NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Iscle i Santa Victòria de Surp

Sant Iscle i Santa Victòria de Surp és l'església parroquial romànica del poble de Surp, en el terme municipal de Rialb, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme del mateix nom. Està situada fora del nucli de població de Surp, a uns 70 metres al sud-est. Té al costat sud-oest el cementiri de Surp. Arquitectura Construïda a cavall dels segles xi i xii amb carreus ben treballats disposats en filades regulars, s'hi van afegir posteriorment la sagristia i les capelles laterals. Originàriament constava d'una sola nau coberta amb una estructura de fusta. A llevant està capçada per un absis semicircular amb una finestra de doble esqueixada al centre i una de lateral d'una sola esqueixada. La decoració exterior presenta fris llombard de dobles arcuacions entre lesenes. Al costat nord s'hi alça un campanar de torre quadrat de dos pisos delimitats per arcuacions llombardes i amb finestres molt modificades. La porta d'accés actual es va obrir en època tardana. L'original, d'arc de mig punt s'aprecia des de l'interior. Les pintures murals del seu interior, parcialment atribuïdes al Mestre del Judici Final, es conserven repartides entre el Museu Diocesà d'Urgell, el MNAC, i el Toledo Museum of Art a Ohio (EUA). Història El primer esment del lloc de Surp és de l'any 1102 quan l'abat Ponç de Gerri cedia una vinya a Isarn de Caregue a canvi de la meitat del fruit i del delme. Vers el 1112, en el testament de la comtessa Eslonça apareix una donació a favor del monestir de Gerri en la qual s'esmenta un home procedent de Surp. L'església parroquial de Sant Iscle fou visitada pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona els anys 1314 i 1315 i era integrada al deganat de Montenartró, mentre que en la visita pastoral del 1575 pertanyia a l'oficialitat de Sort. Actualment depèn de la parròquia de Rialb. A l'interior hi havien pintures murals que, datables a finals del segle xii, es troben actualment al MNAC. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Iscle i Santa Victòria de Surp». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Pladevall, Antoni. Guies Catalunya romànica comarcals. Barcelona: Pòrtic, 2000. ISBN 84-7306-609-X.
Iglesia de San Acisclo y Santa Victoria (Surp)

La iglesia de San Acisclo y Santa Victoria es el templo católico de la localidad de Surp, dentro del término municipal de Rialp de la provincia de Lérida, en España. Advocación San Acisclo y santa Victoria fueron dos hermanos mártires originarios de Córdoba a los que se han dedicado numerosas iglesias en Cataluña. En el monasterio de San Salvador en Breda se veneran las reliquias de San Acisclo, cedidas en el siglo XI por el vizconde de Gerona después de participar en una expedición catalana a Córdoba. Construcción Se trata de un edificio románico que ha sido modificado en diversas ocasiones. Se conserva aún el ábside, decorado con arcuaciones y bandas de estilo lombardo. El campanario es también románico y tiene cubierta piramidal. Las ventanas de la torre son geminadas con arcuaciones. En el ábside se encontraban diversas pinturas murales, obra del Maestro del Juicio Final, que fueron trasladadas a diversos museos. El fragmento de mayor tamaño se encuentra en el Museo Diocesano de la Seo de Urgel. Otro fragmento importante que representa a San Juan Apóstol está depositado en el Museo Nacional de Arte de Cataluña. Un tercer fragmento, en el que aparece San Juan Evangelista junto a dos apóstoles, está en el Toledo Museum of Art de Toledo (Ohio) Véase también Maestro del Juicio Final Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya románica:Pallars Sobirà, Pallars Jussà, Vall d'Aran. Pòrtic. ISBN 84-7306-609. Enlaces externos Patronato de Turismo de la Diputación de Lérida. Archivado el 27 de septiembre de 2007 en Wayback Machine. Página web municipal.
Sant Andreu de Baltarga

