NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Farigola (Gelida)

Can Farigola és una masia de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Antigament coneguda com la barraqueta d'en Frigola. Primerament era d'aspecte senzill i en segles posteriors s'han afegit cossos a l'edifici originari. Es tracta d'un ampli mas agrícola, situat en un dels punts alts de les primeres vessants de les serres de l'Ordal, ocupant una posició de clara preponderància sobre el paisatge. Al conjunt actual s'hi accedeix a través d'una era on confronten el mas i els annexos per a guardar vehicles i eines. El mas principal amb una façana plana i molt massissa i una coberta inclinada a una única aigua ha estat profundament transformat. Aquesta transformació és especialment visible a la part posterior, on s'aprecien els diferents volums afegits. Tres casals ajuntats formen aquesta masia de planta, pis i golfes. Portal adovellat. Rellotge de sol del 1984 Referències
La Boixeda (Sant Sadurní d'Osormort)

La Boixeda és una masia de Sant Sadurní d'Osormort (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Masia de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana priincipal. Cal remarcar que la façana té el portal adovellat amb la dovella central datada però il·legible. Al damunt hi ha una finestra amb l'ampit decorat amb formes geomètriques i la llinda amb un baix relleu on s'hi dibuixen una figura masculina i una altra femenina de caràcter molt primitiu. Els ampits de les altres finestres del primer pis també són decorats i la de la dreta té forma gòtica. Presenten boniques reixes de ferro forjat. Es construïda bàsicament amb pedra per bé que a la part de migdia hi ha algunes construccions de totxo. Història Situada a la vall de riera Major, a la part alta de la carretera de Sant Hilari. Aquest mas el trobem registrat en el fogatge de la parròquia i terme d'Espinelves i de Sant Sadurní d'Osormort el 12 d'octubre de 1553; per aquella època habitava el mas un tal Joan Boixeda. La casa es degué reformà al segle xvi com s'endevina en la dovella del portal on es llegeix només 15[...]. Cal remarcar la bellesa i primitivisme de les dues figures, en baix relleu de la llinda de la finestra de migdia. Referències
La Cantina (Sant Sadurní d'Osormort)

La Cantina és una obra de Sant Sadurní d'Osormort (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Hostal d'estructura complexa, amb el cos principal de forma rectangular, cobert a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana situada a migdia. Consta de planta baixa i primer pis. A la façana principal s'hi adossa una galeria a la planta, al primer pis s'hi obren cinc balcons emmarcats en pedra i barana arran de paret. A la façana est s'hi entreveuen diferents nivells de construcció i diverses obertures, mentre que la part nord s'hi adossen dos cossos rectangulars paral·lels al principal i amb un corredor al mig; les obertures no guarden cap simetria. A l'oest s'annexiona un cos al central i per la part de la façana principal manté la mateixa estructura i s'hi obren dos balcons més al primer, però sense emmarcar en pedra. La casa està arrebossada i pintada i la majoria dels ràfecs tenen colls de biga de fusta. Història Hostal de peu de la carretera de Vic a Sant Hilari, prop del pont que travessa la riera Major, bastida el talús del marge dret de la mateixa riera. No tenim cap dada constructiva ni bibliogràfica que ens permeti datar-la. Referències
Casa Balcells (la Garriga)

La Casa Balcells és una obra noucentista de la Garriga (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció La portalada de can Balcells, situada entre dos contundents murs, s'obre al centre d'un gran arc de tipus carpanell que incorpora un capcer de perfil sinuós amb motllures. Al centre del capcer com a element destacat hi ha un medalló de forma el·líptica en baix relleu. La porta, de dues batents, és de ferro amb barrots acabats amb motius ornamentals recargolats que pugen per les bandes dels muntants. De la casa, probablement amb un origen anterior, destaca la motllura sinuosa que corona l'edifici. De planta baixa i dues plantes pis, a l'edifici s'adosa un cos que actua de terrassa a la planta principal. Totes les obertures són de llinda plana, a excepció dels dos òculs el·líptics de la planta superior, i incorporen engaltats i a les llindes estuc a la manera de carreus de pedra Referències
Casa Cirera (Cardedeu)

