NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ajuntament de Crespià

L'Ajuntament de Crespià és una obra de Crespià (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta quadrangular desenvolupat en planta baixa i pis. Les parets portants són de maçoneria, amb carreus a les cantonades de l'angle nord-est, on hi ha la part més antiga de l'edifici. La coberta és de teula àrab a dues vessants. L'accés des del carrer Major es realitza per l'antiga capella de l'hospital, amb una porta dovellada en forma d'arc de mig punt. Capella de santa Llúcia Petita sala de planta quadrada i coberta amb volta de quatre punts, amb nervadures de pedra motllurada, que s'uneixen a la part central amb un medalló de pedra. Les parets són de maçoneria i la volta és enguixada. L'accés des del carrer presenta una petita porta amb dovelles de pedra en forma d'arc de mig punt i dues finestres laterals emmarcades per carreus. La sala es troba emplaçada a l'angle nord-est de l'edifici de l'antic hospital de Crespià. Història De l'antic hospital queda una bonica sala gòtica, la Capella de Santa Llúcia i una modesta espadanya de rajol al capdamunt de la façana. La resta de l'edifici forma part de l'Ajuntament, dispensari i casal del poble. L'hospital ja existia l'any 1208 segons es dedueix del llevador fet el 1703. El 18 d'agost de 1845 arrenda a l'Ajuntament una habitació pel mestre del poble. En la segona meitat del segle xviii es feren diverses obres a l'edifici. Per manament del bisbe Tomàs de Lorenzana (1780) s'estableix que els administradors siguin el rector, un pagès i un menestral i que la durada del càrrec no sobrepassi els dos anys (1825). El 20 de maig de 1855 l'hospital de Crespià és afectat per la desamortització. Referències
Molí de Sant Julià del Llor

El Molí de Sant Julià del Llor és una obra de Sant Julià del Llor i Bonmatí (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici quadrat i aïllat de dues plantes i coberta de doble vessant amb el carener paral·lel a la façana que compta amb unes construccions annexes i properes (magatzem, bassa i corts), Està situat prop del carrer Vell i té la façana principal orientada cap a sud-est. A tocar de la casa passa un rec que prové de més a munt del pont medieval, proper al molí. La planta baixa conté l'antiga bassa de recollida d'aigua, la sortida d'aquesta i una entrada, sota una terrassa del primer pis, amb una taula feta d'una pedra de molí. L'entrada principal té una porta amb llinda de fusta. El primer pis conté diverses finestres emmarcades de còdol rierenc, material constructiu bàsic i tradicional d'aquestes contrades. Hi ha una mena de terrassa que es recolza amb un pilar quadrat de rajols. La teulada ha estat reformada durant el segle xx. Hi ha una xemeneia coberta a quatre vessants. Els elements d'interès d'aquest edifici són la volumetria, la tipologia original i la séquia amb el rec. Història Es tracta d'un antic molí dels molts que existiren a l'actual terme municipal de Sant Julià del Llor i Bonmatí. El més antic dels quals és el Molí del Llor, documentat del segle xv i modificat i renovat a finals del segle xix. Actualment es tracta d'un habitatge en desús, amb coberts varis annexos i horta i bestiar per a ús domèstic. L'activitat dels molins, actualment desapareguda, com moltes de les seves restes arquitectòniques, fou bàsica en l'economia de la zona de Sant Julià del Llor i Bonmatí fins al segle xx. Per tant, Bonmatí fou, no fa tant, terra de molins i moliners. Eren uns molins fariners que durant segles van tenir un paper fonamental en el desenvolupament de la vida, bàsicament agrària, del poble. No és estrany, doncs, que les arrels de Bonmatí estiguin simbolitzades tant a l'escut municipal com al monument dedicat a Manuel Bonmatí de Cendra, per una pedra de molí. També són tradicionals, en aquest cas, els molins paperers, documentats des del segle xviii (amb el cognom Torras), abans que els Torras s'establissin a la Colònia com a paperers el 1903. Segons Benet Valentí i Guitart (1922-2005), recopilador de la història del poble i “bonmatinenc de soca-rel”, els molins tradicionals de l'àrea de Sant Julià del Llor i Bonmatí són els següents: El molí del Llor, el molí de l'Enric, el molí del carrer vell de Sant Julià, el molí de Can Llorà petit i el molí de Calders (Molinot). Referències
La Rovira (Sant Julià del Llor i Bonmatí)

