NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Eulàlia de Tapioles

Santa Eulàlia de Tapioles és una església del municipi de Vallgorguina (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Ubicada dins del Parc Natural del Montnegre i el Corredor i molt a prop del dolmen de Pedra Gentil, per arribar-hi, cal accedir per l'entrada al parc que hi ha a la carretera de Sant Celoni a Vallgorguina, a uns 2 km. d'aquesta vila. Descripció El conjunt arquitectònic de Santa Eulàlia de Tapioles està format per l'església, el cementiri i una casa. L'edifici religiós és d'una sola nau. Té la façana amb una porta i al damunt un ull de bou. Al costat hi ha un campanar de tres cossos, el primer quadrat, el segon amb arestes que formen un octògon i el tercer amb quatre obertures per a les campanes. El corona un cos de mitja esfera. Està tot en ruïnes. L'església actual és el resultat de les diverses reformes que ha sofert l'edifici al llarg dels segles. La part més antiga que es conserva és l'absis que probablement data del segle xii. La nau és de planta rectangular amb coberta de volta reforçada per quatre arcs torals de totxo. Presenta diferents moments constructius: el més antic correspondria al terç de la volta d'arc apuntat; el segon a la resta de la volta d'arc de mig punt, i l'últim als arc torals i la cripta. La casa que estava adossada al mur de migdia de l'església està en runes. Història L'antiga església de Santa Eulàlia de Tapioles havia estat una cel·la monàstica. Documentada des del 878 en una confirmació del rei franc Lluís el Tartamut que la vincula a la seu de Barcelona com a "cel·la de Sant Genís i Santa Eulàlia de Tapioles", prop de la vila de Pinells, el 986 fou confirmada al monestir de Sant Cugat. La capella, que era en ruïnes el 1373 fou reformada en època barroca, no obstant això conserva l'absis semicircular, bastit amb carreus tallats, de tradició i estructura romàniques. En un altre document del 1120 es fa referència a l'església de Sant Genís i Santa Eulàlia de Tapioles, però sense referència a cap comunitat. Possiblement al segle xi la va perdre. El 1373 el lloc era deshabitat però l'any 1850, Josep Pradell, propietari de la masia de can Pradell de la Serra va reformar l'edifici donant-li un caire barroc. Va construir el cementiri, el campanar i el coronament de perfil sinuós de la façana principal que actualment no es conserva. Així mateix va decorar els exteriors amb esgrafiats de motius geomètrics que similars els de la masia de can Pradell. Referències
Església parroquial de Santa Eulàlia de Ronçana

Església parroquial de Santa Eulàlia de Ronçana és una església del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Tot i que la seva tipologia respon a una capella romànica, no hi ha cap dada documental anterior al segle xvi, en què apareix a les visites pastorals. Durant aquest mateix segle deuria haver estat reedificada ho indica la data del 1568 de la portada, conservant la seva estructura romànica. És possible que part de la decoració interior, que quasi no es conserva, sigui del segle xviii, com ho indica la data del presbiteri de l'any 1727. Història La primera documentació de la parròquia és de l'any 932. L'any 1059 era una de les parròquies que formaven part de la baronia de Montbui. En un testament del 26 de juny de 1114 –transcrit 1124 a l'arxiu de Santa Anna– Pere Gibert fa una donació a l'església de Santa Eulàlia de Manzana. Apareix en molts altres documents, sense especificar exactament quan fou edificada. Es va reedificar l'any 1880, aprofitant la portada del segle xvii, trossos de mur i dues claus de volta. Sembla que era una església petita i es va ampliar molt. En diferents visites pastorals apareixen mencions a petites reformes: el 1626 es demana reparar la volta de l'altar major. El 1737 es demana blanquejar les parets interiors. La tradició diu que l'església vella seria prop de Can Brustenga. Referències Bibliografia ANGLADA I BAYÉS, Manuel i PLADEVALL I FONT, Antoni. "Santa Eulàlia de Ronçana". Dins El Vallès Occidental. El Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991 (Catalunya romànica, XVIII). ISBN 84-7739-271-4 GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-85180-14-3.
Santa Eulàlia de Serradell

Santa Eulàlia de Serradell era una ermita del poble de Serradell, al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Toralla i Serradell. Estava situada a ponent de Serradell, a l'extrem meridional del Serrat de Santa Eulàlia, prop d'on hi ha una torre de conducció d'energia hidroelèctrica. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Fe d'Organyà