La Casa Cirera és una obra noucentista de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Habitatge entre mitgeres, alineat a dos carrers i a la Plaça Sant Joan. Està compost de planta baixa, pis i àtic. Coberta per terrassa i teulada a dues vessants en coronament de perfil curvilini. Les façanes són de composició asimètrica amb obertures de diferents tipologies i mides: finestres amb llinda plana, finestres amb arc de mig punt. Una gran tribuna a l'angle entre el carrer de Baix i la Plaça Sant Joan. Història La Casa Cirera va sofrir dues reformes d'ençà 1926. L'any 1951 es reformà el segon pis, després la coberta. L'any de construcció d'aquest edifici fou un any de gran activitat constructiva a la vila, seguint la tònica de creixement urbà que començà a principis de segle xx. Es construeix sobretot a la carretera de Caldes i es reformà la carretera vella de Llinars. L'espai urbà on està ubicada la Casa Cirera correspon al primer eixample de la vila. La plaça fou construïda l'any 1915, projectada per l'arquitectura municipal Raspall, després de l'enderrocament de la torre Lledó i altres cases que ocupaven l'espai que conforma la plaça. Referències
Edificio Casa de Francesc Cambó i Batlle

El Edificio Casa Francesc Cambó i Batlle o edificio de la Casa Cambó está situado en la Vía Layetana número 30 de Barcelona, esquina con la calle del Padre Gallifa. Construido entre 1923 y 1925, fue el primer edificio de la recién inaugurada gran avenida que llevó agua y electricidad al barrio de Ciutat Vieja en los años veinte del siglo pasado. Historia Promovido por el empresario, mecenas y político catalán Francesc Cambó i Batlle como su residencia familiar y sede de sus empresas,​ el edificio es una de las obras más emblemáticas del arquitecto catalán Adolf Florensa y uno de los primeros edificios que incorporó ascensor invirtiendo la jerarquía del piso principal, como era habitual en la época, para situar la vivienda familiar en el ático. El resto del inmueble, se alquiló para oficinas. Actualmente, la casa del ático, rodeada de un gran jardín, sigue perteneciendo a la familia de Helena Cambó, hija del que fue ministro de Fomento y de Hacienda. El resto del edificio fue adquirido en 2005 por uno de sus nietos, Pau Guardans Cambó, que lo convirtió en el Grand Hotel Central.​ El hotel fue vendido en 2021 por Único Hotels a Shroeders, aunque manteniendo la gestión del mismo.​ Además del hotel y la casa familiar, el edificio alberga la sede de la Fundación Instituto Cambó, creada en 1999 por Helena Cambó y su marido Ramón Guardans con la intención de englobar la información y la gestión de las distintas iniciativas culturales que en su día promovió Francesc Cambó y que, a lo largo de más de medio siglo, mantuvo vivas el matrimonio Guardans-Cambó junto con su familia. Arquitectura La composición de la fachada se estructuró horizontalmente en tres partes bien diferenciadas: el nivel inferior o base, a pie de calle; la parte central del edificio que consta de 6 pisos y en la que las ventanas son protagonistas y el nivel superior, el ático, donde se encuentra la residencia familiar y un jardín de los más significativos de Barcelona, concebido originalmente por Nicolau Maria Rubió i Tudurí y reconstruido, tras la Guerra Civil, por Joan MIrambell i Ferran. La parte central constituyó la zona de oficinas siguiendo el lenguaje arquitectónico racionalista al estilo de la Escuela de Chicago. Los niveles inferior y superior, en cambio, se expresaron con más elegancia con la introducción de elementos de tipo clásico. El edificio fue levantado en dos fases, la primera en ejecutarse fue la parte de fachada que da a la Vía Layetana, mientras que la segunda afectó su frente sobre la calle de Mercaders. Actualmente, el edificio está ocupado por el Grand Hotel Central y aún conserva una parte reservada a vivienda familiar, incluido el jardín del ático de más de 1000 metros cuadrados.​ El Edificio de la Casa Cambó está inscrito en el Catálogo de Patrimonio Arquitectónico del Ayuntamiento de Barcelona como bien cultural de interés local (BIL). Referencias
Casa Vilaró (Barcelona)

La casa Vilaró és un edifici del barri de la Salut de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectat el 1929 per l'arquitecte Sixte Illescas per a Francesc Vilaró. El 2019 va acollir temporalment una residència creativa organitzada per la Fundació Mies van der Rohe. Drscripció Obra racionalista, la casa se situa en una parcel·la amb un fort pendent, orientada cap al sud amb vistes sobre la ciutat comtal, i amb un perfil que recorda un vaixell. L'accés des del carrer es fa pel badalot del terrat, originalment un cub de vidre i actualment molt desfigurat. La planta baixa, única que diferencia clarament les zones de dia i de nit, està gairebé tota envoltada per una terrassa correguda i coberta amb una llosa de formigó armat sustentada per pilars metàl·lics. El desnivell del terreny fa aparèixer un semisoterrani, amb una finestra correguda alta que ajuda a remarcar la importància de la terrassa. Originalment, les dues plantes estaven comunicades únicament per una petita escala situada a l'office, però posteriorment se'n va construir una de nova. El jardí està format per terrasses planes comunicades per escales que condueixen a un altre accés al nivell del carrer inferior, però va ser suprimit a la part superior de la parcel·la, intervenció que també va comportar la reforma de la façana posterior, eliminant algunes obertures i afegint diversos cossos, com l situat a continuació de la cuina. Referències Enllaços externs «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Casa Vilaró». UPCommons.
Casa Queralt

