NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Aniol d'Agulla

Sant Aniol d'Agulla is a Benedictine monastery in Montagut i Oix, Province of Girona, Catalonia, Spain. It was declared a Bé Cultural d'Interès Nacional in 1983. History The monastery was founded in the year 859 by a group of Benedictine monks from St. Mary of Arles from Vallespir, which had been plundered by the Normans. In the year 872, Racimir, the first abbot of the new monastery, obtained from the Frankish king Charles the Bald recognition of a territory, which included possession of the church of Sant Llorenç de Mont. Sant Aniol d'Aguja was a small monastery in a secluded area with few resources, making it unable to attract a large religious community. The institution was soon brought under the control of the canons of the cathedral of Girona, already documented in the year 899. In 1003, the monastery of Sant Aniol d'Aguja came under the control of Sant Llorenç de Mont. Sant Aniol d'Aguja became a simple parish church dependent on Sant Llorenç de Mont, which in turn depended on Sant Feliu de Riu. Pilgrims to the monastery have been replaced by hikers attracted by the natural environment of the valley, which bears the same name. The ancient parish was annexed to Santa Cecilia de Sadernes. Architecture and fittings The Romanesque building dates from the 11th century. The small structures has a single nave covered with a barrel vault with a low rise. It has a semicircular apse decorated with lesena and blind arches typical of Lombard/Romanesque-style. The roof is pitched. Until 1936, there was an attached structure in the front, with cover and wooden beams, which sank. This space is now a small courtyard, which is accessed by a stone staircase. The facade was rebuilt after 1949 by soldiers guarding the border. A new bell named "Coralí" was placed in the small bell tower in 1962. The interior contains a step ramp which leads to a crypt with an underground chapel carved into the rock, known as the Cave of the Abbot. Its walls have flowing water which contain, according to tradition, healing properties. Bibliography Catalunya romànica, 27 vols., Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1984-1998, vol. 4 (1990), pp. 270-273. R. Guardiola i Rovira, "El aplec de San Aniol", Revista de Girona, 7 (1959), 89. R. Grabolosa i Puigredon, "L'aplec a Sant Aniol", Revista de Girona, 79 (1977), 181-182. External links Media related to Església de Sant Aniol d'Aguja at Wikimedia Commons Monestir de Sant Aniol d'Aguja - Monestirs de Catalunya
Chiesa di Sant'Aniol

La chiesa di Sant'Aniol (in catalano: Sant Aniol d'Aguja, in spagnolo: Sant Aniol d'Aguja) è un luogo di culto cattolico che si trova a Montagut i Oix, in Catalogna. Storia Il monastero al quale è legata la chiesa di Sant Aniol potrebbe risalire alla seconda metà del IX secolo. Un documento dell'anno 871 cita la basilica di Sant Llorenç e fa ipotizzare che quel monastero sia stato fondato dai benedettini di Sant Aniol che in seguito lasciarono il monastero originario. Nuove informazioni sull'edificio risalgono a secoli dopo e nel 1279 viene ricordato come semplice chiesa parrocchiale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Sant'Aniol
Jardines de Moragas

