NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parc de Sant Eloi

El Parc de Sant Eloi és un parc ubicat al nucli de Tàrrega, més concretament a la serra de Sant Eloi, a 418m d'alçada per sobre del nivell del mar, que posseeix gairebé 20 hectàares. Història Sant Eloi té els seus orígens a principis del segle xx, quan l'any 1913 un grup de ciutadans s'uneixen i formen l'Associació d'Amics de l'Arbre, que tenia com a objectiu plantar arbres a la serra de Sant Eloi amb afany de crear un gran parc per als targarins/ines. L'ermita ubicada en aquest parc la va fer construir l'argenter targarí Simó Canet el segle xiii, en honor de Sant Eloi, patró dels orfebres. Amb el pas del temps (cal esmentar que, d'aquí a 4 anys, en farà cent de la seva fundació), Sant Eloi ha esdevingut un parc de grans dimensions (gairebé 20 hectaàres) amb gran quantitat de pins, alzines, oliveres i ametllers, i també un espai de descans i diversió per a tothom. Predomina la bellesa clàssica del jardí llatí, racons d'estil romàntic on la mà de l'home intenta ésser dissimulada entre les obres de la mateixa naturalesa, caminets que baixen serpentejant pel vessant de la muntanya, museu a l'aire lliure de tot allò que esmenta a la indústria i a l'agricultura tradicionals amb una immensa premsa d'oli (del despoblat de Conill), trulls de molí d'oli, una premsa de vi, un molinet de vent, una segadora fabricada a la Indústria Trepat de Tàrrega i un tractor Fordson de 1917 que fou el primer a treballar les terres de l'Urgell. Des dels miradors de la serra de Sant Eloi, que aprofiten antigues torrasses construïdes durant les guerres carlines del segle xix, s'observa una interessant panoràmica de Tàrrega. Referències Enllaços externs Parc de Sant Eloi - Lloc web oficial →
Torre de Can Valls de la Muntanyeta

La Torre de Can Valls de la Muntanyeta és un edifici del municipi de Castelldefels (Baix Llobregat). És una torre documentada el 1560 i declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És una torre de defensa no gaire lluny del recinte del castell. És de planta quadrada i conserva una petita finestra. Al cantó nord es conserva dues portes d'accés, una a la planta baixa, allindanada, que donava accés a la zona d'emmagatzematge, i una altra al primer pis d'arc de mig punt adovellat, que donava accés a les estances principals mitjançant un pont llevadís que no es conserva. Per sobre d'aquestes portes es poden veure les mènsules que aguantaven un matacà que no s'ha conservat. Ha perdut els elements que la coronaven. La seva fàbrica és de maçoneria, amb ús de carreus de pedra rogenca per a les quatre arestes. Referències Enllaços externs Torre de Can Valls de la Muntanyeta Arxivat 2010-06-20 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Torre de l'Àngel (Pontós)

La Torre de l'Àngel és un edifici de Pontós (Alt Empordà) declarat Bé Cultural d'Interès Nacional, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Es tracta d'una antiga torre de telègraf, construïda el segle xix, que es troba a uns 500 m del poble. Donada la seva ubicació al cim d'un turó, des de dalt de la torre hi ha una extraordinària vista sense obstacles d'una gran part de l'Empordà i del Pla de l'Estany, i també de les serralades que envolten aquestes dues comarques. Descripció Les restes arquitectòniques conegudes com a Torre de l'Àngel es troben sobre un petit turó enmig d'una pineda esclarissada que l'envolta i amaga parcialment. Es tracta d'una torre telegràfica òptica de mitjans del segle xix, de planta quadrada (6 m d'amplada per 6 m de llargada) i de planta i dos pisos. L'edifici va ser construït com a part de la línia de telegrafia òptica civil La Jonquera - Barcelona, segurament pels volts de 1850, i actualment és de les poques torres que queden. La torre fou construïda aprofitant materials d'una construcció més antiga que podria ser una torre de guaita medieval o les restes d'una ermita del segle xv dedicada a l'Àngel Custodi, de la qual li provindria el nom. Amb motiu de les obres, l'any 2005, de consolidació i restauració de la torre telegràfica del segle xix, per part dels Serveis tècnics de la Diputació de Girona, es va dur a terme un control arqueològic. El resultats de la intervenció van permetre constatar que la torre havia estat construïda gairebé sense fonaments i directament sobre un estrat argilós de molta potència, absolutament estèril i corresponent a nivells naturals i no antròpics. L'any 2006, va ser objecte d'una excavació arqueològica que va permetre documentar, a l'interior de la torre, quatre murs, fets de pedres lligades amb morter, de 0,4 m d'amplada, que dibuixaven un quadrat concèntric respecte les parets de la torre. A l'exterior de la torre es va documentar un mur, orientat nord-sud, d'uns 3 metres de llargada, que quedava tallat en l'extrem de llevant pel camí d'accés a la torre. Ambdós estructures, de cronologia i funcionalitat desconeguda, després de la intervenció, van ser desmuntades per tal de continuar amb l'obra d'aquesta torre de telegrafia òptica L'estudi realitzat durant la restauració fa pensar, més aviat, que es tractava d'una construcció de caràcter agrícola. Va arribar al segle XXI mig enrunada i va ser restaurada l'any 2007 per la Diputació de Girona. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències
Torre Moruna