La Casa Queralt és un edifici situat al carrer de Pineda, 12, al barri del Coll de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Va ser projectada el 1917 per l'arquitecte Josep Maria Jujol, tot i que a l'expedient del permís d'obres només figura la planta baixa. La família Sansalvador era originària de Berga, i li van donar aquest nom en honor de la patrona d'aquella localitat. Descripció Es troba a la part alta de l'antiga finca Sansalvador i la seva situació li ofereix unes vistes inigualables del Pla de Barcelona. És un edifici aïllat de dos habitatges, de planta pràcticament quadrada. Consta de dues plantes, una per cada habitatge. L'habitatge de sota té l'entrada a la cantonada sud-oest i a la de dalt s'hi accedeix per una escala exterior situada al darrere de la casa. La finca disposa d'un ampli jardí en pendent i està tancada per una tanca de paredó de pedra amb un remat de maó a sardinell que crea una forma poligonal. Aquest formalisme irregular és similar al de la casa de l'altra banda del carrer, obra del mateix arquitecte. Les façanes principals són la sud i l'oest, en ser les que flanquegen l'accés de la planta baixa i tenen les millors vistes. Són façanes que tenen obertures rectangulars sense decoracions en planta baixa i unes obertures poligonals on la llinda i el trencaaigües formen la mateixa forma triangular d'arc rectilini. Aquestes finestres es disposen en eixos verticals ritmats. El tret més característic d'aquest edifici és la trobada de les façanes sud i oest on la cantonada és seccionada per crear una balconera i un petit balcó triangular. En la planta baixa fa una operació similar a la cantonada però aquest cop genera un espai a fora de l'edifici per ubicar-hi la porta d'entrada. La teulada és plana amb terrat. D'aquest surt un badalot prudencialment retirat de les façanes. El perímetre del coronament es soluciona amb un ampit d'obra rematat amb maons verticals capgirats. A les quatre cantonades els murs agafen alçada formant un senzill pinacle coronat per una pedra sense tallar. Cal destacar la utilització de pedres irregulars en l'escala posterior com a element decoratiu, així com el trencadís del portal de la planta baixa. L'edifici es considera modernista per la concepció innovadora de l'espai i la creativitat en les formes arquitectòniques. També és interessant l'admissió del confort burgès dins dels criteris d'organització de la distribució segons les vistes. Referències Enllaços externs «Casa Queralt». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Casa Olano

La casa Olano, també coneguda com a casa Elcano, és un edifici situat al passeig de Gràcia, 60 de l'Eixample de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectat el 1882 pel mestre d'obres Tiberi Sabater per al navilier de Bilbao José Antonio de Olano e Iriondo, pare de José Enrique de Olano y Loizaga, primer comte de Fígols. Descripció Consta de planta baixa i quatre pisos. S'organitza al voltant d'un pati cobert i una sola escala comunitària. Els pisos resultants són molt amplis i disposen d'una il·luminació generosa tant des de les façanes principal i posterior com des del pati. La façana té una composició d'obertures en sis eixos verticals contraposats per unes potents franges horitzontals que integren baranes, elements arquitectònics com frontons, cornises i sobretot el coronament. Té una planta baixa amb obertures identificada pels estucs que reprodueixen un encoixinat extremadament horitzontal. Sobre aquesta base i ocupant l'alçada del primer i segon pis, reposen dues tribunes profusament decorades amb estructura de columnes corínties. La teulada és plana amb terrat del qual surt una construcció tipus àtic, prudencialment retirada de la façana. El perímetre del coronament es soluciona amb un ampit d'obra amb balustrada clàssica coronada amb gerros d'obra. A la façana són notables les complexes balustrades dels balcons i els permòdols decorats sota les llosanes de tribunes, balcons i cornises. Artísticament cal destacar l'abarrocada estàtua del navegant Elcano, obra de Francesc Font i Pons, dins d'una fornícula al pis principal. A l'interior de la planta baixa hi ha un local comercial amb profusió d'elements arquitectònics com arcades, pilastres, tribunes carregades de decoracions amb multitud d'influències estilístiques. L'edifici es considera eclèctic pel tipus d'estil de les decoracions en façana i la profusió de pintures i guixos ornamentals en els sostres i interiors. Referències Vegeu també Casa del Comte de Fígols Torre del Comte de Fígols Enllaços externs «Casa Olano (Edifici Elcano)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Casa Joana Coll i Portabella