Los jardines de Moragas se encuentran en el barrio de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona. Fueron creados en 1959 con un proyecto de Lluís Riudor y Joaquim Casamor. Se llaman así en honor de Joaquín y María de la Concepción Moragas Ixart, propietarios del terreno.​ Descripción Es un jardín de barrio, de pequeño tamaño pero con un diseño esmerado y rico en especies vegetales. Antiguamente habían pertenecido a la finca de Can Lledó, hasta que pasó a titularidad pública y fue remodelado en 1959. En la actualidad se encuentra rodeado por edificios en tres de sus lados, con tres accesos públicos por las calles Tavern. Madrazo,y Rector Ubach. Tras cruzar la entrada principal (calle Tavern) un camino serpenteante conduce a un nivel superior, donde a la izquierda se halla un área de juegos infantiles, que incluye una pista de patinaje. El resto está protagonizado por la vegetación, dispuesta en parterres cuadrangulares separados por caminos de sablón. En un rincón de los muros que circundan el jardín se encuentra una fuente dentro de una hornacina.​ Entre las especies presentes en el parque se hallan: el pino carrasco (Pinus halepensis), el cedro del Himalaya (Cedrus deodara), el castaño de Indias (Aesculus hippocastanum), el ciprés (Cupressus sempervirens), la jacaranda (Jacaranda mimosifolia), el pimentero falso (Schinus molle), la washingtonia (Washingtonia filifera), el palmito (Chamaerops humilis) y la palmera de Canarias (Phoenix canariensis).​ Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias Bibliografía Gabancho, Patrícia (2000). Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial. ISBN 84-7609-935-5.
Jardins de Piscines i Esports

Els jardins de Piscines i Esports es troben al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona. Història i descripció El seu origen es troba en la masia de Can Balasc, que entre 1912 i 1932 va acollir les instal·lacions del Reial Club de Polo. El 1935 s'hi va inaugurar el complex homònim, si bé la pista d'hípica va ser condicionada com a canòdrom. Hi destacava la gran piscina central, creuada per un pont de ferro i formigó armat sobre el que s'emplaçaven tres trampolins a diferent nivells. També hi havia un gimnàs, una pista de patinar, un mini-golf i una escola de natació, dirigida pel nedador Ramon Artigas, a més d'un ampli espai de restauració i festa. Durant la Guerra Civil, el complex va esdevenir un centre de reclutament, i un cop acabat el conflicte, recuperaria la seva funció, gestionat per l'empresa Atracciones Sarriá SA. El juny del 1944 s'hi va disputar el primer campionat d'Espanya d'hoquei sobre patins, amb la victòria final del RCD Espanyol, on jugava el jove Joan Antoni Samaranch. El gener del 1987, Piscines i Esports va tancar les portes, i l'empresari Oriol Regàs va presentar un projecte de remodelació que incorporava cinemes i restaurants i fins i tot el trasllat a l'interior del recinte de l'església de Sant Gregori Taumaturg, que va comptar amb l'oposició veïnal. Finalment, el 1999 l'alcalde Joan Clos hi va inaugurar el nou complex esportiu, amb piscines i un gimnàs DiR soterrat, al qual s'afegí posteriorment una zona de restauració i el cinema multisales Cinesa Diagonal. El 2008, una part dels terrenys van passar a ser un jardí públic. Té forma rectangular, i presenta àmplies zones de gespa amb arbres, principalment pins i acàcies. En un racó es troba un estany amb plantes aquàtiques, rodejat de salzes. Hi ha camins pavimentats disposats en un traçat circular, que conviden al passeig, així com una àrea de jocs infantils. Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona
Jardines de Piscinas y Deportes

Los jardines de Piscinas y Deportes (en catalán: Jardins de Piscines i Esports) se encuentran en el Distrito de Sarrià-Sant Gervasi de Barcelona. Su origen se encuentra en el complejo deportivo homónimo inaugurado en 1935, una parte del cual pasó a ser un jardín público en 2008, mientras que en el resto del terreno aún permanecen varias instalaciones deportivas. El terreno tiene forma rectangular, y presenta amplias zonas de césped jalonadas de árboles, principalmente pinos y acacias. En un rincón se encuentra un estanque con plantas acuáticas, bordeado de sauces. Hay caminos pavimentados dispuestos en un trazado circular, que invitan al paseo, así como un área de juegos infantiles.​ Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias Bibliografía Gabancho, Patrícia (2000). Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial. ISBN 84-7609-935-5.
Plaça del Duc de Medinaceli

