NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre de les Bruixes

La Torre de les Bruixes o Torre del Polvorí es troba en l'extrem oposat del turó on s'assenta el castell de Montsoriu. La missió de la torre era protegir el castell i vigilar la vall d'Arbúcies i la carretera del Rieral, que comunicava amb Hostalric. Història La història d'aquesta torre és la mateixa que la del castell de Montsoriu del qual fou sempre part integrant, una mena de torre albarrana, torre de guàrdia o de vigilància, situada a tramuntana del castell. Arquitectura Fortificació quadrangular, avançada uns 100 m del castell de Monsoriu al qual estigué unida per un camí fortificat. Podria haver tingut un o dos pisos. Queden restes dels murs de pedra que flanquejaven el camí. Es conserva en una alçada de 3,5 metres, té una longitud a l'exterior d'11,70m de llarg per 7,85 m d'amplada i un gruix de mur entre 0,95 i 1 m. A l'interior s'intueix l'inici d'un mur en la direcció est-oest d'una amplada d'uns 70 cm que partiria l'àmbit en dos. Per aquest fet, a més de les dimensions i l'estructura es creu que la torre, a més de ser lloc de guaita, podria tenir altre funcions com ara residència o magatzem. L'aparell constructiu és fet amb pedres de grans dimensions (30 cm d'alt per 45 cm d'ample) a les cantonades. A les cares de llevant i ponent, els carreus desbastats dibuixen línies horitzontals. A tramuntana i migjorn, les pedres són més petites, de formes irregulars, mal disposades i amb abundant morter de calç. En aquestes dues últimes cares s'observen algunes espitlleres que en confirmen la funció defensiva. Per la banda que mira cap a Arbúcies i Sant Feliu de Buixalleu hi hauria l'espadat del turó; per la banda orientada cap al castell hi ha un fossat excavat en el sòl del turó. El recinte de Montsoriu conté un terreny situat entre el Castell i la Torre de les Bruixes on se situava el poblat medieval. Aquest espai, datat al segle xiii estava emmurallat i delimitat pels dos fossats, un a prop del Castell i l'altra ran de la torre. Referències Bibliografia Catalunya Romànica, vol. V El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 266. ISBN 84-7739-262-5.
Torre del Gas

La Torre del Gas és una torre del municipi de Sallent (Bages) construïda el 1882. Formava part de la fàbrica de gas que proporcionava gas a l'enllumenat públic, a la indústria i a la població. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Torre circular de 25 metres d'alçada, amb tres nivells, i 3,60 metres de diàmetre a la base. Està decorada amb cornises i finestres de punt rodó. Al capdamunt hi ha un dipòsit d'aigua que va servir per subministrar aigua potable a la vila. Està edificada amb pedra tallada, decorada amb cornises i les finestres de maó. Una escala de gat interior dona accés al dipòsit, que contenia aigua per refrigerar el gasòmetre i per subministrar aigua a la població. Història El 6 de març de 1882 es va constituir la societat Rafael Costa i Cia., que havia de construir i explotar la fàbrica de gas destinat a l'enllumenat públic. L'Ajuntament de Sallent li va adjudicar la canalització del gas, el manteniment de l'enllumenat públic i també el subministrament d'aigua potable a la població. La inauguració de les instal·lacions i conduccions es va fer el 1883, en ple desenvolupament industrial de Sallent. L'enllumenat públic de Sallent havia funcionat fins aleshores amb fanals d'oli i posteriorment amb fanals de petroli (1866), amb força deficiències en el servei. La fàbrica de gas va quedar fora de servei quan la il·luminació elèctrica va substituir la il·luminació de gas, l'any 1911. D'entrada, el canvi va ser mal rebut a la població, que es va queixar de la incertesa i el preu de la nova energia i de les seves instal·lacions. Amb l'arribada de l'electricitat es va dissoldre de la societat de la fàbrica de gas. Amb la construcció de nous dipòsits d'aigua potable al municipi, la torre va deixar també de tenir aquest ús públic, i va passar a donar servei, a partir de 1912, a la Fàbrica Vella. La Torre del Gas va ser restaurada el 2009. Referències
Xalet Serra