Santa Fe és una ermita al terme d'Organyà. Està situada al cim d'una muntanya del mateix nom, la Muntanya de Santa Fe, que és la punta més oriental d'una de les carenes que es desprenen de la serra de Sant Joan que, d'est a oest, enllaça amb la serra de Carreu i uneix l'Alt Urgell amb el Pallars Jussà. L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És un edifici religiós d'una nau rectangular, força allargada per llevant (probablement per una reforma de 1880), coberta amb volta de canó. A migdia hi ha una porta de mig punt feta amb petites dovelles. En aquest mateix mur té les restes d'una construcció adossada de grans dimensions. L'aparell dels murs és de pedra, fet a base de carreus de mides diverses i disposats irregularment. La teulada és a doble vessant i conserva, en un dels extrems, un petit campanar d'espadanya d'un sol ull. Aplec A l'ermita cada any s'hi celebra l'aplec de Santa Fe, el dilluns de Segona Pasqua. És un aplec festiu en honor de la co-patrona de la Vila d'Organyà. Hi acudeix la gent de la població i també d'altres pobles de la rodalia com el Vilar de Cabó, ja que aquesta santa i la seva ermita gaudeixen d'un afecte, devoció i estima fora del normal. El dia de l'aplec s'hi diu missa i s'hi canten els goigs en un acte conjunt que és dels més emotius pel gran nombre d'assistents. En acabar l'ofici religiós es reparteix el tradicional pa beneït, que és sufragat pel consistori d'Organyà. Història L'ermita apareix esmentada l'any 1075 en què Guitard Isarn donà a la seva muller Gebelina diverses propietats a la vall de Cabó, el límit de les quals, per ponent, era "Sancta Fide vel in roca Aguda sive in ipso grad de Fenestras". En l'acta de consagració de l'església de Santa Maria d'Organyà, del 1090, entre els béns confirmats consta l'ermita de Santa Fe. L'ermita fou reformada vers l'any 1880, amb l'allargament de la seva nau, i ocasionalment hi ha culte. Referències
Santa Fe de Fontsagrada

Santa Fe de Fontsagrada fou una església romànica en el poble de Fontsagrada al terme municipal de Gavet de la Conca, dins de l'antic terme de Sant Serni. Indirectament surt esmentada el 1175 (villa Sancte Fidis, per a denominar Fontsagrada), però no es té cap document directe sobre l'església fins al 1758, quan surt esmentada com a sufragània de Santa Maria de Vilamitjana, i hi és descrita com a capella sense fonts baptismals. Tot i que l'església actual segueix una orientació de ponent a llevant, com les romàniques, res del que és visible en l'actualitat ens remet a un temple gaire antic. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Fe de Fontsagrada", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
Santa Fe de Valldeperes

Santa Fe de Valldeperes és una església a Valldeperes, antiga quadra del municipi de Navars (Bages), però alhora és més a prop de la vila de Cardona que del seu propi cap municipal. Aquest immoble forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Arquitectura Santa Fe de Valldeperes és un edifici d'una sola nau, amb un transsepte on s'acullen dues capelles amb retaules, i un absis orientat a llevant. Al transsepte sud de l'església hi ha el retaule barroc de Sant Isidre i al nord hi ha el retaule barroc-neoclàssic de la Mare de Déu del Roser. La porta principal, orientada a migdia, té una llinda amb la data 1658. Sobre la porta, una finestra d'esqueixada rematada amb un senzill arc apuntat. Corona la façana un gros campanar d'espadanya de dos ulls. Al mur de llevant, al costat de l'absis hi ha un altre porta, orientada a la masia del Sunyer de Valldeperes, masia veïna a l'església. Notícies històriques El topònim Valldeperes ja és esmentat en la documentació medieval, relacionat amb les possessions de Castelladral i el Mujalt. El fogatjament del 1365-70 consigna dins la vegueria de Manresa "Castell edral e vall de peres, d'en Pere de Vilalta, cavaller, XLIIII fochs". Lluís de Peguera a "Pràctica, forma i estil..." l'any 1632 estableix a Valldeperes entre els llocs que són del rei dins la vegueria de Manresa. Prop de l'església s'ha trobat moneda cardonina, en concret una pellofa pertanyent a l'església. Referències Enllaços externs «ESGLÉSIA DE SANTA FE DE VALLDEPERES». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juny 2012].
Santa Helena de Claret