La Rovira és una masia de Sant Julià del Llor i Bonmatí (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La masia actual és fruit de diverses intervencions constructives efectuades en diferents moments històrics. Així, en primer lloc, tenim el que seria l'edificació primigènia, que consta de dues plantes i coberta amb una teulada a una sola aigua de vessant a lateral, coronada amb un ràfec format per una filera de teula. La planta baixa destaca el portal adovellat d'accés, d'arc de mig punt amb unes dovelles de pedra de mida mitjana i ben escairades. En les dues dovelles centrals de la volta, es llegeix la data de 1671. Pel que fa al primer pis, destaca especialment una finestra amb permòdols, sobre la qual es poden contemplar les restes vivents d'una finestra, que actualment està tapiada. Posteriorment, en un segon moment constructiu, es va procedir a l'ampliació del cos primigeni als dos costats. Així, per una banda, es va procedir a una prolongació natural del mateix edifici primigeni. D'aquest afegit cal destacar sobretot el petit portal adovellat d'accés d'arc de mig punt constituït per unes dovelles bastant matusseres. Un portal d'accés que al mateix temps es troba cobert per un porxo, el teulat del qual indica que és de factura bastant recent. Mentre que per l'altra, es va construir un cos adossat perpendicularment, que consta de dues plantes, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a lateral i coronat amb un ràfec format per una filera de teula. A la planta baixa, trobem una obertura rectangular de rajola. Al primer pis, s'observa una finestra rectangular equipada amb llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra ben escairats i ampit treballat. A la llinda trobem gravada una inscripció de difícil interpretació, però on es pot llegir la data de 1671. Pel que fa als materials, predomina la pedra, concretament els còdols de riu sense desbastar i treballar, que acaparen tot l'espai físic de l'immoble. Trenca aquest ritme compositiu la pedra nummulítica, localitzada en parts puntuals com ara les dovelles del portal d'accés o les dues finestres del primer pis. Referències
Ca l'Iborra

Ca l'Iborra és una obra noucentista de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Torre de planta, pis i golfes amb coberta a quatre vessants. La façana principal composta a partir d'un eix de simetria central, presenta un porxo d'accés amb pilar de secció quadrada d'ordre clàssic que sostenen una barbacana. Als extrems del porxo se situen dues estàtues femenines i dos finestrals a cada banda. Al primer pis tres finestrals amb arc de mig punt sobre l'eix de simetria i dues laterals. A les golfes set obertures rectangulars. A la façana de ponent hi ha un annex de planta baixa amb terrassa. Les quatre façanes mantenen el mateix eix compositiu amb la presència d'un sòcol de pedra a la planta baixa, la situació i composició de les obertures i el color de l'estucat de les façanes. Destaca el ràfec de la coberta suportat per mènsules de fusta amb enteixinat. Referències
Cal Marial (Sant Vicenç de Montalt)

Cal Marial és una obra eclèctica de Sant Vicenç de Montalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa aïllada amb coberta a dues aigües, té una planta baixa i dos pisos. La composició de la façana és eclèctica. Vorejat per un ampli pati, limita amb la carretera amb un mur de contenció que protegeix unes de les terres més espectaculars del Maresme. La porta d'entrada té un porxo al davant a manera de galeria i, a sobre, un gran terrassa. La coberta s'acaba amb un ràfec rematat amb una bola de ceràmica. Criden l'atenció els dos rellotges de sol que ornamenten la façana. Referències
Torre de Can Valls

Torre de Can Valls és una torre de defensa de Sant Vicenç de Montalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Torre de defensa de planta circular. Estava adossat a l'edifici del convent. La porta i les finestres que té són petites. Està coronada amb merlets que en general s'han conservat en molt bon estat excepte a la banda enderrocada per Núñez y Navarro. Formalment compleix amb la tipologia habitual de les torres del segle xvi. A partir del segle xvii es va reformar, ja que els matacans voltegen tot el terrat. Les altres característiques d'aspecte més tècnic fan referència, per exemple, a la porta d'entrada, que està situada a una certa alçada, per a una millor defensa o com les torres eren en general amb baixos i de dues plantes comunicades per una escala de cargol, amb graons i volta de pedra -més endavant es farien amb rajoles-. Per a la construcció d'aquestes torres s'empra la pedra i el morter de calç. Història Aquestes torres durant els segles xvi i xvii servien de defensa contra els corsaris del Mediterrani, però després del segle xviii, els monarques les destruïren, perquè no foren utilitzades contra ells. Referències
Torre de Montagut