El Xalet Serra de Reus (Baix Camp) és un edifici modernista de Joan Rubió i Bellver protegit com a bé cultural d'interès local. Història A l'inici de la carretera de Castellvell sortint de Reus, l'anglès Charles Huyson, comerciant de vins, havia fet construir un habitatge annex a unes instal·lacions industrials. El farmacèutic Antoni Serra va comprar els terrens a finals de 1910 per a situar-hi un laboratori. Va encarregar a Joan Rubió i Bellver, arquitecte que després construiria per al mateix propietari la Casa Serra, una reforma en profunditat de l'antiga casa. De l'estructura inicial es conserva la torre-mirador i el primer cos de l'edifici. Actualment una part important del jardí i els espais industrials estan ocupats per edificis d'habitatges de diverses plantes. Descripció Rubió va afegir a la casa el cos posterior, del que en sobresurt el menjador. La torre de l'antiga residència, de planta quadrada i tres nivell d'alçada, està coberta per una teulada piramidal amb mansardes, penell i un voladís reforçat amb tirants de fusta. L'exterior de la torre combina l'estucat, el mur de maó, la ceràmica vidriada i la fusta. A mitjana alçada hi ha finestres d'arc de ferradura que donen al conjunt un aire exòtic. Al sector projectat per Rubió veiem a les façanes que es combina l'obra vista amb sectors d'aparell poligonal de pedra. Destaca el menjador, una gran sala de planta centralitzada amb una coberta tipus cúpula que es recolza sobre quatre arcs torals que arrenquen de quatre columnes de marbre d'un disseny molt interessant. Dels quatre angles formats per la unió dels arcs, hi surt un grup de tres revoltons, esquema repetit tres vegades, girant cada vegada 45 graus l'orientació dels revoltons, cosa que guanya alçada i tanca l'espai cupular. Aquesta coberta està decorada amb pintures de Tomàs Bergadà, amb un impressionant panorama floral amb total llibertat formal, que recobreix tota la superfície. Les finestres d'aquesta estança tenen un esquema d'arrel medieval, amb una finestra geminada i un rosetó superior que exteriorment està protegit per un guardapols de peces de ceràmica semicilíndriques. A part del menjador hi ha espais interessants, com la cuina, recuperada en una recent restauració. Referències Enllaços externs Xalet Serra. Mapa del Patrimoni Arquitectònic Xalet Serra. Mapa de recursos culturals Cristina González. Carles Fargas ens obre les portes del Xalet Serra. Canal Reus Televisió Arxivat 2014-11-07 a Wayback Machine. (Consulta 7-XI-2014)
Casa Desclergue

Casa Desclergue és una obra del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) protegida com a bé cultural d'interès local. La casa va rebre el nom de la família Desclergue, que la va establir. Destaca a la plaça per les tres estructures o pisos superposats. El de la base constitueix un carrer porxat. El primer pis aporta un balcó amb dues portes que flanquegen l'escut nobiliari. El pis superior conforma una galeria d'esvelts arcs rebaixats que abasten tot el perímetre. Aquest edifici monumental va ser bastit al voltant de l'any 1575. Era l'antiga residència dels veguers. A la segona meitat del segle xix va ser reconvertit en un popular cafè (anomenat primer "de l'Isidre" i després "del Marcelino". El 1974 serà tot restaurat adequadament per a ser la seu de les oficines d'una entitat bancària. Referències Bibliografia Sánchez Real, Jose. La Casa Desclergue de Montblanc. Tarragona: Caja de Ahorros Provincial & Graficas Lorente, 1974. ISBN B 19.565 - 1974. Declercq, Nico F. The Desclergues of la Villa Ducal de Montblanc. Kortrijk: Declercq, 2021. ISBN 9789083176901. Enllaços externs «Casa Desclergue». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 13 novembre 2015].
Can Bruixa

Can Bruixa, antigament Cal Paretó, és una masia situada a l'interior d'illa dels carrers de la Constitució i de Parcerisa, al barri de la Bordeta de Barcelona. Actualment es troba en mal estat de conservació i està afectada pel pla de remodelació de Can Batlló. Història Va ser feta construir durant la segona meitat del segle xix per Josep Elias i Anglí, que es dedicava al cultiu i la venda de verdures. Més endavant. la va adquirir el pare del propietari actual Oleguer Rovira i Burés, conegut com «en Bruixa», que va acabar donant-li nom. Descripció És un edifici de planta quadrangular amb un cobert adossat a la façana de gregal. Consta de planta baixa i pis i té la coberta a dos vessants que desaigüen a les façanes principal i posterior. Damunt de la porta hi ha un finestral amb sortida a un petit balcó d'obra. A l'interior es conserven els sostres amb volta a la planta baixa i el paviment de tova. Referències Bibliografia Baños i Soria, Julio. «Les masies de Sants-Montjuïc». A: Masies de Barcelona. Barcelona: Angle editorial i Ajuntament de Barcelona, 2009, p. 276. ISBN 978-84-92758-31-9. Arxivat 2022-09-22 a Wayback Machine. Enllaços externs «Can Bruixa. La masia més ben amagada». Pladebarcelona (blog), 02-06-2013.
Masia de Penyafel