Santa Helena de Claret, és una capella d'època romànica situada en el poble de Claret, al terme municipal de Tremp (Pallars Jussà). Està situada uns 200 metres al nord del poble, en el cim d'un turó, que la fa destacar en el paisatge. La falta de documentació sobre aquesta església fa que, per la seva fàbrica, s'hagi de catalogar com una obra romànica, però per l'advocació ha de ser forçosament tardana. Deu ser una obra del segle xiii. És d'una sola nau, sense absis diferenciat, cobert amb volta de canó de perfil apuntat. L'aparell és irregular, i tota l'obra palesa un edifici rústec i tardà. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa, "Santa Helena de Claret", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BOIX, Jordi. "La Terreta. Sapeira", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9 ROCAFORT, Ceferí. "Tremp", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Provincia de Lleyda. Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín, després del 1900.
Santa Llúcia d'Aravell

Santa Llúcia d'Aravell és una antiga capella romànica del veïnat d'Aravell, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Les restes es troben en un bosc a tres quilòmetres a l'oest d'Aravell. Descripció És un edifici molt transformat i en estat totalment ruïnós, que consta d'una sola nau coberta amb volta de canó de perfil rebaixat, de la qual només en resta un fragment proper al mur de llevant. Aquest mur, que tanca l'obertura de l'absis semicircular, és del mateix ample que la nau i devia constituir la capçalera original de l'edifici. El mur sud de la nau, i en menor mesura, el mur nord, presenten evidències d'haver estat reformats. L'única finestra conservada, de doble esqueixada, se situa a la façana sud, prop del mur del presbiteri. A la mateixa façana es troba la porta d'accés, totalment desfeta. L'edifici és construït amb un parament de reble, molt irregular, i lligat amb fang, amb abundants restes d'arrebossat de calç. Història La capella és esmentada en la visita pastoral de 1758 i en el Pla Parroquial del Bisbat d'Urgell de 1904 com a capella -pública- de Santa Llúcia del terme d'Aravell, annexa a l'església parroquial d'Adrall. Referències
Santa Llúcia de Casa Aytés

Santa Llúcia de Casa Aytés és la capella particular de Casa Aités, en el poble d'Enviny, del terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a Casa Aytés, dins del poble d'Enviny, a la seva zona central-oriental. Actualment (principis del segle XXI) és en ruïnes. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Senzilla construcció de planta rectangular amb capçalera a ponent i porta a l'est, per damunt de la qual s'obre una petita roassa. La façana es troba coronada per una espadanya d'un sol arc i els murs laterals presenten contraforts a l'exterior. Actualment la coberta es troba ensorrada. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Llúcia de Casa Aytés en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Llúcia de Renau

Santa Llúcia de Renau és una església al municipi de Renau (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local.S'hi conserva una imatge de la Mare de Déu del Lloret, reproducció de la talla gòtica provinent del Santuari de Mare de Déu del Lloret. La pintura de l'interior sembla l'original. S'hi conserva una creu processional de plata (potser la documentada a Peralta el 1677) del segle XVI-XVII. La primera capella del costat de l'epístola guarda una Mare de Déu del Roser del segle XVI-XVII, utilitzada per portar en processó. Aquesta església té una nau i dues capelles laterals. La central està coberta amb volta de canó (amb arcs torals i llunetes) que recolza sobre una cornisa clàssica, trencada només al fons del presbiteri (que ocupava, fins al 1936, un retaule de Bonifàs) poligonal, cobert amb volta de quart d'esfera amb llunetes. Als peus de la nau hi ha un cor elevat sobre un arc escarser. La façana, molt simple, està centrada per una porta amb llinda, una petita rosassa i un ull de bou. Al costat esquerre, s'alça el petit campanar, quadrangular, potser posterior (1858 ?). L'actual església de Renau (1749-1756), substituí una d'anterior, que no se sap si era al mateix indret. Un acord de 1746, per fer l'església més gran, fa pensar que l'edifici actual podria ser una ampliació del vell. A les despeses de l'obra, hi contribuïren els veïns i el senyor comanador. Abans de 1936, l'església de Renau tenia un retaule major (1768-71), dedicat a Santa Llúcia, obra de Francesc Bonifàs, i tres més laterals -del Roser (1790), de Sant Cristòfor i Sant Isidre (1768-71) i de la Puríssima (segle xviii)- del mateix autor. Un altre altar lateral -amb les Ànimes del Purgatori i de la Mare de Déu del Carme (1768)- era obra de Josep Valls de Tarragona. Referències Enllaços externs «Santa Llúcia de Renau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Llúcia de Tragó