La casa Joana Coll i Portabella és un edifici situat a la Gran Via de les Corts Catalanes, 481 de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Consta de planta baixa i cinc pisos. L'accés principal, flanquejat per dos locals comercials, dona pas a una zona de vestíbul que conté l'escala comunitària d'accés als immobles superiors. L'interior del vestíbul conserva els elements originals com les fusteries vidriades i els revestiments amb sanefes de formes geomètriques. La façana té una composició en tres mòduls verticals, contenint el mòdul central vàries obertures. La resta de plantes tenen un cos de tribunes central, la primera i segona planta el tenen tancat amb vidres, les dues següents el tenen obert amb baranes. Els altres mòduls disposen d'un sol balcó individual. La planta superior aprofita el terrat de l'última tribuna com a balcó corregut. El parament està fet amb revestiment continu i texturat d'un sol color, que contrasta amb els elements sortints d'estucat llis clar. La teulada és plana amb terrat del qual surt un àtic prudencialment retirat de la façana. El perímetre del coronament es soluciona amb una barana de balustres d'estètica centreeuropea sobre un voladís d'obra, sota aquest element en voladís apareix una sanefa amb elements sinuosos en relleu i obertures per ventilar la càmera del terrat. Artísticament cal destacar l'acurada decoració de la llinda de la porta principal, que a la vegada fa de mènsula de suport de la tribuna que té a sobre. Per altra banda, són notables les decoracions dels escuts situats entre balcons de la planta superior i els frisos sobre aquests balcons que representen figures; mig medallons, mig cortines. Escuts i frisos tenen una marcada influència centreeuropea. També són notables les reixes de ferro forjat de les baranes dels balcons. Referències Vegeu també Casa Ignasi Coll i Portabella Casa Ignasi Coll i Portabella II Magatzems Serra i Balet
Casa Domènec Call

La casa Domènec Call és un conjunt arquitectònic situat als carrers de la Diputació, 300 i del Bruc, 62-64 de la Dreta de l'Eixample de Barcelona. Història Va ser projectat el 1886 pel mestre d'obres Joan Bruguera i Díaz per encàrrec de l'advocat i polític Domènec Call i Franquesa. Descripció Es tracta de dos edificis d'habitatges, un d'ells entre mitgeres i l'altre formant cantonada, de planta baixa, entresòl, quatre pisos i terrat pla transitable. El situat al xamfrà dels carrers del Bruc i de la Diputació presenta una estructuració molt particular. La planta baixa i entresòl segueixen l'alineació del xamfrà, però als pisos superiors s'enretira formant unes façanes perpendiculars als carrers, més pròpies de les façanes que donen als patis d'illa, que conflueixen en una torre que conté la caixa d'escala, S'obtenen d'aquesta manera unes façanes, obertes al carrer, que contenen unes galeries . El portal d'entrada, el vèrtex de la coberta de la petita edificació existent a la terrassa del xamfrà i la torre de la caixa d'escala conformen un eix axial a partir del qual es distribueixen les obertures. El parament està cobert per un estuc que imita carreus, trencat per les obertures emmarcades en pedra, on les de la primera planta i la torre central presenten pilastres coronades per un frontó de caràcter classicista. Aquest sistema es contraposa a la solució lleugera de les galeries obertes a la façana principal, de les quals destaca la utilització de vidres de colors. L'accés principal dona pas a una zona de vestíbul i a la torre central on es localitza l'escala de veïns. Aquests elements estan ornats amb estucats planxats al foc en diferents colors i formes geomètriques, mosaic hidràulic, etc. En canvi, l'edifici afrontat al carrer del Bruc respon a les solucions més habituals dels edificis entre mitgeres de l'Eixample, amb tres grans portals (el central dona pas a una zona de vestíbul i a un celobert central on hi ha l'escala de veïns) a la planta baixa i quatre a la resta de plantes, tots conformats per un eix axial que se situa al portal central. El parament és el mateix que el de l'edifici del xamfrà, amb estuc llis imitant carreus i obertures emmarcades amb frontons clàssics als eixos laterals. El coronament és idèntic al de l'altre edifici, amb uns permòdols de pedra que sostenen una cornisa en voladís, amb el terrat tancat per una balustrada. Referències
Santuari de la Mare de Déu dels Munts