La masia de Penyafel o castell de Penyafel és un edifici de Santa Margarida i els Monjos (Alt Penedès) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció La masia de Penyafel, situada al costat de la capella del mateix nom, és un edifici de planta rectangular format per planta baixa, pis i golfes. S'hi accedeix per dues portes, l'una a través d'un baluard i l'altra oberta a la part posterior de l'edifici. La primera planta mostra grans finestrals rectangulars emmarcats per carreus de pedra picada. Les golfes es troben totalment recorregudes per obertures d'arc de mig punt. La coberta, a quatre vessants, és de teula àrab. La construcció és de maçoneria amb carreus de pedra picada a les cantonades i als marcs de les finestres. El recinte inclou altres dependències. Història Els documents conservats a l'arxiu parroquial permeten situar els orígens de Penyafel en l'època medieval, tot i que alguns dels elements de la masia corresponen a etapes posteriors. A aquestes modificacions en el temps correspondria la inscripció del 1696 que apareix en una de les façanes. La masia de Penyafel va ser una de les propietats destacades del vast patrimoni de la família Macià. Pels successius matrimonis, la masia va passar als Saavedra al 1959 i als Álvarez-Cuevas al 1993. Referències
Masía Penyafel

La masía de Penyafel o castillo de Penyafel​​ es un edificio situado al este del municipio español de Santa Margarita y Monjós, junto al término municipal de Olérdola, sobre un pequeño cerro en el límite de la montaña. Descripción La masía está formada por un conjunto de edificaciones añadidas y adosadas al edificio principal -de planta rectangular y compuesto de planta baja, piso y desván-, todas rodeadas por un baluarte. La edificación actual es fruto de las transformaciones a lo largo del tiempo, aunque se conservan las ventanas con dinteles ornamentadas con el escudo de armas, o las amplias plantas con grandes aberturas, que luego se han complementado con un reloj de sol en la fachada lateral, o un piso superior con todo de ventanillas de arcos de medio punto, que preceden el tejado de la casa. Actualmente, el enlucido de las paredes todavía nos muestra algunos detalles medievales del castillo de Penyafel, como los dinteles de las aberturas del primer piso, o los sillares perfectamente pulidos de los vértices del cuerpo principal de la antigua fortificación. La masía, junto con la ermita de la Virgen de Penyafel, edificada a escasos metros de ésta, constituye uno de los elementos de mayor valor arquitectónico y paisajístico del lugar. Su situación, una colina, la hace visible desde muchos puntos del término municipal. Historia En el siglo X, cerca de los restos de la iglesia de Santa María de Penyafel, se erigió una fortificación. A lo largo de los siglos, dicha fortificación se convirtió en esta importante masía dentro del término municipal de Santa Margarita y Monjós. Ya desde el siglo XI se tiene constancia de que la fortaleza pertenecía a la familia Santa Oliva, como se menciona en el testamento de Gombau Ramón de Santa Oliva del año 1097, en el que éste le cedió a su hermano la Fortitudine de Penna Fedel. Otros documentos a lo largo de toda la Edad Media certifican la existencia de esta compacta construcción, como los testamentos de Guillermo Ramón de Santa Oliva en el año 1143, o de Ramón y Pedro de Penafel hacia el siglo XIII. Los vestigios de aquel antiguo castillo fortificado se convirtieron en el emplazamiento ideal para establecer todos los habitáculos necesarios en una masía catalana: desde los establos, hasta los almacenes de las herramientas o de los productos que ofrecían los campos de cultivo situados al abrigo de la edificación. La masía de Penyafel fue una de las propiedades destacadas del vasto patrimonio de la familia Maciá. Por los sucesivos matrimonios, la masía pasó a los Saavedra en 1959 y a los Álvarez-Cuevas en 1993. A finales de los años 90, la masía fue totalmente reformada y se convirtió en una villa residencial. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la comarca del Alto Panadés (provincia de Barcelona) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Masía Penyafel.
Aiguamolls de Rufea