Sant Andreu de Baltarga és una església romànica de la població de Baltarga, municipi de Bellver de Cerdanya. Història La seva consagració la va portar a terme el bisbe d'Urgell Ingobert el 30 d'octubre de l'any 891, essent la seva possessió un domini disputat entre l'abadia de Cuixà i els comtes de Cerdanya. El dia de la consagració hi foren presents l'ardiaca Eufredari i altres clergues. L'església va ser dotada amb unes vinyes i amb un camp del comte Guifré I que marcava els límits d'un empriu. Edifici L'original del segle xi, va tenir unes grans reformes que la van transformar durant el segle xviii. La porta estreta de mig punt està orientada al migjorn i sense cap ornamentació, excepte una renglera de dentats. La nau és petita, d'aspecte pobre, amb volta de canó i amb dues capelles laterals. Destaquen els dos arcs faixons. L'absis, originàriament en hemicicle, actualment és recte, però pot contemplar-se el semicercle de l'absis per l'exterior. Enfront de la porta hi havia el baptisteri que contenia una pica heptagonal (segle xiii) de pedra calcària d'un metre d'alçada. Actualment es troba entrant a l'esquerra. Tanmateix entrant a l'esquerra, s'obre la porta que dona pas al campanar, el qual és quadrat, de dos pisos i piramidal. La sagristia, afegida posteriorment, es troba a l'esquerra de l'altar. L'absis està força restaurat i, juntament amb mitja església, toca l'era de la casa de pagès del costat. Dins el primer tram de la nau, a l'absis i en els arcs preabsidials, estaven decorats amb pintures murals, a l'església, en l'arc toral es conserven alguns vestigis. Al Museu Diocesà d'Urgell, es poden veure una Verge en majestat, les figures de Caín i Abel i un Agnus Dei envoltat d'àngels. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya, de Barcelona, es conserva el frontal de l'altar romànic. Referències Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Bibliografia Pladevall, Antoni (2001), Guies Catalunya Romànica: La Cerdanya, Barcelona, Pòrtic. ISBN84 7306-691-X Enllaços externs MNAC Frontal d'altar de Baltarga
Iglesia de San Andrés (Baltarga)

La iglesia de Sant Andreu de Baltarga, se encuentra en la población de Baltarga del municipio de Bellver de Cerdaña, en la comarca catalana de la Baja Cerdaña. Su consagración se llevó a cabo por el obispo de Urgel, Ingobert en el año 891, su posesión estuvo disputada entre la abadía de Cuixá y los condes de Cerdaña. El edificio Original del siglo XI, tuvo unas grandes reformas que la modificaron durante el siglo XVIII, como las dos capillas laterales adosadas. Tiene una sola nave cubierta con una bóveda de cañón de medio punto y un ábside semicircular. En el primer tramo de la nave, en el ábside y en los arcos pre-absidales, estaban decorados con pinturas murales,presididas por la Maiestas Mariae dentro de una aureóla redonda y rodeadas por cuatro ángeles. En la iglesia, en el arco toral se conservan algunos vestigios. En el Museo Diocesano de Urgel, se pueden ver una Virgen en majestad, las figuras de Caín y Abel y un Agnus Dei rodeado de ángeles. En el Museo Nacional de Arte de Cataluña, de Barcelona, se conserva una tabla del frontal del altar románico. Enlaces externos MNAC Frontal del altar de Baltarga Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guies Catalunya Romànica,La Cerdanya (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-691-X.
Sant Andreu d'Astell

Sant Andreu d'Astell és l'església parroquial, d'origen romànic, del poble d'Astell, en el terme municipal de la Torre de Cabdella a la comarca del Pallars Jussà. Està situada a la part més alta del poble, prop de la carretera. És una església d'una sola nau, orientada de sud a nord, la major part del qual correspon a un edifici modern. Ara bé, a l'actual façana de llevant, que dona al recinte de l'antic cementiri, hi ha encara l'arc triomfal romànic del primitiu temple, que, part dedins, correspon a una capella que s'obre a la nau prop de l'altar major. La base del campanar, que devia correspondre a l'angle nord-oest de la primitiva nau romànica, també conserva tot el primer cos del campanar corresponent a l'època medieval. L'aparell és bastant primitiu, tot i que molt ben construït, però la manera de tallar i disposar els carreus fan pensar en una obra del segle xii. Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Andrés (Astell)