La Torre Moruna és un edifici del municipi de Castelldefels (Baix Llobregat) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És una torre de defensa, aïllada, de planta circular i cos cilíndric. Està feta amb carreus irregulars disposats en filades i coberts en gran part d'heura que no deixa veure si es conserva alguna obertura. L'alçada conservada és inferior als 3m. Història Originàriament era una torre de guaita que, situada en un turó davant del mar, als espadats del Garraf, formava part de la línia de vigilància entre la Torre Barona i la de Sant Salvador. El nom que porta actualment sembla que va ser posat per un dels propietaris del sector després de la Guerra Civil Espanyola. Referències Enllaços externs Torre Moruna Arxivat 2010-06-20 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Torre de Santa Caterina (Manresa)

La Torre de Santa Caterina és una obra del municipi de Manresa (Bages) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Al turó de Santa Caterina es troba una torre circular de tres pisos d'alçada i de grossos murs, de secció decreixent en alçada. Els murs són llisos i s'obre espitlleres per tot el seu perímetre. La porta d'entrada és allindanada. Actualment no es conserva la part superior i no té coberta. Història Construcció del segle xix, probablement de la Primera guerra Carlina (cap al 1836). Referències
Casa de la Caritat (Manresa)

La Casa de la Caritat és un edifici aïllat, envoltat de jardí en la zona de l'eixample vuitcentista de la ciutat de Manresa (el Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. Té un caràcter monumental, de proporcions considerables i estil classicitzant. El sistema estructural de l'edifici és a base de murs de càrrega i forjat. El sostre és de revoltó ceràmic i biguetes d'acer laminat. Els murs de càrrega són obrats amb blocs de pedra de 50 cm de gruix. La façana principal presenta un cos central un xic més elevat que la resta i una torre a cada extrem de façana. La decoració és d'estil neoclàssic. Al cos principal hi ha un portalada de mig punt, flanquejada per unes columnes adossades amb capitell jònic; remata el cos un frontó triangular. El campanar és d'espadanya. La resta de façana és també de línia molt clàssica i regular. El seu fundador fou el manresà Francesc Cots i Argullol, que no pogué veure acabada l'obra, ja que va morir poc després de començar-se el projecte d'aquesta. El projecte s'encarregà a l'arquitecte barceloní Antoni Rovira i Trias. Es va posar la primera pedra el 3 de maig de 1857 i la part principal de l'edifici s'acabà a l'agost del 1859. El 14 de març de 1879 es van començar les obres de l'església, que fou beneïda el 12 d'octubre de 1881. S'han fet diverses reformes a la construcció, essent la més important la de l'arquitecte Alexandre Soler i March, que reformà la façana principal i construí uns cossos laterals. Actualment es troba en fase de restauració. Referències Vegeu també Arquitectura neoclàssica Enllaços externs «Casa Caritat», a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, Direcció General del Patrimoni Cultural de la GenCat. «Casa Caritat. Patrimoni ciutadà», Lluís Virós, El Pou de la Gallina, Manresa, 26 d'abril del 2017. «El xalet mutilat de la Casa Caritat. Negre sobre gris, un xalet modernista», Històries manresanes, 13 d'abril del 2015.
Casa Nova del Bolet