La Torre de Montagut és una torre de telegrafia òptica en desús de Santa Susanna (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Torre quadrada situada a la muntanya del mateix nom, que divideix els termes de Malgrat de Mar i Santa Susanna. És la torre número 213 del ramal de la línia civil de telegrafia òptica de València a Tarragona, Barcelona i la Jonquera, i connectava amb les torres de Puigmarí i de Calella. S'utilitzaven per transmetre informació d'un punt a un altre a través dels senyals òptics, abans de la introducció del telègraf. Està realitzada amb pedres irregulars i les obertures, que tenen forma rectangular, i el ràfec estan fets amb maó. Té la base lleugerament atalussada. Devia estar arrebossada. Es pot veure des de Calella i Blanes, on a la torre del Castell de Sant Joan hi havia instal·lat un aparell òptic també depenent de les línies telegràfiques generals de l'Estat. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències
Can Coll (Vilassar de Dalt)

Can Coll és una casa de Vilassar de Dalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici civil; es tracta d'una casa formada per quatre cossos adossats de diferents alçades. Les seves façanes no estan a la mateixa línia però formen un conjunt unitari. Els tres cossos principals estan coberts amb teulades de dos vessants i carener paral·lel a la façana; el cos lateral dret, té baixos, galeria porxada amb arcs de mig punt, i un sol vessant. Malgrat la construccions dels cossos no són coetànies, presenten un caràcter bastant homogeni: totes les finestres tenen fets la llinda, els brancals i els ampits amb carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici. Conserva el portal rodó adovellat. Tot el conjunt està arrebossat i esgrafiat, amb sanefes sota la cornisa i resseguint la línia dels carreus. Al mur exterior que dona al carrer hi ha una tribuna o galeria amb arcs de mig punt de factura posterior i quatre arquets a les golfes. Referències
Can Tarrida (Vilassar de Dalt)

Can Tarrida és una casa de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici civil, es tracta d'una casa amb planta lleugerament rectangular que s'aixeca, pràcticament, amb forma de cub. El conjunt està format per una planta baixa, dos pisos i un terrat transitable, al mig de la qual sobresurt una torre llanterna. S'hi accedeix per una avinguda flanquejada, a la banda esquerra, per un gran mur i unes torres circulars de maçoneria, que permeten superar els desnivells del terreny. Els elements arquitectònics són bastant heterogenis: alguns d'ells són de tipus neogòtic, com la sèrie de finestres del pis superior; d'altres són d'estil més neoclàssic, com l'ornamentació de les altres finestres; i uns tercers són de tipus modernista, com les línies sinuoses del petit mur de tancament del terrat. Fins i tot, es podria dir que hi ha elements que donen un cert aire afrancesat al conjunt, com la mansarda recoberta amb pissarra que forma la base de la torre llanterna central. Sobre la façana destaca un mirador o boínder. Història L'actual construcció s'aixeca sobre una casa antiga: la primera reforma important fou realitzada l'any 1905-10, i després, el 1927-29. L'actual construcció fou manada realitzar per Enric Tarrida. Referències
Pati de l'Abadia (Breda)

