Sant Esteve de Granollers

Sant Esteve és una església parroquial de Granollers (Vallès Oriental), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El campanar està catalogat com a bé cultural d'interès local. Història La primera referència escrita és un document del cartulari de Ripoll del 25 de juny del 972, i el 1001 ja és citada com a parròquia. Entre els segles xi i xii, el temple primitiu fou substituït per un altre de romànic, substituït al seu torn als segles xv i xvi per un nou temple gòtic, a causa del seu mal estat i l'augment de la població, més gran (equivalents a l'actual) i amb la mateixa orientació. El campanar, adossat a la part nord del mur oest de l'església, ja devia estar construït a principis del segle xvi. Entre el segles xvii i xviii, s'hi construïren diverses capelles i la sagristia. La primera fou la capella del Roser, de principis del segle xvii. Al costat d'aquesta hi havia la capella de la Sang, que, probablement, havia estat una sagristia en altres temps. El 1744 hi ha notícies d'obres que s'estan fent per a la capella de la Verge dels Dolors, i es parla també d'una capella fonda o del Santíssim Sagrament. El 20 de juliol del 1936, durant l'esclat de la Guerra Civil, l'església de Sant Esteve va ser incendiada junt amb altres de la ciutat: la dels frares de Sant Francesc, la de la Mare de Déu de Montserrat, la de les germanes Carmelites i Sant Julià de Palou; també el Centre Catòlic, les escoles de Sant Josep i les capelles dels sants de barri. Mesos després, i malgrat l'opinió en contra del director general de Patrimoni de la Generalitat, Jeroni Martorell, i d'un sector important de granollerins, el Comitè Revolucionari va decidir enderrocar Sant Esteve, i entre aquest i el següent, la nau gòtica va ser totalment enderrocada i només en va quedar dempeus el campanar. Tot i que l'arxiu parroquial havia estat emparedat per a intentar salvar-lo, durant l'enderrocament va restar al descobert i finalment va ser cremat. La primera pedra del nou temple, obra de Josep Boada i Barba, va ser col·locada el 6 d'abril del 1941. La decoració interior fou obra de Sebastià Badia, amb l'excepció dels vitralls, l'únic element que guarda relació amb l'antic temple, i l'església va ser consagrada el 25 d'agost del 1946. Descripció Església L'església romànica, de la qual se'n van trobar restes durant les excavacions fetes entre 1940 i 1942, quan s'inicià la construcció de l'església actual, i de la qual va restar intacte fins al 1936 l'anomenat portal petit, la imatge del qual recolliria també Josep Salvany i Blanch el 1915, anava des de la ratlla del campanar fins a l'inici del presbiteri de l'església gòtica i fou aterrada a mesura que s'anava completant aquesta darrera. Era d'una sola nau, d'uns 13 m de llarg per 5,50 m d'ample, amb absis semicircular orientat a llevant i la porta d'entrada a ponent, fet normal en les esglésies romàniques. ant l'església romànica com la gòtica es trobaven als peus de l'església actual, entre el campanar, que era a l'esquerra de la porta principal, i el mur oposat al presbiteri, on ara hi ha la porta principal. Aquesta darrera feia 35 m de llarg per 11 m d'amplada, amb capelles laterals més baixes que la nau central. Tenia com a elements interiors més destacats l'altar del Roser (d'estil renaixentista barroc, datat el 1635), l'altar de Santa Llúcia (barroc xorigueresc), el de Sant Isidre (barroc), la creu processional del 1555, la custòdia del 1561 i el gran retaule de Sant Esteve (1497) a l'altar major, obra dels germans Pau i Rafael Vergós i continuada, a la mort del primer, per Rafael i el seu pare Jaume. Des del 1917 es conserva al Museu Nacional d'Art de Catalunya, venut a l'Ajuntament de Barcelona per tal de contribuir a sufragar la construcció del nou Hospital de Granollers. La nova església està feta amb formigó armat, paredat i maó, i segueix un llenguatge neogòtic. Consta de tres naus (la central, molt amplia, i les laterals, molt estretes) i capelles laterals. La nau central té cinc trams de volta sobre arcs apuntats de formigó, mentre que les laterals corresponen a un baix cor allargat damunt d'elles. La façana principal, que dona a la plaça, reflecteix aquest esquema, amb una ampla franja central on es trobnm les obertures principals (un portal acabat amb arc apuntat i al seu damunt una gran rosassa) flanquejada per finestrals estrets i llargs que corresponen a la capçalera de les naus laterals, mentre que els cossos exteriors i més baixos, decorats amb finestres de traceria neogòtica, corresponen ja a les capelles laterals. La construcció compta amb grans finestrals i vidrieres a les façanes laterals, i es tanca amb un absis poligonal. Campanar És un exemple clàssic dels campanars gòtics catalans, i recorda el de Santa Maria del Pi de Barcelona. Va ser consolidat i restaurat a la dècada del 1970, i novament el 1991 pel Servei de Patrimoni Arquitectònic Local de la Diputació de Barcelona. D'una alçada de 34 m, està format per tres cossos: el primer i més alt és de planta quadrada amb murs de paredat comú, el segon és de planta octogonal també de paredat i amb carreus a les cantonades. Pel que fa al tercer cos, separat del segon mitjançant una fina cornisa, es manté la planta octogonal amb murs de paredat carreuat, els vuit de proporció vertical i arc lleugerament apuntat, amb traceria lobulada gòtica a l'intradós de l'arc. En la imposta de l'arrencada dels arcs també hi ha una cornisa. El conjunt està rematat per una coberta plana i coronat per una balustrada. Al capdamunt hi ha una estructura de ferro que suporta les campanes. El 1873, durant la Tercera Guerra Carlina, els republicans van fondre el bronze de les campanes per a fabricar canons, i durant la Guerra Civil del 1936 l'església va tornar a quedar sense campanes, quan la Sant Esteve, l'Antònia i les altres foren despenjades i llançades damunt les runes. Entre 1987 i 1992, el fonedor Guixà va fabricar l'actual conjunt de vuit campanes, tocades a martell i a l'estil alemany o «llançat», afinades en l'escala diatònica de sol major. Referències Bibliografia Cantarell, Cinta «La Guerra Civil i la salvaguarda del patrimoni històric i artístic a Granollers». Ponències. Revista del Centre d’Estudis de Granollers, núm. 1, 2016, p. 93-126. Enllaços externs «GRANOLLERS. ESGLÉSIA PARROQUIAL DE SANT ESTEVE». Conèixer Catalunya (blog), 30-10-2010. «Església i parròquia sant Esteve de Granollers». 3D Warehouse.