Casa Nova del Bolet o el Bolet Nou és un jaciment arqueològic prehistòric al municipi de Mediona a l'Alt Penedès, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Es tracta d'un conjunt de restes lítiques datades en dues cronologies diferents que formarien un centre de producció i explotació de sílex, majoritàriament (ja que també hi ha restes de quars). El primer conjunt s'ha datat dins de l'Epipaleolític-Neolític del qual s'han localitat molt pocs materials majoritàriament fets amb sílex, tot i que hi ha alguna excepció de quars. El segon conjunt s'ha inclòs dins de la cronologia del Paleolític superior (33000-24000 BP), del qual es troben més restes lítiques conservades. El jaciment va ser descobert per P. Giró i J. Ma. Massachs l'any 1959 durant unes prospeccions. En relació al conjunt pertanyent a l'Epipaleolític-Neolític es va localitzar un gratador, petites làmines fragmentades i retocades, ascles i dos fragments de destrals polides. El conjunt que pertany al Paleolític superior està format per ascles de mida molt destacable i fragments retocats, tot i que també hi ha rascadors i dos burins diedres. Les troballes estan dipositades al Museu de Vilafranca del Penedès. Bibliografia Giró, P. "Notas de Arqueologia de Catalunya y Baleares: Font-rubí". Ampurias. XXIV, p.294. Monfort Salions, J. Talleres líticos de superficie del Penedès y sus extensiones. setembre 1972. p.109-114. Tesi de Llicenciatura, Universitat de Barcelona,. Rauret, A. M. El proceso de la primitiva población del Panadés. 1963. p.61. esis de Licenciatura per la Universitat de Barcelona Referències
Viladonja

Viladonja és un poble del municipi de les Llosses (Ripollès) situat als vessants de la serra de Matamala a 1012 m d'altitud. La seva església parroquial, dedicada a Santa Eulàlia, fou adscrita entre el 980 i el 1087 a la jurisdicció civil i eclesiàstica del monestir de Ripoll, i reedificada a mitjan segle xviii. Esdevingué lloc reial al segle xvii juntament amb Sant Esteve de la Riba. El 1830 passà a ser municipi amb el nom de Sant Esteve de la Riba, fins al 1860. Fou municipi independent fins a l'any 1974. L'antic terme comprenia també el poble d'Estiula, l'antic poble de Corrubí i la masia de Llentes. Referències
Viladonja

Viladonja es una entidad de población española del municipio de Les Llosses, perteneciente a la provincia de Gerona, en la comunidad autónoma de Cataluña. Historia A mediados del siglo XIX, el lugar tenía contabilizadas 30 casas.​ Aparece descrito en el decimosexto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz de la siguiente manera: En 2023 la entidad de singular de población de Viladonja, perteneciente al municipio de Las Llosas, tenía empadronados 13 habitantes, todos ellos en diseminado.​ Demografía Patrimonio En el lugar hay una iglesia bajo la advocación de Santa Eulalia.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1850). «Viladonja». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar XVI. Madrid. Wikidata Q115624375.
Xalet de Coll de Pal