El Pati de l'Abadia és una obra de Breda (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Conjunt d'edificacions (el que havien estat la residència dels abats, ara habitatges) disposades entorn d'un pati central, situades al nucli urbà de Breda, a les que s'hi arriba des del carrer del Corredor Negre i des del Carrer Prat. La façana que dona al carrer del Prat ha estat molt modificada degut a l'adequació de l'edifici en pisos (té una estructura de planta baixa i tres pisos). Es conserva, però, la porta d'entrada al Pati de l'Abadia, en arc de mig punt format per dovelles, sobre el qual hi ha un escut de pedra de l'abat Miquel Sampsó I (constructor de la Casa de l'Abadia) protegit per un trencaaigües també de pedra, i que tornem a trobar a l'interior del pati. Del pati, en destaquen els següents elements: Entrant des del carrer del Prat, a l'esquerra trobem, a la planta baixa, un mur en el qual s'endevinen uns arcs que en algun moment donat haurien estat tapats, però que haurien format una porxada. Al pis, una galeria de fusta sostinguda per cartel·les, i coberta per un teulat a un vessant, sostingut per columnes de fusta, i que condueix al que fou la capella de l'Abat. A davant nostre, una altra entrada en arc de mig punt, que permet accedir al Pati de l'Abadia des de l'actual Corredor Negre, on hi havia hagut el claustre del monestir. Just sobre aquesta entrada, s'hi ubica la capella particular de l'abat. Destaca al primer pis, una finestra geminada en arcs trevolats, separats per una fina columna amb un capitell; i una finestra en arc conopial amb arquets, a l'extrem dels quals hi ha uns rostres, suportat per dues motllures amb decoracions de flors a les impostes. Al costat dret, una escala (a la qual hi ha un antic pou adossat) que dona accés al primer pis, a través d'una porta en arc de mig punt format per dovelles, sobre el qual tornem a trobar un escut de l'abat Miquel Sampsó I, igual que a la porta d'entrada que hi ha al Carrer Prat. Aquest escut conté una inscripció: "Estote parati" ("Estigueu a punt"), extreta de l'Evangeli. D'aquesta façana destaca, a part de l'escut, una finestra amb tres obertures en arc trevolat, separades per dues fines columnes. També destaca el ràfec de la teulada (a doble vessant) d'aquest sector, ja que les encavallades de fusta tenen formes d'animals monstruosos. Història Aquestes dependències monacals es construïren entre els segles xiv i xv. Sunyer fou el primer abat del monestir i Isidre Josep de Santacreu i Areny el darrer, a causa de la Desamortització del 1835. L'escut que presideix la porta d'entrada al pati és de l'abat Miquel Sampsó I (1461-1507), que construí la Casa de l'Abadia. L'any 1968 s'enderrocaren algunes construccions que hi havia a l'interior del pati i tot el conjunt es rehabilità el 1980. Referències
Molí d'en Bosch

El Molí d'en Bosch és una obra de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Molí fariner, situat als afores del nucli urbà de Breda, al costat de la Riera de Breda, on s'hi arriba prenent un trencall que hi ha al costat esquerre, abans de trobar el trencall que porta a Can Bosc, a la carretera Breda-Riells. L'edifici però, es troba al terme municipal de Riells i Viabrea. L'edifici, en desús i en avançat estat de degradació (no té teulada, cosa que comporta una degradació de l'edifici), presenta una estructura en forma d'L, i consta de planta baixa i pis. Totes les obertures, tant les portes de la planta baixa com les finestres del pis, són en arc de llinda (excepte el portal de la planta baixa que es troba just al costat de l'angle de l'estructura en forma d'L, formant part del costat llarg d'aquesta estructura, que té arc rebaixat). Algunes de les obertures estan protegides per reixes de ferro forjat. Algunes obertures, quan l'edifici es va abandonar, van ser tapades amb maons. Les façanes de l'edifici, estan arrebossades, tot i que la deixadesa de l'edifici deixa veure els brancals i les llindes d'algunes obertures, que estan fetes de maons disposats en sardinell. A la part posterior del molí, hi ha la impressionant bassa, feta de maons. L'aigua hi arribava a través d'un rec que recollia l'aigua de la Riera de Breda, i entrava a l'interior del molí a través de dues obertures en arc de mig punt. Al davant del molí, hi ha una petita construcció també sense teulada i en procés de degradació, amb les obertures en arc de llinda. El Molí d'en Bosch apareix documentat al Registre de planejament urbanístic de Catalunya Es pot trobar localitzat al mapa: "Les ruïnes del Montseny". Referències
Ca l'Argemí (Breda)

Ca l'Argemí és una obra gòtica de Breda (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa entre mitgeres, situada al nucli urbà. Habitatge que consta de planta baixa i pis, i que conserva els elements originaris més interessants. Façana arrebossada i pintada de color rosa. A la planta baixa, porta amb llinda de pedra amb un escut esculpit que té a dintre la silueta d'una sabata (simbolitzant l'ofici de sabater) i una data: 1558. Al pis, a sobre de la porta hi ha una finestra gòtica amb arc conopial. Història L'any 1595 el carrer Nou tenia unes 13 cases, però no constava com a carrer Nou, sinó que Mn. Pere Cervià l'anomenava carrer Major i incloïa el dels Còdols i St. Pere, El primer document en el que apareix amb l'actual nom és de l'any1608 i diu: “in vico dicto Lo Carre Nou”. Hi ha un plànol del 29 de juny de 1836: “Croquis del Pueblo y defensas de San Salvador de Breda” on hi apareix el carrer nou, i és el plànol més antic que conserva Breda. Referències
Cafè de Dalt