Plaça del Duc de Medinaceli is a square in central Barcelona. It is part of Barri Gòtic, in the Ciutat Vella district, located between Passeig de Colom and Carrer de la Mercè, on a terrain formerly part of a 13th-century Franciscan convent until 1836. The square was projected after the disappearance of the old city walls and the convent in the 19th century. It is named after the 16th century nobleman Luis de la Cerda y de la Vega, count of Medinaceli, Cogolludo and Arcos de Jalón, a descendant of the Montcada family, who gave away the terrain to the Franciscans. Names It had previously been known as plaça de sant Francesc and plaça dels Framenors, and from the construction of the square as we see it now, Manuel Azaña, Duque de Medinaceli and Barcas. In popular culture The square is famously featured in a scene of Pedro Almodóvar's film "Todo sobre mi madre". Transportation Barcelona Metro L3 station Drassanes. References External links Pobles de Catalunya.cat
Plaza del Duque de Medinaceli

La plaza del Duque de Medinaceli (oficialmente en catalán: plaça del Duc de Medinaceli) está ubicada en el Barrio Gótico, Distrito de Ciutat Vella, de Barcelona (España). Toponimia La plaza debe su nombre a Luis Joaquín Fernández de Córdoba y Benavides, XIV Duque de Medinaceli, quien cedió los terrenos para ensanchar la antigua plaza de San Francisco. Durante la Guerra Civil (1936-1939) llevó temporalmente el nombre de plaza de Manuel Azaña, en honor al que durante esos años fue presidente de la Segunda República. Tras la contienda, la dictadura franquista recuperó la denominación original, catalanizada con la llegada de la democracia. Planta Se trata de una plaza al estilo square inglesa, de planta rectagular, definida en tres de sus costados por edificios de altura similar y abierta en el lado mar al paseo de Colón, que antaño fue la Muralla de Mar. Además del citado paseo, desembocan en la plaza las calles Merced, Nou de San Francisco, Anselmo Clavé -anteriormente Dormitorio de San Francisco- y su prolongación, Amplia. El centro de la plaza es un espacio ajardinado, también cuadrangular, en el que predominan las palmeras. Preside la plaza el Monumento a Galceran Marquet, columna de hierro fundido que se levanta sobre un estanque circular de piedra. El conjunto de la plaza está catalagado como Bien de Interés Urbanístico, si bien algunos edificios y el propio monumento tienen la consideración de Bien Cultural de Interés Local. Historia La actual plaza ocupa parte del histórico Convento de San Francisco, también conocido como popularmente como Framenors (Orden de Frailes Menores). Era un gran monasterio, construido en 1276, que se extendía desde aquí hasta La Rambla. Aproximadamente coincidiendo con la plaza actual, se abría una pequeña explanada frente al convento, que fue conocida como plaza de San Francisco o de los Frailes Menores a partir del siglo XVI. El convento fue objeto de desamortización, siendo derribado 1837. La propiedad del solar fue reivindicada por el Duque de Medinaceli, como heredero de los Montcada, quienes habían cedido los terrenos para la construcción del convento. En compensación, el Barón de Meer, capitán general de Cataluña, instó al Duque a ceder para uso público una parte de los terrenos para ampliar la explanada, resultando la plaza que lleva su nombre. La plaza fue urbanizada entre 1844 y 1849 por Francisco Daniel Molina, que diseñó el actual espacio rectangular, delimitado por entonces en su lado mar por la muralla. El monumento central, proyectado por Molina, no pudo inaugurarse hasta 1851. Entre 1878 y 1881 se derribó la Muralla de Mar, quedando la plaza abierta al puerto y al flamante paseo de Colón. Transportes Autobuses Desde 2006 la línea 120 del Bus de Barrio, que circula por las calles Ample y Josep Anselm Clavé, tiene parada en la plaza. Bibliografía Cirici, Alexandre (1992). Barcelona pam a pam. Teide. ISBN 8430781870. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza del Duque de Medinaceli.
Jardins de Can Sentmenat