Santa Llúcia de Tragó és un monument del municipi de Peramola (Alt Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local. És l'església parroquial de Tragó i de Nuncarga. Descripció Església d'una sola nau amb capçalera trilobulada, amb un absis central i dues absidioles. La nau és coberta amb volta de canó reforçada per arcs torals que arrenquen de pilastres adossades als murs. A ponent hi ha un espai que sembla un cor o tribuna elevada que és un element singular en l'arquitectura d'aquesta època. Al centre de cada absis hi ha una finestra de doble esqueixada. A la façana de ponent hi ha una altra finestra de les mateixes característiques. La porta s'obre a la façana sud, amb un arc adovellat. El campanar d'espadanya, d'un sol ull, és situat a la façana de ponent i sembla d'època posterior a la construcció de l'església. La capçalera presenta decoració d'arcuacions llombardes entre lesenes. Les parets de la nau estan sobrealçades i es conserven lloses del ràfec de la primitiva coberta que sobresurten de la paret. L'aparell és de carreus petits i regulars, col·locats formant filades. Les absidioles abracen les cantonades del cos de la nau. Es tracta d'una mostra de romànic llombard propi del segle xi. Història Les referències històriques sobre l'església de Santa Llúcia de Tragó són mínimes. A la relació de la dècima del bisbat d'Urgell de 1279, dins del deganat d'Urgell, hi figura l'església de Drago. Aquesta església ha estat sota diferents advocacions al llarg del temps. Inicialment havia estat dedicada a Santa Maria del Pla de Tragó, a inicis del segle XX n'era titular Nostra Senyora del Roser. Havia estat església parroquial i tenia com a annexes Sant Nicolau de Nuncarga i Sant Climent de Cal Sala de Nuncarga. Actualment és sufragània de l'església parroquial de Peramola. Fou restaurada durant els anys 80 del segle xx. Referències «Santa Llúcia de Tragó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012]. Enllaços externs «Santa Llúcia de Tragó». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Kostel svaté Lucie (Tragó)

Kostel svaté Lucie, katalánsky Santa Llúcia de Tragó, je románská stavba v obci Peramola. Byl postaven v 11. století a restaurován v 80. letech 20. století. Popis Chrámová loď má laločnaté zakončení s centrální apsidou a dvěma postranními. Je pokryta valenou klenbou vyztuženou oblouky, které spočívají na pilířích ve zdech. V centru každé apsidy je dvojité okno. Na západní straně je další okno se stejnými vlastnostmi. Přední dveře, obloukového tvaru, se otevírají na jih. Zvonice se nachází na západním průčelí a byla pravděpodobně dodatečně přistavěna. Je španělskou kulturní památkou lokálního významu. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Santa Llúcia de Tragó na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svaté Lucie na Wikimedia Commons
Santa Magdalena d'Esplugues

L'església de Santa Magdalena és un temple parroquial d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat), catalogat com a bé cultural d'interès local. Forma part del conjunt del carrer de l'Església i plaça del Pare Miquel. Història El 1059 està documentada l'existència d'una església en aquest lloc, un alou del monestir de Sant Pere de les Puel·les, que el 1103 va ser consagrada com a parròquia. A petició del rector mossèn Antoni Godó, el 1503 hi va tenir lloc una reforma i ampliació, dirigida pel mestre de cases Lluís Dutasca, amb la construcció del campanar i una nova rectoria. El 1844, va començar una nova ampliació amb la cessió per Francesc Tomàs, a canvi d’una casa nova, de Can Majoral i els horts que tenia al davant i que arribaven fins a Can Pi. Les obres, dirigides per l'arquitecte Josep Simó i Fontcuberta van durar fins al 1864, i suposaren la construcció d'una nova façana i campanar, el baptisteri i dues capelles laterals per banda. El 1925, Pau Gelabert, propietari de Can Pi, va cedir un tros de l'era per a la construcció de la capella del Santíssim, que sobresurt del perímetre rectangular de l'església. El 1936, amb l'esclat de Guerra Civil (1936-1939), el temple va ser cremat i van desaparèixer el retaule neoclàssic de l'altar major i la resta d'imatges, excepte la de la Mare de Déu de Gràcia (1683), que va ser amagada i salvada, i també es va perdre l'arxiu parroquial. Un cop acabat el conflicte, l'arquitecte municipal Climent Maynés en va dirigir la reconstrucció. El 1941 s’instal·laren unes noves campanes de la foneria Barberí (Olot), i el 1944, el presbiteri va ser ampliat amb una tramada. Descripció És un temple de nau única amb capelles laterals construïdes entre els contraforts. A la façana s'obre una rosassa de vidres acolorits. Porta amb llinda i un timpà de mig punt. Al costat esquerre s'alça el campanar, quadrat, amb quatre finestrals de mig punt, amb l'esfera del rellotge davant i un cimal de ferro per sostenir les campanes. L'obra és tota de maçoneria. Referències Vegeu també Cementiri Vell d'Esplugues de Llobregat
Santa Llúcia de la Vileta