El Xalet de Coll de Pal és un refugi de muntanya propietat de la Diputació de Barcelona, que es troba dins del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) a 1.928 metres d'altitud, situat dins del Parc Natural del Cadí-Moixeró. Ubicat al quilòmetre 17 de la carretera BV-4024 que va de Bagà a Coll de Pal, i pròxim a l'estació d'esquí municipal de Bagà. Origen i usos El xalet, va ser manat construir al 1972 coincidint amb la construcció de la carrereta BV-4024, pel aleshores President de la Diputació de Barcelona, en Joan Antoni Samaranch i Torelló que el volia convertir en residència d'hivern dels presidents de la Diputació de Barcelona. Al llarg dels anys ha tingut diversos usos: Residència del president de la Diputació de Barcelona en època hivernal. Durant molts anys va ser emprat com a garatge de maquinària llevaneus per a la viabilitat hivernal del Coll de Pal. Refugi de muntanya. Casa de colònies. A l'any 2019, el Consell Comarcal del Berguedà en va demanar la cessió d'ús de la instal·lació per convertir-ho en un centre d'interpretació d'alta muntanya, així com un centre de formació de la natura, recerca i intercanvi d'escolars intercomarcal. Funcions L'Oficina Tècnica de Turisme de la Diputació de Barcelona gestiona i adjudica la contractació de la gestió del servei públic. Aquesta contractació es basa en la potenciació d'aquest equipament d'atracció turística a partir del foment de l'ocupació local i enfocat com una eina educativa de primer ordre dins l'àmbit del Parc Natural del Cadí-Moixeró. El Xalet de Coll de Pal ofereix tres funcions principals com són: L'allotjament i servei de restauració. Ser un punt d'informació del parc natural i dels municipis de la seva àrea d'influència. i ser també un centre d'educació ambiental i d'activitats turístiques de muntanya. Funciona com a casa de colònies amb 50 places en diferents tipus d´habitacions, així com dues sales de reunions i activitats diverses, cuina pròpia, aigua calenta i calefacció central i sala de TV. Referències Enllaços externs Pàgina Web del Refugi El Refugi a casesdecolonies.cat
Xemeneia de la fàbrica de licors de Manresa Alta

La Xemeneia de la fàbrica de licors de Manresa Alta és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. És la xemeneia d'una antiga fàbrica de licors. Base quadrangular i cos troncocònic. Bastida amb totxo aplantillat. Acabat clàssic amb reforços al coronament circular i motllures. Actualment es troba alliberada de construccions adossades. Referències
Chimenea de la fábrica de licores de Manresa Alta

La chimenea de la fábrica de licores de Manresa Alta es una construcción del municipio de Manresa, en Barcelona (España) protegida como bien cultural de interés local. Se trata de la chimenea de una antigua fábrica de licores. Con base cuadrangular y cuerpo troncocónico, fue construida con ladrillo aplantillado. Dispone de un acabado clásico con refuerzos en el remate circular y las molduras. Actualmente se encuentra sin construcciones adosadas.​ Referencias
Institut Politècnic Miquel Biada

L'IES Miquel Biada és un centre educatiu de Mataró. Els orígens es remunten a l'any 1866 quan l'Ajuntament de Mataró va crear l'Escola d'Arts i Oficis, ubicada en la fleca del carrer d'en Palau. Història L'Escola d'Arts i Oficis neix sota l'impuls de Terenci Thos, Antoni Ferrer i Emili Cabanyes, perquè “la ciència no ha estat mai un patrimoni exclusiu dels aristòcrates (…) els principals autors de descobriments i inovacions en arts, ciències i en totes les branques del saber humà, s'na gronxat en humil bressol”. Són paraules de Terenci Thos en l'acte d'inauguració. . L'any 1948, any del centenari del ferrocarril, a fi de commemorar l'efemèride es proposa, entre d'altres, la creació d'una Escola de Formació Professional, donat que l'Escola d'Arts i Oficis estava més encaminada a la part artística i “en la ciudad hay 2000 aprendices que les falta perfecionamentiento”, així ho manifestaven els industrials i fins i tot el mateix CNS encarregat, en aquelles dates, de la formació professional. Aquest projecte, però, no començarà a tirar endavant fins al 1958 quan Antoni Macià i Fonoll amb un grup de tècnics industrials i estudiants universitaris, aprofitant la nova llei d'Ensenyament Professional, proposen a l'Ajuntament aprofitar l'edifici de l'Escola d'Arts i Oficis per a Escola de Formació Professional. L'Ajuntament de Mataró accepta la proposta i acollint-se al nou pla d'ensenyament va acordar:” Decidido nuestro Ayuntamiento a fomentar e intensificar la labor pedagógica, en lo que en materia de enseñanza se refiere, con el fin que nuestra ciudad consiga la grandeza apetecida y alcance al mismo tiempo el rango y prestigio que le corresponde y merece como capitalidad de la Maresma, ha decidido transformar la Escuela de Artes y Oficios en Centro de Formación Profesional” El nou edifici L'edifici del carrer d'en Palau presentarà greus mancances d'espai per acollir els nous estudis i la demanda creixent de sol·licituds d'admissió, per això, des de l'any 1960 l'Ajuntament, mogut per l'impuls de l'equip del professorat del centre, encapçalats per l'Antoni Macià, crearà una comissió per a la construcció d'un nou edifici. Les obres del qual es van iniciar a primers de 1965 i s'inaugurà el curs 1967-68. La nova escola portarà el nom d'en Miquel Biada com s'havia previst ja l'any 1948. Des del curs 1976-77 fins al 1982-83 l'institut de formació professional Miquel Biada serà l'embrió, amb caràcter experimental, de la primera Escola Universitària de Mataró depenent de la UPB. A l'inici del curs 1982-83, consolidada l'experiència, l'Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica de Mataró serà declarada centre adherit a la UPB. El curs 1985-86 davant les dificultats d'aprenentatge que presenten molts alumnes de la ciutat, l'institut endega la tasca de la creació d'un Centre d'Aprenentatge, depenent del mateix institut, que tindrà vigència fins al final de la LOGSE. Referències Enllaços externs «Història del Centre». INS Miquel Badia. Arxivat de l'original el 26 de febrer 2014. [Consulta: 19 febrer 2014].
Jaciment romà de Can Farrerons