San Andrés de Astell es la iglesia parroquial, de origen románico, del pueblo de Astell, en el término municipal de La Torre de Cabdella en la comarca del Pallars Jussá. Está situada en la parte más alta del pueblo, cerca de la carretera. Es una iglesia de una sola nave, orientada de sur a norte, la mayor parte del cual corresponde a un edificio moderno. Ahora bien, en la actual fachada de levante, que da al recinto del antiguo cementerio, hay todavía el arco triunfal románico del primitivo templo, que, en la parte interior, corresponde a una capilla que se abre a la nave cerca del altar mayor. La base del campanario, que debía corresponder al ángulo noroeste de la primitiva nave románica, también conserva todo el primer cuerpo del campanario correspondiente a la época medieval. El aparato es bastante primitivo, aunque muy bien construido, pero la manera de cortar y disponer los sillares hacen pensar en una obra del siglo XII. Bibliografía Gavín, Josep M. (1981). «Inventari d'esglésies; 8». Pallars Jussà (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín. ISBN 84-85180-25-9. Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Kościół św. Bartłomieja i św. Tekli w Sitges

Kościół św. Bartłomieja i św. Tekli (kat. Església de Sant Bartomeu i Santa Tecla) – barokowa, rzymskokatolicka świątynia parafialna znajdująca się w katalońskim mieście Sitges, w diecezji Sant Feliu de Llobregat. Historia Około 1135 roku wzmiankowana jest romańska świątynia, ufundowana przez Giuslaberta i poświęcona św. Tekli. Na jej miejscu w 1322 roku ukończono budowę gotyckiego kościoła pod tym samym wezwaniem. Obecny kościół pochodzi z XVII wieku. W 1672 wzniesiono południową wieżę, a po dwóch latach – północną, znaną jako Comunidor. W 1863 dobudowano kaplicę boczną pw. Najświętszego Sakramentu, południowa z wież została przebudowana, a pięć lat później na Comunidorze zainstalowano zegar i dzwony do wybijania godzin. Architektura i wyposażenie Świątynia barokowa, trójnawowa, zakończona wieloboczną apsydą. W nawach bocznych znajdują się empory. Do korpusu nawowego od południa dostawiono kaplicę boczną Najświętszego Sakramentu. Wnętrze zdobią: średniowieczne grobowce w prezbiterium z lat 1317 i 1322, fragmenty gotyckiego ołtarza śś. Bartłomieja i Tekli, autorstwa Nicolaua de Cerdençy, barokowe organy z 1697 roku, dzieło Bartomeua Trialla i Joana Roiga, barokowy ołtarz Matki Bożej Bolesnej z 1702, wykonany przez Joana Roiga i pozłocony przez Joana Muixíego, kaplica chrzcielna pw. Matki Bożej z Montserrat, w niej: renesansowy ołtarz Matki Bożej Różańcowej z 1684, ołtarz św. Erazma przypisywany Jaumemu Tremullesowi, obrazy pędzla Perego Pruny i Oceransa. Galeria Przypisy
Sant Esteve de Caldes

