de grans dimensions i planta rectangular, constituït per planta baixa, pis i golfes. La planta baixa presenta arcs ogivals en diafragma, amb la porta d'accés adovellada d'arc de mig punt. La planta superior té una gran sala amb portals arquitravats amb guixeries, i una interessant finestra de pedra amb motllures trencaaigües amb mènsules. Pica baptismal La pica baptismal de Sant Cugat i Sant Jaume de la Mussarra és gairebé esfèrica. Presenta un peu cilíndric de 80 cm de diàmetre i 20 cm d'alçada. El contorn exterior de la boca presenta un xamfrà d'uns 3 cm. És una gran peça monolítica puix la peanya en forma part. És treballada molt toscament amb un excessiu gruix de parets (17 cm) i una notable diferència d'alçada en els diferents punts del seu perímetre amb un màxim de 8 cm de desnivell. No presenta cap decoració si exceptuem una ampla faixa de 17 cm un xic sobresortida, que l'envolta a ran de boca. La pica estava situada a la capella de Sant Cugat i Sant Jaume de la Mussarra, avui desapareguda, era d'origen romànic i pertanyé al Monestir de Santes Creus. Història El lloc de la Mussarra és documentat des del segle xii. L'heretat actual és un centre d'elaboració de vins blancs de taula, amb uns cellers representatius de l'arquitectura de la fi del segle xix. Referències
Mas Florit

El Mas Florit és un edifici del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia situada a l'esquerra del riu Foix, en una plana i envoltada d'horts. És un edifici de planta quadrangular, format per planta baixa, pis i golfes. La coberta és a quatre vessants. El portal d'entrada és amb llinda de fusta i mènsules esculpides en pedra. Hi ha diverses construccions annexes per a ús agrícola. El conjunt es completa amb un baluard que tanca la part davantera. Història Al mas hi ha una inscripció amb la data del 1680. L'antiga masia es trobava dalt d'un turó. D'aquest primer edifici encara es conserven arqueres de mig punt, així com diversos objectes de pedra treballada. Referències
Parque de la Mitjana

El Parque de la Mitjana es una zona verde de la ciudad de Lérida (España) de tipo fluvial donde se concentran pequeños lagos y bosques. Abarca una superficie aproximada de 90 hectáreas y está situado al noreste de la ciudad y a lo largo del recorrido del río Segre, aguas arriba de la represa del canal de Seros. Dispone de merenderos, zona de embarcadero y puentes peatonales que cruzan el río Segre. En 1979 fue declarada área de interés natural y tiene una superficie de 90 ha. La flora y la fauna corresponden a la tipología de bosque de ribera. Puntos de interés En el Parque de la Mitjana se pueden encontrar distintas zonas y puntos de interés. Centro de interpretación Formado por cabañas de madera, en este punto se ofrece información a los visitantes y alberga una exposición permanente sobre el parque. Área de descanso "La Carbonera" Un poco más abajo del centro de interpretación se encuentra La Carbonera. Es un espacio de ocio en el que encontramos un parque infantil y mesas de pícnic al aire libre. Puente de hierro En el interior del parque se encuentra el puente de hierro, sobre uno de los brazos secundarios del río Segre que cruza la ciudad. Pozos de la San Miguel Entre el río Segre y el canal de Balaguer, por uno de los senderos del interior del parque, se puede llegar a unos pozos de captación de agua instalados antiguamente por la empresa San Miguel para utilizarla en el proceso de elaboración de cerveza. La Bassa Gran Este estanque es el resultado de una excavación llevada a cabo durante los años 70 y 80 para extraer áridos que posteriormente fue cubierta de agua del río Segre. Su naturalización la hace adecuada para que una gran cantidad de aves migratorias encuentren cobijo. Se encuentran dos observatorios para la observación de su fauna. El embarcadero Pensada para ser una zona de embarcación para los piragüistas, es una de las zonas de descansos más amplias que se pueden encontrar en el interior del parque. Situada en uno de los bandos del río Segre, es ideal para observar la flora y fauna del lugar.
Molí de les Tres Creus

El molí de les Tres Creus era un molí paperer –i a partir del segle xix, tèxtil– situat a l'esquerra del riu Ripoll, a tocar del pont de Torre-romeu i davant de Cal Grau, a Sabadell. Actualment, només en queden restes de la séquia que hi portava aigua, al costat est de l'edifici. Història El nom Tres Creus prové de les creus de terme que hi havia al final de l'actual carrer d'aquest nom. El topònim es va fer extensiu al torrent, al molí i al camí que hi portava. El 1098 ja s'hi documenta un molí antecessor de l'actual, sota domini dels senyors d'Arraona. Poc després, per expressa voluntat seva, el molí passà a mans de la pabordia de Sant Salvador de Sabadell, i als segles xiii i xiv s'hi documenta com a molí de Trilla. Era fariner i rebia l'aigua des del molí de Via (anomenat més endavant d'en Fontanet) per una séquia des de la qual es regava l'anomenada també horta de Trilla. Els seus senyors eren conjuntament la pabordia i els Cardona i Sentmenat, que obligaven els habitants de la vila de Sabadell a anar a moldre als molins de Trilla i Bessó (aquest darrer, situat sota el castell d'Arraona). Els senyors feudals forçaven la gent que vivia en els seus dominis a moldre en els seus molins per així cobrar-ne els drets de molta i controlar-ne la producció. El 1561 consta que el molí estava derruït, però no se sap si fou reconstruït. El 1685 el tenia Ramon Roqueta, que va obtenir en emfiteusi del Batlle General de Catalunya la llicència que li permetia d'utilitzar l'aigua del Ripoll per a fer anar un molí fariner o paperer. El 1747, la família Arderius el va vendre al comerciant Antoni Casanovas i Serra, que el va fer reconstruir i hi feia paper blanc floret. El 1772, el seu fill Antoni Casanovas i Roig el va vendre al comerciant matriculat Francesc Capalà i Vidal, que el llogaria diverses vegades. Aleshores rebia l'aigua de la finca veïna, propietat dels Folch, segons un pacte pel qual aquests en podien desviar una ¼ fins a un safareig gran i un altre de més petit que tenien darrera de la casa per a regar, mentre que les altres ¾ eren dirigides al molí. El 1791, Capalà va adquirir-la a Isidre Folch, juntament amb el trull —que passaria a ser la casa del blanqueig al costat de la bassa— i el safareig. Sembla que pels volts del 1806 s'hi feren obres per a instal·lar-hi una filatura, i a partir d'aleshores fou destinat a usos tèxtils. Després de les riuades del 1962, els Turull van vendre el molí a Grau SA, que canalitzà l'aigua directament a la seva indústria. Referències Vegeu també Bassa de Ca la Paula Mas Casanovas Vapor Turull Bibliografia Corbera Palau, Joan «El mas Casanovas: senyors, pagesos, rajolers, veïns». El Pou, publicació del Grup d'Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 10, 2020, p. 44-57.