El Santuari de la Mare de Déu dels Munts és una església barroca de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El santuari de la Mare de Déu dels Munts està situat a la comarca del Lluçanès en el vertex d'unió entre Osona i el Ripollès. L'edifici està format per l'església i l'hostatgeria. L'església és una construcció d'una sola nau coberta amb volta de creueria, datada segons la llinda de la porta d'entrada al 1700. Al costat esquerre de la façana hi ha un campanar de torre, al qual s'hi accedeix des de l'interior de l'església. La porta d'entrada està protegida amb un porxo que comunica amb l'hostatgeria, edifici rectangular. Al seu interior hi ha la imatge de la Mare de Déu dels Munts, romànica del segle xiii, molt restaurada. Història Tot i que l'estructura de l'edifici podria ser anterior a la data de la llinda de la porta (1700). La unitat de les estructures confirma que la imatge de la Mare de Déu que conserva a l'interior és anterior a l'obra arquitectònica. La imatge de la mare de déu podria ser del segle xiii, però l'arquitectura és del segle xviii. Esmentada ja el 1170, l'església fou renovada a partir del segle xvii. Referències
Les Comes d'Olius

Les Comes d'Olius és una masia de Solsona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Construcció del segle xi de cinc cossos coberta amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal orientada a sud-est. Rep per nom el topònim del municipi adjacent, ja que anteriorment pertanyia al municipi d'Olius. L'aparell constructiu és molt divers, ja que té una gran quantitat d'afegits i modificacions corresponents a períodes cronològics diferents. Són singulars l'escala exterior damunt d'un arc de mig punt i diverses obertures de façana de pedra picada amb bastiments bisellats amb un estil gòtic renaixentista. Història El cos central originalment seria de planta rectangular però en un moment posterior s'amplià a ponent afegint un altre cos amb un arc de mig punt i també es degueren modificar les obertures de les façanes en un estil gòtic. Al segle xviii, s'annexionà un altre cos a llevant i es modificà la façana de migdia i la major part d'obertures en balconades de la primera planta i el cobert exempt al nord de l'edificació principal. La construcció està datada de finals de l'Edat Mitjana però hi hagué nombrosos canvis posteriors. Apareix el nom d'Olius, ja que abans del 2000 pertanyia a aquest municipi que limita amb Solsona. Referències
Santa Llúcia de Solsona

Santa Llúcia de Solsona és una capella de Solsona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció La capella està unida al mas Trinitat i dona nom i origen a la partida i se situava a l'antic camí de Segarra a Berga. La façana nord i oest de l'edifici conserva integrades al mur de la masia les parets de la capella amb l'aparell original i el campanar de cadireta d'un sol ull. Ha estat reformada al llarg del temps. Cap a 1700 es degué emprendre la construcció de la masia. Història Capella documentada des de l'any 1292, que dona nom a una de les quatre partides del terme municipal. Referències
Umbracle (Barcelona)

Umbracle és un edifici de l'arquitectura del ferro de Barcelona protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici aïllat projectat per Josep Fontserè el 1883 i presentat al concurs públic per a la construcció del Parc de la Ciutadella amb usos culturals i lúdics dins un programa científic ambiciós juntament amb el Museu Martorell de Geologia i l'Hivernacle. L'estructura està marcada per l'ús del ferro i per la secció lobulada, en un assaig modern i d'avantguarda en l'ús de nous materials i estructures. Els pilars són de foneria i les bigues i les jàsseres són corbes formant un espai cobert trilobulat: un arc central més gran i dos més petits a cada lateral, tot cobert de fusta. L'espai lobulat de tot l'interior queda trencat per les dues façanes que tenen la part superior de maó vist. La façana s'estructura de manera tripartida seguint les voltes centrals de mig punt de l'interior. La part central, amb una gran obertura de la mateixa fusta que la coberta, presenta maó vist a la part superior amb decoracions de maçoneria com són els tres pinacles que sobresurten escalonadament. Els laterals segueixen la mateixa estructura reproduïda a petita escala i amb finestres. Història Edifici projectat per Josep Fontserè el 1883 però que restà inacabat per l'inici de les obres amb motiu de l'Epxposició Universal de 1888, moment en el qual va usar-se com a saló de festes i conferències amb l'adapació de l'arquitecte Gustà i Bondia. Finalment, un cop finalitzada l'Exposició, va retornar als seus perfils i ús original amb la reforma que en feu Josep Amargós. Referències Enllaços externs «Umbracle». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.