Sant Esteve de Caldes és una església al nucli urbà de Caldes de Malavella (la Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Havia estat possessió del monestir de Sant Salvador de Breda. Se la troba mencionada ja l'any 1058, en una restitució que feu d'ella la comtessa Ermesindis a Berenguer Dalmau Bisbe de Girona. Altres documents que la citen són ja del segle xii (1131 i 1194), del segle xiii (1264), del segle xiv (1362) i del segle xvii (1691). Destaca també una làpida romana trobada en aixecar les lloses del terra en una última reforma, en memòria de "Lucio Emiliano Celaciano, de la tribu Quirina", i el sarcòfag amb inscripció, làpida de 1270 commemorant a Berenguer Lambardus. El campanar ha sigut modificat igual que l'església, sotmesa a diferents reformes al llarg dels segles. Les capelles laterals i la façana principal són fruit de reformes del segle xviii. Arquitectura És un edifici religiós de planta basilical, té tres naus separades per grans pilars quadrats que sostenen sis grans arcades i, hi ha quatre capelles laterals. Coberta a doble vessant en teula àrab. La nau central està coberta per volta de canó apuntada i les naus laterals amb voltes de secció de quart de cercle. El seu origen romànic es fa evident en l'absis que té dues absidioles romàniques, amb finestres i ornades amb arcuacions llombardes. El campanar té forma de torre quadrada i ha patit diverses modificacions, a la part superior hi ha quatre parelles d'obertures allargades en arc de mig punt. La façana principal presenta una idealització de les formes del món antic. La seva portalada és barroca amb dues pilastres geminades a cada un dels costats. A les bases de les pilastres hi ha gravats escuts de Caldes. L'entaulament de la portalada està sustentat per les pilastres i està compost per un arquitrau, un fris amb glifs, triglifs i rossetes, a més d'una cornisa, sobre la qual hi ha una fornícula amb petxines, i un frontó triangular truncat. Als costats de les pilastres uns alts relleus amb àngels i volutes. A la part superior té un rosetó amb trenca aigües circular i acabat amb dues petxines. A un costat de la portalada un arcosoli amb un sarcòfag que té gravada una inscripció: "L'any del senyor de 1267 el dia sisè dels idus de gener va morir Berenguer Lambardi ben confessat (en Déu), jeu en aquest túmul Berenguer Lambardi, home de feliç memòria. Que la seva ànima gaudeixi de la glòria del paradís en companyia dels sants, amen. T'ho demano: prega per mi, i dia: Parenostre". L'escalinata que condueix a la portalada és del segle xx. La part de l'absis (la més antiga) està construïda amb pedra volcànica (presumiblement de les antigues Termes Romanes). La façana principal està esgrafiada i s'hi ha utilitzat pedra nummulítica de Girona. Al presbiteri hi ha una imatge de Sant Esteve màrtir, patró de la parròquia. Els goigs canten: "Protomàrtir del Senyor, del jardí del Crist poncella, sou, Esteve, excels Patró de Caldes de Malavella". Referències
Iglesia de San Esteban (Caldas de Malavella)

La iglesia de San Esteban es la iglesia parroquial de Caldas de Malavella. Aparece por primera vez documentada en el día de su consagración el año 968. En 1057, ya aparece con el topónimo de Malavella, que se ha ido modificando hasta la actual. Fue posesión del Monasterio de Sant Salvador de Breda. El templo tiene tres naves con planta basilical del siglo XI, aún conserva el ábside y dos absidiolas románicas de grandes dimensiones y de estilo lombardo. Debido a varias reformas, la mayor parte de lo que vemos es mayoritariamente del siglo XVII. La fachada, de estilo neoclásico, presenta las típicas formas del mundo antiguo idealizadas. A ambos lados de la puerta, en la parte inferior, se puede ver uno de los símbolos de Caldes, unas grandes perolas. Bibliografía Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, poble a poble, Prensa Catalana, Barcelona, 1994 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Esteban.
Iglesia de San Esteban (Maranyà)

La iglesia de San Esteban de Maranyà está situada en el pequeño núcleo de Maranyà perteneciente a la población de La Tallada en la comarca catalana del Bajo Ampurdán. Su construcción es del siglo XI, sin embargo no aparece documentada hasta mitad del siglo XIII y a partir del siglo XIV es iglesia parroquial; fue fortificada en la Edad Media. El edificio La iglesia es de estilo románico, con una sola nave de bóveda de cañón y ábside semicircular cubierto con bóveda de cuarto de esfera. La pintura mural del ábside in situ, que se data entre los siglos XII y XIII, se compone de dos registros historiados, en el superior, bastante deteriorado, representa la Natividad y la presentación de Jesús en el Templo. En la parte inferior, están las pinturas que relacionan la Crucifixión con la virgen María, san Juan, los ladrones y dos soldados; la visita de las tres Marías al sepulcro y la lapidación de san Esteban, santo al que está dedicada la iglesia. En el exterior, el ábside tiene decoración lombarda de arcuaciones ciegas con lesenas. La puerta principal es de dos arcos de medio punto con tímpano liso. Tiene rosetón y campanario de espadaña de dos huecos. Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà. Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-637-5 (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Esteve de Maranyà.
Sant Esteve de Raons

Sant Esteve de Raons era l'església del poble de Raons, de l'antic terme de Llesp, actualment pertanyent al terme del Pont de Suert. Era una església romànica d'una nau, amb espadanya a ponent; un bell exemplar del romànic popular. El 1982 s'enfonsà, i ara és un munt de ruïnes. Bibliografia BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Esteve de Raons". Dins Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7 GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7 Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Esteban (Raons)