El jaciment romà de Can Farrerons es troba a Premià de Mar, El Maresme, i va ser declarat bé cultural d'interès nacional el 15 de setembre de 2014. Es troba entre la Gran Via i el Torrent de la Fonsanta es remunten a l'any 1969, però no és fins a l'any 2000 que les excavacions posen al descobert l'edifici de planta octogonal. Els indicis apunten que al segle V dC, un romà acabalat erigí aquest pavelló de rebre per a celebrar-hi banquets i gaudir del bany. Més tard, l'edifici es destinà a la producció agrícola i hom l'adaptà per a premsar-hi el vi i treballar-hi el ferro. Fou abandonat cap al segle VII dC, però els esquelets exhumats ens indiquen que abans encara s'havia utilitzat com a necròpoli. En les excavacions de l'any 2000 es van localitzar una quinzena de tombes. Amb el pas del temps la sorra de les rieres –el torrent de Fontsanta i l'actual carretera de Vilassar de Dalt– va colgar l'edifici. Apertura al públic Cap a l'any 2014 es va construir un accés ubicat al carrer Enric Granados, 115. L'espai que es pot visitar consta d'uns 550 m². Va ser inaugurat el 15 de març del 2015. L'espai visitable consta d'uns 550 metres quadrats. Les visites concertades al jaciment, amb un aforament limitat, s'organitzen en torns de 50 persones. El jaciment està adscrit al Museu Municipal de l'Estampació de Premià de Mar. Referències Vegeu també Museu-Arxiu de Vilassar de Dalt Forn Ibèric de Sant Cugat del Vallès, (segles II i I aC) Indústria romana Període romà a Catalunya Vil·la romana de Can Llauder, a Mataró Forns romans de la Fornaca de Vilassar de Dalt Vil·la romana de Cal Ros de les Cabres al Masnou Enllaços externs Museu Romà de Premià de Mar
Jardins d'Ernest Lluch

Els Jardins d'Ernest Lluch és un indret situat al districte de Les Corts, al barri La Maternitat i Sant Ramon de la ciutat de Barcelona, on el polític socialista Ernest Lluch residia. Es van inaugurar el dissabte 3 de març de 2007 a la confluència de les avingudes de Xile i de Sant Ramoon, al carrer Cardenal Reig nº 21, gràcies a la iniciativa i insistència dels veïns del barri, que des del primer moment ja van penjar una placa amb el seu nom. La Fundació Ernest Lluch i unes 150 persones van participar en la descoberta de la placa en els jardins Ernest Lluch. L'acte va comptar amb la presència d'una de les filles de Lluch i de l'alcalde de Barcelona Jordi Hereu. Referències Enllaços externs Fundació Ernest Lluch
Col·legi Pare Manyanet