Cafè de Dalt és una obra eclèctica de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquesta casa està situada en el centre històric de Castellterçol. És una casa entre mitgeres que consta de planta baixa, pis i golfes. La façana és de composició simètrica però resta inacabada. Els elements formals com el trencaaigües, els ràfecs, les motllures i les mènsules són propis del llenguatge eclèctic. Referències
Cal Pau (Argentera)

Cal Pau és una casa amb elements renaixentistes i barrocs de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La casa pairal és un edifici aïllat en el nucli dispers d'Argentera, agregat de Vilanova de Meià. Es tracta d'una casa de planta quadrangular, amb planta baixa, primer pis i golfes, amb diverses edificacions properes com un corral i un cobert. L'edifici, de probable origen medieval, compta amb notables refaccions, afegitons i reformes al llarg del temps. S'observen, però, alguns elements que són una mostra d'aquesta dilatada evolució arquitectònica. La porta, adovellada amb arc de mig punt, compta amb la inscripció "1723" a la clau, així com el nom "Can Pau". Per altra banda i probablement com a elements més antics, s'observen a la façana com a mínim dues finestres tapiades,amb marc de blocs escairats regulars. En algun dels casos estan substituïdes per noves finestres modernes i/o subactuals. Els paraments de la zona propera a la porta estan compostos per carreus regulars ben ordenats, mentre que la resta de paraments són més heterogenis i tenen una disposició desordenada. Alguns trams de paret es troben arrebossats. La teulada, a dues vessants, està coberta per teula. Història No hi ha dades històriques relacionades amb la casa pairal de Can Pau, no obstant a la clau de dovella hi ha la data "1723". Referències
Ajuntament de Castelló de Farfanya

Ajuntament de Castelló de Farfanya és una casa consistorial historicista de Castelló de Farfanya (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici d'estil neorenaixentista de dues plantes. Ostenta a la part superior tretze finestrals arquejats, de mig punt. Al mig de la façana hi ha tres balcons de ferro forjat i al mig d'ells, l'escut en relleu de Castelló mostrant les tres torres. L'entrada és en arc de mig punt. A la porta hi ha fixada una cana, mesura de longitud antiga emprada pels comerciants en dies de mercat. Història El 1328 el comtat d'Urgell, amb Castelló de Farfanya, pertanyia a l'Infant Jaume que atorgà a la vila un règim municipal de govern semblant al de la Paeria de Lleida. El seu successor Pere d'Urgell feu edificar l'església de Santa Maria. La construcció original de l'edifici de l'ajuntament segurament deu datar d'aquesta època, tot i que l'actual sigui posterior. Referències
Estació de Carrilet (Menàrguens)

L'Estació de Carrilet és una obra noucentista de Menàrguens (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'estació del carrilet de Menàrguens es troba als afores del nucli, a uns 40 m al nord de la carretera local que enllaça amb el nucli de Térmens i pròxima a l'edifici ara abandonat de l'antiga companyia sucrera. Es tracta d'una senzilla edificació de planta rectangular, amb construcció de maons a les cantonades i eixos estructurals i panys de paret de pedra irregular recoberta d'un arrebossat de morter de calç. Les finestres i les portes són d'arcs rebaixats emmarcats en maó roig. En total hi ha 10 finestres, avui en dia tapiades, i tres portes, de les quals destaca per la seva grandària la que afronta amb l'andana. Una cornisa que es configura per la disposició de maons en quatre nivells decreixents, separa el nivell de planta baixa d'un fris llis previ a la teulada, que era a doble vessant i amb el carener longitudinal. El capcer de les façanes laterals presenten un frontó triangular amb un ull de bou d'obra de maó vist. La teulada està actualment enrunada sobre l'interior abandonat de l'edifici. Actualment l'interior és inaccessible a causa de l'espès bardissar i l'acumulació de restes constructives caigudes. L'antiga andana està coberta de sediment en el qual ha crescut l'herba però encara se n'intueix l'extensió. L'edifici es troba cobert per la vegetació. Història La línia fèrria de via estreta coneguda popularment com 'el carrilet' que unia Mollerussa amb Balaguer es va inaugurar l'any 1905. Tenia un brancal (anomenat l'Empalme) a Menàrguens per al servei de la companyia sucrera d'aquesta població. La línia va ser clausurada el 1951 quan havia perdut ja una de les finalitats que n'havien impulsat la construcció, ja que la sucrera de Menàrguens s'havia traslladat a Montsó. Referències