Mas Guinardó

El Mas Guinardó és una masia que dona nom al barri homònim de Barcelona, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C) i inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment hi ha el Casal d'Entitats Mas Guinardó. Història Les primeres documentals són de finals del segle xiv i parlen d'un colomar sobre el turonet anomenat del Cogoll. La tradició popular i algun historiador com Josep Freixa i Giralt han difós la llegenda que el relaciona amb el bandoler nyerro del Lluçanès Perot Rocaguinarda, que ha donat nom al gegant del districte d'Horta-Guinardó i a una cooperativa cultural del barri. Des d'aquest edifici, Joan Josep d'Àustria (1629-1679) va dirigir el setge de Barcelona al final de la Guerra dels Segadors, que va començar el 4 d'agost del 1651 i va acabar el 11 d'octubre del 1652, quan el conseller en cap Rafel de Casamitjana i d'Erill va pujar al mas per a retre homenatge al rei Felip II. El 1733, el mercader Segimon Milans i Lleu (1667-1738), originari d'Arenys de Mar, que havia comprat el mas Guinardó a Pere Viver i Oller i la seva esposa Eulàlia, en va fer agnició de bona fe al pagès Joan Cabané i al gerrer Sever Viladomat. La part corresponent al primer eren el mas i 9 mujades de terra, a les que s'unien una peça de terra de 4 mujades i 14 mundines plantada de garrofers i una altra d'1 mujada de secà de la seva propietat. Joan Cabané fou succeït pel seu fill Josep, i aquest pel seu fill Agustí Cabané i Canet (1750-1835), que es va casar amb Magdalena Pujadas i van tenir deu fills: quatre nois (Miquel, Bonaventura, Josep i Agustí) i sis noies (Maria Àngela, Teresa, Eulàlia, Rosa, Gertrudis i Francesca). Després de la mort dels altres hereus, la propietat va passar a mans d'Agustí Cabané i Pujadas (1801-1882). L'1 de setembre del 1857, un desconegut es va presentar a la masia demanant menjar perquè es trobava sense feina. Quan l'assegueren a taula, tragué un punyal i obligà els membres de la família a estirar-se al terra mentre arribaven els sues còmplices. Un cop els tancaren al soterrani, van començar a espoliar la casa, però com no trobaven monedes d'or, torturaren la Teresa Cabané posant-la sobre el foc, que moriria el 24 del mateix mes a conseqüència de les cremades. Els lladres marxaren amb un botí escarransit, però foren detinguts pocs dies després i finalment penjats el 7 d'octubre. La germana gran, Marià Àngela, es va casar amb un pagès de cognom Sagués i van tenir diversos fills, entre els quals hi havia Agustí Sagués i Cabanés, que va treballar les terres del mas amb el seu oncle Agustí. A la mort d'aquest darrer, la propietat va passar a mans de la seva germana Francesa, que el 1883 en va donació a Caterina Oms i Garriga (esposa d'Agustí Sagués i que la cuidaria fins a la seva mort el 1885) i al seu fill Josep Sagués i Oms, imposant-los una sèrie de llegats als nets de Maria Àngela. El 1894, Caterina Oms i Josep Sagués vengueren la propietat a Salvador Riera i Giralt, que l'any següent redimí el cens de 20 lliures que es pagava als hereus de Manuel de Sentmenat i de Lanuza. Aquell mateix any, Riera va presentar a l'Ajuntament de Sant Martí de Provençals el projecte d'urbanització de la finca, obra del mestre d'obres Pere Bosch i Cardellach i que seria aprovat el 19 de febrer del 1897, juntament amb el del mas Viladomat. Riera va transformar la masia en un hotel, que fou inaugurat el 1904 però que no va tenir èxit, i el 1906 es convertí en la seu de l'Associació de Propietaris del Guinardó. El 1985, va ser adquirida per l'Ajuntament de Barcelona i el 2007 s'iniciaren les obres de reforma i ampliació per a acollir al Casal d'Entitats, inaugurat el 2010. Descripció La casa està bastida sobre un petit turó que sobresurt de les edificacions veïnes. Les excavacions arqueològiques efectuades amb motiu de les obres han permès establir-ne les següents fases constructives: Colomar del Guinardó (segles xiv-xvi). Edifici d'una sola crugia construït amb pedra tallada regular, de 4,45 m d'ample per 9,6 m de llarg. Més endavant s'hi va afegir un pis. Mas Guinardó I (segle xvii). S'hi van afegir dues crugies de planta i pis al voltant del cos central amb golfes. La teulada era possiblement era de doble vessant. Mas Guinardó II (finals del segle xvii). Aprofitant el desnivell del terreny, es va construir un soterrani a la banda nord-est de la masia, només accessible des de l'exterior. Mas Guinardó III (segle xix). Es construí un nou cos sobre el soterrani i la masia va ser ampliada per la part de ponent amb l'escala d'accés a les diverses plantes i altres dependències. Hotel Guinardó (1904). L'edifici va ser reformat completament, tot i que es van conservar algunes parets mestres. Consta d'un cos principal de planta baixa i dos pisos, amb dos cossos laterals de planta baixa i pis en forma de galeries porxades amb obertures de llinda plana. Al centre del cos principal hi ha dues balconades amb baranes de ferro, flanquejades per balcons més petits, i a sobre hi ha un capcer curvilini amb motius florals que interromp les balustrades del terrat, rematades intermitentment per gerros florals. Casal d'Entitats Mas Guinardó (2010). S'ha perdut la visió del turó i els nous cossos afegits a la part posterior han ofegat l'edifici. Referències Bibliografia Corbera Palau, Joan «El mas Guinardó, de rural a urbà». El Pou: publicació del Grup d’Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 8, 2018, p. 9-25. Fernández, Juanjo «El mas Viladomat, l'altra gran finca del Guinardó». El Pou: publicació del Grup d'Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 11, 2021, p. 13-19. Enllaços externs «21. Mas Guinardó». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 26-12-2013.