Els jardins de Can Sentmenat es troben al barri de Sarrià de Barcelona. Pertanyien a la Torre dels Marquesos de Sentmenat, que actualment acull l'EINA Centre Universitari de Disseny i Art de Barcelona. Van ser oberts al públic el 1995 després d'una restauració efectuada per Patrizia Falcone. Descripció Enfront de la façana davantera hi ha uns jardins d'estil clàssic afrancesat, amb un estany circular envoltat de parterres de broderie, i un passeig amb d'estàtues que fan referència als blasons heràldics de diverses famílies emparentades amb els Sentmenat. A la part posterior hi havia uns jardins d'estil romàntic amb una cascada artificial, un espai de transició més enllà del qual hi ha el bosc de gairebé 9 hectàrees als peus de la serra de Collserola. Les estàtues representen set llinatges amb llaços amb els Sentmenat: els Jordán de Urríes, Sarriera, Osorio, Despujol, Patiño i Ciutadilla, a més del seu propi. Són figures femenines amb diferents atributs relatius als blasons de cada llinatge, d'esquerra a dreta: Sarriera, una noia amb un pit descobert i un peix als peus; Sentmenat, una dona amb la corona de marquès i l'escut d'armes de la família; Ciutadilla, una noia amb un gos; Patiño, una noia amb un ànec; Jordán de Urríes, una noia coberta amb una túnica; Osorio, una noia amb un osset; Despujol, una noia amb un palma. Les escultures de Ciutadilla i Patiño estan decapitades, i la d'Osorio té la cara desfigurada per cops. Les escultures són de prop del 1955, i són atribuïdes, sense plena certesa, a Joaquim de Sentmenat i de Sarriera, vuitè marquès de Sentmenat. A la part posterior del palau queda la resta d'una escultura d'una noia nua asseguda al sòl, de la qual només queden les natges, els peus i una mà, sobre un petit pedestal; està signada «J. de Sentmenat, 59». Vegetació Entre les espècies presents al parc es troben: el til·ler (Tilia x europaea), l'acàcia (Robinia pseudoacacia), el sapidal (Koelreuteria paniculata), el cedre de l'Himàlaia (Cedrus deodara), el xiprer de Lambert (Cupressus macrocarpa), el teix (Taxus baccata), la tuia (Thuja orientalis), la palmera de Canàries (Phoenix canariensis), la palmera datilera (Phoenix dactylifera), el margalló (Chamaerops humilis), la palmera excelsa (Trachycarpus fortunei), la palmera washingtonia (Washingtonia robusta i Washingtonia filifera), la buguenvíl·lea (Bugainvillea sp.), la heura de Virgínia (Parthenocissus quinquefolia), el pi blanc (Pinus halepensis), l'alzina (Quercus ilex), l'arbocer (Arbutus unedo), el galzeran (Ruscus aculeatus), l'arítjol (Smilax aspera), el xuclamel (Lonicera implexa), el llentiscle (Pistacea lentiscus), l'estepa blanca (Cistus albidus) i la esparreguera boscana (Aspargus actifolius). Galeria Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona Enllaços externs «Jardins del Palau de Sentmenat». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Parc de Sant Martí