El Col·legi Pare Manyanet és un centre educatiu situat al districte de les Corts de Barcelona. Pertany a la Congregació dels Fills de la Sagrada Família, orde religiós fundat per Sant Josep Manyanet i Vives l'any 1864 a Tremp. L'Associació de Mares i Pares del Col·legi Pare Manyanet del districte de les Corts organitza cada any, des del 1997, la representació dels Pastorets, basada en l'obra de Josep Maria Folch i Torres. Els alumnes del centre escolar escenifiquen a l'auditori del col·legi una versió pròpia d'aquesta peça teatral. La singularitat que presenta és que és l'única representació juvenil que forma part de la Coordinadora de Pastorets de Catalunya. Banda de música La Banda de Música del Col·legi Pare Manyanet es fundà el 1968, quan va fer el primer concert. Es va crear al col·legi amb la voluntat de promoure l'afecció per la música i de potenciar la formació integral dels alumnes. Cada curs s'hi incorporen aspirants nous que, després de formar-se musicalment, tenen opció d'integrar-s'hi com a instrumentistes. L'edat dels músics de la banda va de vuit anys a vint-i-cinc, i té una trentena de places. Barcelona és la ciutat on més concerts ha fet, amb actuacions tan destacades com la de l'acte d'obertura dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992. L'any 1993, com a membre de la Federació Catalana de Societats Musicals, va organitzar la XII Trobada de Bandes de Música, en què participaren més de trenta associacions. Fora de Barcelona, ha actuat a altres indrets de Catalunya, i ha ofert concerts a la resta de la península. També ha participat en festivals del Regne Unit, França, Anglaterra, Alemanya, Suïssa i Àustria. Per celebrar el vintè aniversari, la Banda de Música del Col·legi Pare Manyanet va oferir un concert a la basílica de Montserrat. Cinc anys després, amb motiu del vint-i-cinquè aniversari, va fer una actuació especial al monestir de Pedralbes, enregistrada en un disc. Se'n destaquen també les dues actuacions fetes al Palau de la Generalitat de Catalunya. Aquesta institució musical té una relació especial amb la ciutat de Roma. L'any 1971 hi va viatjar per primera vegada per ser rebuda pel papa Pau VI i actuar a la basílica de Sant Pere. La segona visita fou el 1984, quan va acompanyar el pelegrinatge al Vaticà amb motiu de la beatificació de Josep Manyanet, el fundador de la congregació dels Fills de la Sagrada Família, a qui va dedicat el col·legi. L'any 2001, la banda va ser rebuda pel papa Joan Pau II i va oferir dos concerts: un a la plaça de Sant Pere del Vaticà i un altre al panteó d'Agripa de Roma. Referències
Mas de l'Espasa

El Mas de l'Espasa és jaciment arqueològic datat al Paleolític mitjà al municipi de Calafell, a la comarca del Baix Penedès, declarat Bé cultural d'interès local. És damunt del torrent de Montpaó, a la finca del Mas de l'Espasa. Entre els materials trobats en superfície, cal destacar la presència de sílex, així com fragments ceràmics els quals semblen assenyalar l'existència d'una fase epipaleolítica amb duració fins al Neolític. Vegeu també Prehistòria a Catalunya Referències
Escola El Dofí

L'Escola El Dofí és una escola de Premià de Mar d'educació infantil i primària que forma part de la xarxa d'escoles públiques de la Generalitat de Catalunya. Està situada al carrer Jacint Verdaguer, número 99-101 de Premià de Mar. Va néixer el curs 1970-71 a iniciativa de pares i mestres que volien una escola coeducativa, aconfessional, catalana, democràtica, oberta a tothom, que seguís els mètodes de la pedagogia activa. S'inicia com a Societat Regular Col·lectiva formada per dues mestres i una mare (Assumpta Fuxet, Puri Laboria i Agustina Fontanills), després va ser una Cooperativa de mestres, va ser escola del CEPEPC, per acabar formant part de la xarxa d'escoles públiques de Catalunya. Referències