Santa Llúcia de la Vileta és una església romànica de la caseria de la Vileta, pertanyent a la parròquia de Claramunt, del municipi de Tremp (Pallars Jussà). L'església és d'una nau, coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals que arrenquen de pilastres adossades al mur. La capçalera original ha desaparegut i ha estat substituïda per una testera plana. És possible que originalment tingués un absis semicircular del qual només es conserva l'arc presbiteral. La porta original estava situada al mur nord i era d'arc de mig punt però actualment està tapiada i queda amagada per un cor que es va afegir posteriorment. Actualment, la porta d'entrada es troba a la façana de ponent i és d'arc de mig punt; en aquest mateix mur també s'hi troba una finestra d'una sola esqueixada. L'aparell constructiu és format per carreus de pedra de diferents dimensions però disposats en filades regulars. L'interior està arrebossat i decorat amb pintures murals. El lloc de la Vileta apareix esmentat l'any 1241 per la venda d'uns alous allà a favor del monestir de Sant Pere de Tercui, però no es té cap notícia històrica d'aquesta església. Referències
Santa Magdalena d'Ulldemolins

Santa Magdalena, anomenada la Catedral del Montsant, és una ermita al municipi d'Ulldemolins (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Santa Magdalena va ser fundada per Fra Llorenç Julià. Els plans són obra de Jaume Amigó, el mateix arquitecte que havia fet l'església parroquial de Sant Jaume, el qual el va prendre com a model. L'edifici es bastí cap al 1579 i pel mateix temps es construí una casa a l'ermità. Es va intentar instal·lar un convent el 1579 però el poble no ho va autoritzar. Entre 1587 i 1599, la capella fou abandonada per ordre de l'arquebisbe, fruit de les disputes entre el municipi i la cartoixa d'Escaladei per l'ermita i les terres que l'envolten. En aquest temps va quedar molt malmesa. Reoberta al culte, l'ermita s'enriquí amb retaules durant el segle xviii que van ser destruïts el 1936. Edifici d'una sola nau amb tres capelles a cada costat i presbiteri separat per un arc triomfal. D'un fris arrenca la volta, de mig punt amb llunetes. Sobre les capelles laterals corre una galeria. Sota el presbiteri hi ha una cripta que s'obre a una galeria excavada a la roca al final de la qual hi ha una estança. La façana, renaixentista, presenta una gran porta amb volta de mig punt emmarcada per dos parells de pilastres que suporten un frontó dalt del qual es troben dues pilastres més que emmarquen un rosetó i suporten un frontó triangular trencat amb una fornícula al mig. El conjunt és rematat per un campanar d'espadanya d'un sol cos. Referències Enllaços externs «Ermita de Santa Magdalena». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Santa Magdalena de Serramitja

Santa Magdalena de Serramitja és la capella de la casa de Serramitja, del terme municipal de Moià (Moianès, Bages). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella petita d'una sola nau amb absis poligonal, encarada a migdia. Portal de pedra rectangular amb llinda també de pedra damunt del qual hi ha una fornícula, avui buida. La coberta de teula és a dues aigües. A l'altura del transsepte hi ha una capella lateral (costat occidental) construïda entre dos contraforts. A llevant de l'edifici i adossat al mateix, hi ha una casa de pagès de construcció posterior. El conjunt és coronat per una espadanya de reduïdes dimensions. La llum la rep des d'un òcul circular de pedra situat tot just per damunt de la fornícula. Història L'existència de la capella de Santa Magdalena és datada des del segle xiii. L'any 1288 Elisenda de Vilarjoan fa en el seu testament un llegat per aquesta capella. L'any 1419 Pere Joan Codony i la seva muller Caterina feren donació als vicaris de Moià. En aquell segle comença a tenir un ermità que encara hi era l'any 1749, segons documents de Vic. L'edifici actual fou aixecat el segle xviii aprofitant possiblement les estructures de l'edifici anterior. Referències