El parc de Sant Martí es troba al barri de Sant Martí de Provençals de Barcelona, al voltant de l'església del mateix nom, dedicada a Sant Martí de Tours. Història Va ser creat en diferents fases: el 1979 es van iniciar les obres amb un projecte original de Nicolau Maria Rubió i Tudurí, encara que a causa de la seva defunció va ser acabat pels arquitectes Antonio Armesto, Carles Martí i Miquel Sodupe, amb una primera fase finalitzada el 1985 i la segona el 1992. Descripció S'estructura en dues zones: una plaça quadrada que ocupa l'illa compresa pels carrers de Menorca, Huelva, Treball i Agricultura, amb una zona pavimentada que s'usa com a pista de bàsquet i dues àrees fitades per tanques, una amb bancs per asseure's i una altra amb una zona infantil; i l'àrea de major extensió, que té forma de triangle irregular, dividida al seu torn en una zona verda amb un llac i una àrea perimetral en el vessant del carrer de Menorca, que acull diverses instal·lacions i equipaments: un camp de futbol, un mercat i un institut de secundària. A més de l'església de Sant Martí de Provençals, també s'hi troben tres antigues masies, Ca l'Arnó, Can Planes i Can Cadena, reconvertides en espais cívics per als veïns, com una ludoteca, un centre residencial i un centre de recerca d'agricultura biològica, que inclou un hort urbà i corrals amb animals de granja. L'àrea al costat del llac acull amplis prats amb verns, trèmols i pollancres, que rememoren el passat agrícola de la zona, mentre que l'àrea amb equipaments està resolta amb espais pavimentats i placetes amb tarongers i oliveres, que acullen a més àrees de jocs infantils i pistes esportives. Un altre element artístic del parc és una font-escultura d'Antoni Roselló, de gairebé 5 m d'alçada, elaborada en coure, travertí romà i Pedra calcària. Es tratar d'un sortidor d'aigua que cau des de dalt d'una columna a un canal que desemboca en un petit estany una mica més enllà, i que recorda una bomba d'aigua típica de les zones rurals, com era antigament aquesta part de la ciutat. Galeria Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona
Parque de Sant Martí

El parque de Sant Martí se encuentra en el distrito del mismo nombre de Barcelona, procedente del antiguo municipio de San Martín de Provensals, agregado a la ciudad condal en 1897. Las obras se iniciaron en 1979 con un proyecto original de Nicolau Maria Rubió i Tudurí, aunque a causa de su fallecimiento fue terminado por los arquitectos Antonio Armesto, Carles Martí y Miquel Sodupe, con una primera fase finalizada en 1985 y la segunda en 1992.​ Descripción El parque se estructura en dos zonas: una plaza cuadrada enmarcada por las calles Menorca, Huelva, Trabajo y Agricultura, que supone una cuarta parte del total del parque, con una zona pavimentada que se usa como pista de baloncesto y dos áreas acotadas por setos, una con bancos para sentarse y otra con una zona infantil; y el área de mayor extensión, que tiene forma de un triángulo irregular, dividida a su vez en una zona verde con un lago y un área perimetral en la vertiente de la calle Menorca que acoge diversas instalaciones y equipamientos: un campo de fútbol, un mercado, un instituto de secundaria y la iglesia parroquial de San Martín de Provensals. Dedicada a Martín de Tours, fue reconstruida entre los siglos XV y XVII en estilo gótico. Destaca su fachada, obra de Joan Aymerich, que presenta unas molduras flamígeras entrecruzadas y un tímpano con una escultura de san Martín de Tours partiendo su capa en dos. El último elemento construido fue el campanario, finalizado en 1688, ya en estilo barroco.​ En su terreno también se encuentran tres antiguas masías, Ca l'Arnó, Can Planas y Can Cadena, reconvertidas en espacios cívicos para los vecinos, como una ludoteca, un centro residencial y un centro de investigación de agricultura biológica, que incluye un huerto urbano y corrales con animales de granja.​ El área junto al lago acoge amplias praderas con alisos, álamos temblones y chopos lombardos, que rememoran el pasado agrícola de la zona, mientras que el área con equipamientos está resuelta con espacios pavimentados y plazoletas con naranjos y olivos, que acogen además áreas de juegos infantiles y pistas deportivas.​ Otro elemento artístico del parque es una fuente-escultura de Antoni Roselló, de casi cinco metros de altura, elaborada en cobre, travertino romano y piedra caliza. Se trata de un surtidor de agua que cae desde arriba de una columna en un fino hilo a un canal que desemboca en un pequeño estanque un poco más lejos, y que recuerda una bomba de agua típica de las zonas rurales, como era antiguamente esta parte de la ciudad.​ Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias Bibliografía Gabancho, Patrícia (2000). Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial. ISBN 84-7609-935-5. Viladevall-Palaus, Ignasi (2004). «Cincuenta parques, más dos». Cuadernos Cívicos La Vanguardia (Barcelona: La Vanguardia Ediciones) (3).
Parc de Sant Martí

Parc de Sant Martí är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc de Sant Martí ligger 15 meter över havet. Terrängen runt Parc de Sant Martí är platt söderut, men åt nordväst är den kuperad. Havet är nära Parc de Sant Martí åt sydost. Närmaste större samhälle är Barcelona, 4,7 km sydväst om Parc de Sant Martí. Kommentarer Källor
Castell de Claverol

El castell de Claverol, centre de la baronia del mateix nom, és una antiga fortificació del municipi de Conca de Dalt (Pallars Jussà), declarada bé cultural d'interès nacional. Història Està documentat des del 973, quan el comte Ramon IV de Pallars Jussà donà al monestir de Sant Pere de les Maleses el poble de Sossís, al terme del castell de Claverol, amb tot el seu terme i els delmes i les primícies. El 1072, el comte Ramon V de Pallars Jussà va infeudar el castell al seu cosí Artau I de Pallars Sobirà amb la condició que l'encomanés al castlà Pere Ramon. En dues ocasions, una cap al 1079, Artau I el restituí a Ramon V. Finalment, el 20 de juliol del 1094, aquest cedí el domini directe del castell a Artau II en una donació que el 9 d'agost prengué la forma de permuta. Posteriorment, passà a mans des Toralla, varvassors del castell de Toralla, i el 1328, Ferrer Alamany de Toralla, senyor de Claverol, es trobava enfrontat amb l'abat Ramon de Gerri perquè els homes del poble s'havien endut garbelles de blat d'una terra que, segons aquest darrer, era del terme de Sant Martí de Canals i pertanyia al monestir. El 1742, el doctor en drets Fèlix de Motes, nascut al Pont de Claverol, va adquirir el castell i la senyoria jurisdiccional del terme. El succeí Anton de Motes de González i Ciliezo, i a aquest Domènec de Motes i de Massanes, casat amb Teresa Solans, amb qui tingué Ermengol de Motes i Solans, casat amb Margarida de Montellà. Cap del partit carlí, el 1836 s'encarregà del subministrament de pólvora a través de les Valls d'Andorra amb la falsa personalitat de senyor Descalso, negociant de Burgos. Fou succeït (en els béns però no en la senyoria, que va quedar abolida) pel seu fill Domènec de Motes i de Montellà (†1882), resident a Barcelona. Casat amb Ignàsia Aleu i Portalé (†1913), fou succeït per la seva filla Neus de Motes i Aleu (1882-1975), casada amb Salvador Maluquer i Nicolau (1881-1955), amb qui tingué Joan Maluquer de Motes i Nicolau (1915-1988). Descripció L'únic que en queda és una torre circular de 7 m d'alçada (tot i que degué ser una mica més alta), de carreus de mida mitjana (12 cm d'alt per 25 cm de llarg), units amb morter de calç i disposats en filades regulars. A la part superior, els carreus potser són una mica més grans (20 cm per 40 cm) i escairats. Està adossada a un habitatge tardà. Les parets tenen un gruix de 1,40 m, que és exactament la mida del diàmetre interior. En l'actualitat, manquen totes les pedres del muntant oriental i les dovelles de l'arc de mig punt de la porta principal. Fins fa poc, acollia el dipòsit d'aigua del poble, però actualment està en vies de restauració. Referències Vegeu també Palau Vilana-Perles Bibliografia Castilló, Arcadi; Llorer, T. «El Pont de Claverol». A: Gran geografia comarcal de Catalunya: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. vol. 12. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-47-0.