San Esteban de Raons era la iglesia del pueblo de Raons, del antiguo término de Llesp, actualmente perteneciente al término de Pont de Suert. Era una iglesia románica de una nave, con espadaña al oeste. Un bello ejemplar del románico popular. En 1982 se hundió, y ahora se encuentra en ruinas. Bibliografía BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Esteve de Raons". En Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7 GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7 Enlaces externos Instituto Cartográfico de Cataluña
Sant Feliu del Castellet

Sant Feliu del Castellet fou l'església parroquial romànica del veïnat del Castellet, en el terme actual de Tremp, dins de l'antic terme d'Espluga de Serra. Directament de l'església, no es té documentació, però sí del lloc de sant Feliu, en terme del Castellet. No queda gran cosa de l'església, ja que fou convertida en corral; tanmateix, encara es pot observar un mur adossat a un terraplè, fet de pedres escairades, prop del qual es trobaren sepulcres de llosa. Bibliografia BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Torogó". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Feliu de Castellet". Dins El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BOIX, Jordi. "La Terreta. Sapeira", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9 ROCAFORT, Ceferí. "Sapeyra", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Provincia de Lleyda. Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín, després del 1900. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Félix (El Castellet)

San Feliu de Castellet fue la iglesia parroquial románica del vecindario de El Castellet, en el término actual de Tremp, dentro del antiguo término de Espluga de Serra. Directamente de la iglesia, no se tiene documentación, pero sí del «lugar de San Feliu», en el término de El Castellet. No queda gran cosa de la iglesia, ya que fue convertida en corral, sin embargo, aún se puede observar un muro adosado a un terraplén, hecho de piedras escuadradas, cerca del cual se encontraron sepulcros de losa. Bibliografía BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Torogó". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X (en catalán) BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Feliu de Castellet". Dins El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 (en catalán) BOIX, Jordi. "La Terreta. Sapeira", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9 (en catalán) ROCAFORT, Ceferí. "Sapeyra", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Provincia de Lleyda. Barcelona: Establiment Editorial de Albert Martín, després del 1900. (en catalán) Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Fructuós d'Aramunt

Sant Fructuós d'Aramunt és l'antiga església parroquial romànica del poble d'Aramunt, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, (Pallars Jussà). Fins al 1969 formava part del terme municipal d'Aramunt. És una interessant església romànica, malauradament molt malmesa per l'abandonament de les darreres dècades. És d'una sola nau, que havia estat coberta amb volta de canó, amb absis a llevant. L'absis és gòtic, però a la nau principal hi ha bastantes restes d'un romànic molt primitiu o fins i tot preromànic. Tant la nau com l'absis són de gran alçada, així com la nau de l'església és també molt ampla, cosa que ens parla de la importància que tingué l'església parroquial de la vila d'Aramunt. Més tardanament, foren obertes a tots dos costats de la nau capelles laterals més modernes. Fou rector d'Aramunt l'il·lustrat Pedro Díaz de Valdés (1740-1807), fill de Gijon, amic de Pedro Rodríguez de Campomanes i de Jovellanos. Després del seu pas per Aramunt fou canonge d'Urgell, provisor d'aquesta diòcesi i, finalment, bisbe de Barcelona entre 1798 i la seva mort. Després del seu nomenament com a bisbe, en agraïment al poble d'Aramunt, regalà un molí d'oli (en queden les restes), el rellotge de la parròquia, i un calze i una patena que encara es conserven. A l'hort de la rectoria d'aquesta església parroquial es conservava un fragment d'inscripció funerària romana, possiblement d'un gran monument sepulcral. El tros conservat feia 9 metres de llargària, i podria procedir de la necròpolis trobada a la caseria de Sant Miquel, avui dia sota les aigües del pantà. Actualment aquesta peça es conserva a Lleida, al Museu de l'Institut d'Estudis Ilerdencs. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa. "Sant Fructuós d'Aramunt". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 CASTILLÓ, Arcadi i LLORET, T. "El Pont de Claverol. Aramunt", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya