NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Ferreria (Sant Salvador de Toló)

L'antiga caseria de la Ferreria, actualment reduïda a una sola masia, pertany al terme municipal de Gavet de la Conca (Pallars Jussà), i està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al sud-oest de l'antic terme de Sant Salvador de Toló, a la capçalera del barranc de la Ferreria, que davalla cap al nord i fa de límit amb el terme municipal de Llimiana. Història i descripció En una dovella del portal de la façana interior hi ha la data de 1858. Actualment, només hi ha el pastor que treu les ovelles a pasturar cada dia. L'amo va canviar el nom de La Ferreria pel de Casa Elies perquè el lloc s'omplia de turistes esperant trobar-hi un restaurant. L'antiga caseria té una capella dedicada a Santa Margarida, avui convertida en pallissa. S'han anat afegint corrals al voltant de la casa, fets de pedra seca i coberts d'uralita. El conjunt està envoltat d'un mur d'un metre d'alçada, realitzat amb pedra, ciment i maons. La coberta és a doble vessant, de teula i aiguavessos als costats. A la façana interior hi ha un portal d'arc de mig punt adovellat, porta de fusta i paret emblanquinada, amb paviment de pedres. La façana exterior, que amaga l'anterior, està formada per quatre finestres quadrades i un balcó, amb una gran porta rectangular. Les finestres tenen llinda de fusta. A la paret es troben encastats dos corns de remugants, de sentit amulètic. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pagès, Montserrat. «Gavet de la Conca. Sant Salvador de Toló». A: Gran geografia comarcal de Catalunya: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-47-0. Rocafort, Ceferí. Provincia de Lleyda (Geografia general de Catalunya). Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín.
La Font (Vilanova de Sau)

La Font és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Masia de planta rectangular coberta a dues vessants. Consta de planta baixa i dos pisos. El portal és dovellat, es troba orientat a migdia i presenta una inscripció. La finestra sobre el portal és conopial. A la part dreta i annexionat al mas, formant angle recte amb aquest, s'hi adossa un cos de galeries sostingudes per pilars de pedra de planta baixa i dos pisos. Al costat del portal hi ha un pujador de cavalls. Al davant s'hi forma una era que encara conserva els antics rajols. La part posterior està envoltada per dependències agrícoles. L'estat de conservació és bo, encara que hagi perdut les funcions agrícoles i serveixi com a casa d'estiueig. És construïda bàsicament amb pedra. Història Antic mas registrat al fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Vilanova de Sau, quan aquest nucli comptava només amb onze masos. En aquest fogatge ens consta que habitava el mas Joan Font. Com indiquen les llindes dels portals, el mas fou reformat i ampliat al segle xviii. Referències Enllaços externs «La Font». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
La Font d'en Martí

La Font d'en Martí és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció La masia és de planta rectangular coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana, situada a llevant. Consta de planta baixa i primer pis. L'antiga planta era quadrada però una reforma li afegí un cos coberta a la mateixa vessant a la banda de tramuntana. A la banda de migdia, fruit d'una reforma recent, hi ha un porxo sostingut per quatre pilars quadrats i barana de fusta al primer pis. En aquest indret s'hi obren diverses finestres, antigues i modernes, algunes de les quals tenen ampits de forma arrodonida. A ponent també s'obren finestres amb les mateixes característiques. A l'angle nord-oest s'obre un porxo a nivell de primer pis i un cos de planta semicircular que ubica el forn. La façana, situada a llevant, presenta un portal dovellat i diverses finestres. És construïda amb granit vermell unit amb argamassa de fang i els elements de ressalt són de pedra picada. La cabana és una construcció de planta quadrada (4 x 4 m), coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. La part de tramuntana es troba adossada a la roca i presenta un escaire arrodonit. El mur de ponent està atalussat. El sector nord-est correspon al primer pis i presenta una porteta. S'hi accedeix per unes escales i la façana està descoberta i consta de dos pisos. El terra del primer és empostissat amb bigues de roure. És construïda amb pedra rogenca unida amb argamassa de fang. Història El terme parroquial de Vilanova de Sau experimentà un creixement notable a partir del segle xvi, assolint una densitat màxima als segles xviii i xix. En el període comprès entre aquests quatre segles passà de tenir 11 masos a tenir-ne 101. La Font de Martí es degué construir durant el període d'esplendor, possiblement al segle xviii, com indiquen les dades constructives tret que es refereixin a una reforma posterior, possibilitat molt freqüent a les masies. Actualment s'està restaurant com a segona residència. Referències Enllaços externs «Font d'en Martí». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
La Ginebreda (Castellterçol)

La Ginebreda és una masia de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada en el sector nord del terme, a ponent de la carretera C-59, al sud-oest de la Fàbrega i al nord-oest de l'Oller. És en el vessant de llevant de la serreta de la Miranda. Pertany a aquesta masia la capella de Sant Gaietà de la Ginebreda, situada uns 200 metres a llevant de la masia. Descripció Gran casa pairal amb portal central de grans carreus de pedra. El parament és de pedres de talla irregular i la coberta és a dues aigües. La porta principal és un arc de mig punt amb grans dovelles; a la clau es troba un escut amb la inscripció molt deteriorada. Entorn d'aquest nucli central s'ha anat afegint diverses dependències, segons les necessitats (granges, magatzems, estables, un abeurador per al bestiar…). Història L'existència del mas és documentada des del segle xii. En aquest moment hi havia dos nuclis de població: un depenent del castell i l'altre del mas, amb l'església de Sant Fruitós. L'edifici actual és del segle xviii i va ser restaurat el 1818 per Gaietà de Planella i de Fivaller, comte de Llar i baró de Granera. Referències
La Guàrdia (Calders)

La Guàrdia és una masia del terme de Calders, a la comarca catalana del Moianès, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al sector central del terme, dalt d'un turó, a ponent del poble de Calders i a llevant de les masies de la Vila i la Domènega. A les seves terres, sobretot a llevant, migdia i ponent, s'ha desenvolupat la urbanització de la Guàrdia. S'hi accedeix pels carrers de la urbanització, al capdamunt de la qual es troba la masia, seu d'un acreditat restaurant. Pertany a la parròquia de Sant Vicenç de Calders. Història La primitiva construcció fou una torre de guaita dels segles XII-XIII. La seva situació és estratègica, des d'aquest indret s'albira perfectament el Castell de Calders i el Castell de Granera. Posteriorment, a mesura que es necessitaven, s'hi adossaren més construccions. El 1849 s'afegí un cos a ponent, on hi havia la porta d'entrada. L'immoble ha servit de fort en diverses ocasions a causa de la seva situació estratègica: guerres carlines, guerra civil... El 1965 es modificà sensiblement tant l'aspecte interior com l'exterior del mas, en formar-se una urbanització al seu entorn, i en convertir-se l'edifici en restaurant. El 1978 hi hagué més ampliacions. Descripció S'observen algunes restes de l'antiga torre. Era de forma quadrada, amb arc de punta ogival i amb carreus escairats. Hi ha sectors en opus spicatum; aquesta part havia estat celler en època de la masia. La façana té diverses espitlleres. Avui dia, està molt modificada: la planta baixa i el primer pis s'utilitzen com a menjadors, el segon pis per a habitatge. Hi ha una galeria a migdia; contraforts i cisterna al nord. Té algun element goticitzant. Es construí amb pedra, emprant carreus ben escairats a cantonades, finestrals i portals. Referències
La Nativitat de Maria de Cabassers

La Nativitat de Maria de Cabassers és una església parroquial del municipi de Cabassers (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una nau amb quatre capelles laterals per banda que aprofiten els contraforts. El presbiteri i tres de les capelles són gòtiques, mentre la nau i la resta de les capelles, de mitja volta, són d'un renaixement senzill. L'absis és de cinc costats i està separat de la nau central per un arc apuntat. La nau central és coberta per una volta de mig punt, decorada amb quarterons. A l'interior hi ha diversos altars; en el primer del costat de l'evangeli hi ha un quadre de la Mare de Déu de Loreto del segle xvii i un retaule datat als segles XIV o XV que durant molt de temps fou atribuït a Lluís Borrassà però que, que davant la impossibilitat d'identificar l'autor, s'anomena “mestre de Cabassers” a l'autor del retaule. L'obra és de paredat, amb reforç de carreu als angles. El campanar, robust, és situat als peus del temple, al seu costat esquerre, de planta quadrada i coberta piramidal. El 1923 es va refer la façana; la porta d'entrada està emmarcada per unes motllures i un timpà migpartit per una fornícula. Història L'església parroquial data de començaments del segle xvii. El 1823 va ser refeta la façana. Entre 1912 i 1918 es va refer el paviment. A l'interior es conserva bona part d'un retaule gòtic de Santa Maria atribuït a Borrassà que fou salvat per la Generalitat el 1936. També hi ha un quadre de la Mare de Déu del Loreto, datat el 1624. Referències Enllaços externs «Església de la Nativitat Mare de Déu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
La Nativitat de Maria de Capçanes

La La Nativitat de Maria és una església parroquial del municipi de Capçanes (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici de planta rectangular, bastit de maçoneria arrebossada amb reforç de carreu als angles, orientat nord-oest/sud-est, cobert per teulada a dues vessants. A l'interior presenta una estructura de tres naus amb creuer no sobresortit, absis poligonal amb capella i sagristia laterals. Robustos pilars separen les naus, amb tres tramades, la primera de les quals és ocupada pel cor. D'un fris continu arrenca la volta central, de mig punt amb llunetes, en tant que les laterals i el creuer són d'aresta, amb cúpula a la intersecció. L'interior, enguixat, presenta pintures. El campanar, als peus, és posterior, d'espadanya. L'element de més interès el constitueix la portalada, a la que hom hi accedeix per una escala. La façana, amb un volum exterior reforçat per carreu als angles, conté la porta, molt malmesa per degradació de la pedra. A sobre, un ull de bou. La porta és en arc de mig punt, flanquejada per dues columnes sobre basa, d'ordre corinti i fusts amb 2 tipus de decoració que suporten un fris sobre el que hi ha una fornícula buida. Sobre la porta un relleu, i a banda i banda de la porta relleus de gerro, infant, ceps i fulles que es repeteixen a l'entorn de la fornícula. Història La parròquia de Capçanes fou creada a la darreria del segle xvi. L'actual església fou bastida passats els anys d'increment demogràfic del segle xviii i sembla que la construcció s'allarga durant nou anys. Bastida davant de l'església antiga, hom sufragà les despeses mitjançant l'aplicació d'un impost d'1/20 sobre les collites. Durant la guerra civil se'n van cremar els altars. Amb posterioritat s'han arranjat les teulades, i hi ha un projecte de restauració de la façana. Referències Enllaços externs «Església de la Nativitat de la Mare de Déu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
La Nativitat de la Mare de Déu de Sossís

La Nativitat de la Mare de Déu de Sossís és l'església de Sossís, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Claverol. Es tracta d'una església petita, situada a la part baixa del poble, a ponent. Al costat oest de l'església hi ha l'antic cementiri parroquial, actualment clausurat. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església d'una nau, planta rectangular i dos cossos més baixos afegits lateralment, formant les capelles i sagristia. Les voltes són de creueria amb coberta de lloses de pedra a dues vessants. El cor, il·luminat a l'eix de la nau, és de mig punt sense cap valor, igual que els murs i llindes de les finestres laterals. Tota l'obra és feta amb carreus de pedra del país. La façana de ponent és coronada per un campanar d'espadanya de dos ulls, amb dues campanes. Interiorment l'església està revestida amb morter de calç i guix i pintada en diverses ocasions. Els murs exteriors mostren la pedra, tot i que probablement havien estat arrebossats amb morter de calç i guix, si més no pel que fa a la façana principal. Història A l'espadanya hi ha dues campanes de bronze datades del 1702 i 1808. Antigament era una església sufragània, dependent de Santa Maria de Montsor. En l'actualitat aquesta església està agrupada, amb la major part de les del seu terme municipal, a la parròquia de Salàs de Pallars. Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
La Pleta (Sitges)

La Pleta és un edifici modernista al Parc Natural del Garraf, al terme municipal de Sitges. La Pleta, propietat de la família Guell, es va construir per a corrals de bestiar. L'obra és del 1894 i s'atribueix a Francesc Berenguer i Mestres, autor també del Celler Güell, al veí poble de Garraf. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment l'edifici és la seu de l'Oficina del Parc del Garraf, gestionat per la Diputació de Barcelona. Descripció És una masia formada per un cos central i dos laterals. Tots de planta baixa, pis i golfes. La porta principal d'entrada és formada per dovelles de pedra, seguint la mateixa forma que les finestres, les quals no són de pedra, sinó de maó vist. De maó vist també són les impostes que recorren l'edifici assenyalant el començament de cada pis. Cobertes a dos vessants, els cossos laterals de forma una mica corbada. El cos central és recte. Al costat de la casa hi ha una cisterna cònica. Referències Enllaços externs «La Pleta». Pobles de Catalunya. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
La Remunta

La Remunta, antigament coneguda com Ca n'Agustí o Ca n'Angulo, és una masia de l'Hospitalet de Llobregat catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Antigament pertanyia als Fatjó. Un membre d'aquesta família, el jurista Tomàs Fatjó i Marsal (1675-1729), austriacista durant la Guerra de Successió, es va exiliar el 1714 i probablement retornà a Catalunya després del Tractat de Viena (1725). El seu patrimoni passà a mans del seu net Tomàs d'Agustí i Fatjó, la filla del qual, Montserrat d'Agustí i Mena, es va casar amb el militar Manuel de Angulo y Ante, nascut a Popayán i que fou un dels promotors del Canal de la Infanta. El seu fill Isidor d'Angulo i d'Agustí (1812-1854) fou un economista agrònom i terraninent del Delta del Llobregat. El 1886, el Ministeri de la Guerra va comprar la casa i la finca de 8,5 hectàrees a la seva vídua Mercè Bertran i d'Amat per la quantitat de 75.000 rals de billó. Va ser destinada al cos d'artilleria fins al 1902, quan va passar a Dipòsit de Sementals d'Artilleria, que li va donar el seu nom popular. El 1994 s'hi va instal·lar una escola de capacitació agrària. El 2007 va ser cedida a l'Ajuntament de l'Hospitalet, i entre 2013 i 2014 les cavallerisses van rehabilitades com a escola bressol. Descripció Es de planta basilical amb coberta a dues vessants en el cos central i a una sola al costat esquerre. El costat dret presenta un terrat. A la façana principal s'obren tres obertures a la planta baixa i altres tres al primer pis, però la porta principal està situada al centre del primer pis i s'accedeix a ella mitjançant una escala doble. A les golfes s'obren dues finestres amb l'ampit motllurat. Totes les obertures, excepte les de la planta baixa, tenen la llinda i els brancals de carreus de pedra vista. La façana posterior és similar a la principal excepte a nivell de les golfes on s'obre una galeria de cinc arcs de mig punt. A la llinda de la porta del darrere hi ha la data de 1691. El 1886 es van construir unes instal·lacions annexes destinades a cuidar del bestiar de la caserna: quadres, infermeria veterinària, obrador per a ferrar, etc. Són edificacions d'una o dues plantes realitzades en maó pintat o arrebossat i cobertes de terrat o de teulada a doble vessant, com al mòdul de magatzem. Les obertures són d'arc de mig punt o d'arc rebaixat i es troben alguns elements decoratius com pilastres adossades als murs, frontons corbats als terrats, motllures llises a la part superior de les obertures, etc. Referències Vegeu també Casa Manuel de Figuerola Palau del Marquès de Castellbell Enllaços externs «Caserna de La Remunta». Arxiu Municipal de l'Hospitalet.
La Rierola (Manlleu)

La Rierola és una masia del municipi de Manlleu (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta quadrada amb tres crugies i teulada a quatre vessants. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana està orientada a migdia. Les parets exteriors són de pedra de riu fins a la primera planta i de tàpia a la segona, i estan arrebossades. L'accés a la casa es fa per l'entrada oberta a migdia. El sostre de la planta baixa és de volta catalana, excepte en el cantó nord-est, on és de bigues de fusta i on hi ha un arc que no es correspon amb la disposició actual i fa pensar que es van aprofitar aquests elements de l'antiga edificació. Al fons de l'entrada hi ha l'escala de pedra per accedir als pisos superiors. Al primer pis hi ha la sala, orientada a migdia, on s'obren les quatre portes d'accés a les habitacions principals. A la cara nord hi trobem el menjador i la cuina. Al segon pis hi ha quatre dormitoris, una sala d'estar, una sala central sota teulada, els graners i les golfes. Història El mas és situat al cantó de migdia del terme de Manlleu i pertany a la parròquia de Granollers de la Plana. En l'arxiu dels masos d'aquesta parròquia hi consta que el lloc ja era habitat amb diferents denominacions: "ad ipsa roca", al segle xi, Mas Barnús al segle xii, Roca Barnoya i Roca Sobirana. L'any 1850 s'hi va construir l'edifici actual. Referències
La Roca (Granera)

La Roca és una masia del terme municipal de Granera, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Sant Martí de Granera. Està situada a 608 metres d'altitud, en el sector sud-occidental del terme, a ponent del poble de Granera i a prop del límit amb Monistrol de Calders. És a migdia de la masia del Coll, a l'extrem de ponent de la Carena de la Roca. Està situada a l'esquerra del torrent de la Roca i a la dreta del Sot de Sant Martí. S'hi accedeix per camins rurals en bon estat tant des de Granera com des de Monistrol de Calders. Des dels pobles s'hi pot arribar pel Camí de Monistrol de Calders a Granera; a 1,1 quilòmetres de Granera, a les Vinyes, 700 metres abans i al sud-est de la masia del Coll i al nord-oest de les Roques de Caldat, surt un camí rural en estat irregular que baixa cap al sud, fent giragonses, per travessar el torrent de la Roca i pujar cap a la Carena de la Roca, travessant la Baga de la Roca i arribar a la masia en 1,2 quilòmetres. També s'hi pot arribar des de Monistrol de Calders per un altre camí: el que des de l'extrem meridional de la Urbanització Masia del Solà ressegueix aigües amunt el torrent de l'Om fins a l'extrem del terme, al sud de Pins Grossos, des d'on cal seguir cap a llevant travessant el torrent per pujar a la masia, que és a prop, perfectament visible, enlairada damunt del fons de la vall. Bibliografia Garcia-Pey, Enric. Granera: recull toponomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya - Societat d'Onomàstica, 2004 (Col·lecció "Monografies", 26). ISBN 978-84-393-6526-8. Rodríguez Lara, José Luis. «Granera». A: Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
La Torre de les Aigües (Dosrius)

La Torre de les Aigües és un edifici de Dosrius (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció És un edifici que conserva una estructura de masia del tipus II, amb l'ampliació d'un graner al pis alt del cos central. La resta d'elements no participen de cap estil; la distribució de les finestres, portes i balcons de la façana i l'aixecament d'una torre a un dels vessants de la teulada responen a modificacions i ampliacions posteriors (segle xix). En una de les façanes es manté una portalada emmarcada amb carreus i al costat un pont que uneix l'edifici amb la casa veïna. De sobre la torre hi havia un pluviòmetre que ja no es conserva. Actualment la casa està en molt mal estat. Part del sostre s'ha ensorrat. Història Aquest edifici fou utilitzat com a oficina i habitatges per a enginyers de l'explotació de les aigües de Dosrius. Fins a mitjan segle xix Dosrius era una zona d'aiguamolls. El 1860 es constituí l'empresa Palau, García i Cia que drenà la zona i construí un sistema de distribució a base de canals i un dic fins a Barcelona i Mataró. El 1867 l'empresa passà a ser propietat de la Companyia d'Aigües de Barcelona. Un cop finalitzades les obres, la "Torre" va ser abandonada. L'any 2011 Aigües de Barcelona va cedir l'edifici al municipi de Dosrius. Referències
La Tuta (Moià)

La Tuta és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Santa Coloma Sasserra. Està situada a l'extrem sud-oriental del terme municipal, a tocar del termenal amb Castellcir. És a prop i a migdia de les Coves del Toll, a l'esquerra del torrent Mal i al nord de les Roques Foradades.
La Vall (Castellterçol)

La Vall és una masia del terme municipal de Castellterçol, al Moianès. Està situada en el sector oriental del terme, ran mateix del termenal amb Castellcir, que passa a poca distància de la casa, pel seu costat de llevant. És a prop i a llevant de la carretera BV-1310, de Castellterçol a Castellcir, i a la dreta del torrent de la Vall Jussana. És al sud de la Casanova de la Vall. Hi mena des de Castellcir el Camí de la Vall. Enllaços externs La Vall en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
La Vileta (Castellcir)

La Vileta, anteriorment Llobet o la Vila, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada en el sector central-meridional del terme, a prop i al sud-est del Carrer de l'Amargura. És també molt a prop i al sud-est de la Codina, al nord-nord-est de Can Sants i a la dreta de la riera de Castellcir, a prop i al nord-oest del lloc on hi ha el Molí del Bosc. Passa per la Vileta el Camí del Molí del Mig del Bosc. És un mas documentat des del segle xiii, amb el nom de Vila, i apareix annex al mas Viver, actualment il·localitzat. Entre el mas de La Vileta i el de La Codina, hi ha la font de la Vileta, que brolla tot l'any. Referències Bibliografia Dantí i Riu, Jaume; Ruiz i Calonja, Joan. Castellcir : segles X a XVIII: origen i evolució d'un poble de la Catalunya vella. Barcelona: R. Dalmau, 1993 (Camí Ral, núm. 2). ISBN 84-232-0459-6. Rodríguez i Lara, Josep Lluís. Aproximació a la toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009, p. 311 (Camí Ral, núm. 30). ISBN 84-232-0735-8.