Els aiguamolls de Rufea són uns aiguamolls artificials creats al marge dret del riu Segre, a la partida de Rufea, al terme municipal de Lleida, El Segrià. Es tracta d'unes basses restaurades per la Paeria en una zona degradada per una antiga activitat extractiva. Ocupen una superfície de 26,93 hectàrees en una zona qualificada urbanísticament com a àrea d'intervenció ambiental en el Pla General. L'extracció de sorra i graveta que fins als anys 1980 es van fer a la zona van crear diverses basses, ja que el nivell freàtic és molt proper a la superfície. Quan l'explotació va cessar van ser parcialment reblertes amb runa i deixalles. El 2007, una restauració ecològica va permetre recuperar l'espai degradat. Amb els anys, la naturalització de l'espai va fer-lo molt interessant per a la fauna, tant d'amfibis com d'invertebrats i aus aquàtiques. Els aiguamolls són d'un elevat interès per a l'educació ambiental, i s'hi realitzen campanyes de voluntariat. Les basses de marges irregulars i coberta en gran part per canyissars i bogars (de Typha angustifolia), situada a la part central i nord, on es desenvolupava l'extracció d'àrids. A la zona s'han realitzat diverses plantacions d'arbres, per revegetar l'espai, i s'han instal·lat plafons informatius i un aguait (vora la bassa de l'oest). Apareixen, formant un bosc de ribera incipient, tamarius (Tamarix canariensis), xops (Populus nigra), salzes (Salix alba), àlbers (Populus alba) i oms (Ulmus minor). La bassa artificial occidental presenta una població de macròfits (Miriophyllum spicatum) i nombroses algues caròfites. Segons la cartografia dels hàbitats de Catalunya, a la zona apareixen els següents hàbitats d'interès comunitari, característics de zones humides: riu mediterrani permanent, boscos de ribera, vores llotoses, herbassers higròfils, vegetació submersa o flotant. Pel que fa a la fauna, s'hi ha detectat nidificació de fotja (Fulica atra), balquer (Acrocephalus arundinaceus), cames llargues (Himantopus himantopus) i agró roig (Ardea purpurea). La zona també és d'interès per a un gran nombre d'ocells, durant l'època de migració, i és freqüentada per l'arpella (Circus aeruginosus). Referències
Ajuntament de Sant Pere de Riudebitlles

L'Ajuntament de Sant Pere de Riudebitlles és un edifici del municipi de Sant Pere de Riudebitlles (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part de les diverses construccions situades dins el nucli urbà de Sant Pere de Riudebitlles, interessants per aspectes concrets: composició o coronaments de façana, motius ornamentals, etc. Des del 1981, a la façana principal hi ha una font de ceràmica. Referències
Ajuntament de Torrelles de Foix

L'Ajuntament de Torrelles de Foix és un edifici del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici entre mitgeres cantoner, format per planta baixa, pis i torratxa amb rellotge. Presenta una cúpula d'entramats de ferro. La façana és de composició simètrica, amb portal d'arc de mig punt i balcó de dos portals al primer pis. El coronament és en forma de ràfec i merlets esglaonats, de forma ondulant. Hi ha fanals i reixes interessants. Referències
Bassa dels Ous

La Bassa dels Ous, localitzada al nord-est de la llacuna de la Tancada, és un petit aiguamoll de menys de 4 hectàrees. La seva superfície ha anat disminuint a mesura que la zona era reconvertida en arrossars. A data de 2006 només hi quedava una petita parcel·la ben definida de dens canyissar que alberga làmina d'aigua al seu interior, la qual és mantinguda periòdicament amb finalitats cinegètiques. L'espai acull diverses espècies d'ocells nidificants, entre ells el cames-llargues (Himantopus himantopus), la polla blava (Porphyrio porphyrio) i el cabusset (Tachybaptus ruficollis). També s'hi troben alguns passeriformes de canyissar com la boscarla de canyar (Acrocephalus scirpaceus). Referències
Bassa Nera d'Aiguamoix

La Bassa Nera d'Aiguamoix, situada al circ de Colomèrs a 1.900 metres d'altitud, és una petita torbera activa d'alta muntanya amb una superfície de només 0,26 hectàrees i una profunditat màxima de 0,8 metres. Està situada dins d'un bosc de pi negre a la conca del riu d'Aiguamòg, i forma part del conjunt de les torberes i mulleres d'Aiguamòg dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. L'interès principal de l'estany és per la presència de comunitats aquàtiques higròfiles d'alt interés a Catalunya, incloses dins dels hàbitats d'interès comunitari d'estanys naturals eutròfics amb vegetació natant (Hydrocharition) o poblaments submersos d'espigues d'aigua (Potamion) L'estany és proper al camí de vianants que des del banhs de Tredòs puja cap al refugi de Colomers, seguint el curs del riu Aiguamòg, però resta molt amagat des d'aquest per situar-se enmig d'un bosc dominat pel pi negre i l'avet, de manera que la seva freqüentació directa és escassa. Tampoc és senyalitzat ni des de la pista cap a Colomers és visible ni accessible directament. Per tant, gaudeix d'una escassísima pressió humana actualment. El seu estat de conservació és excel·lent, sense factors de risc que ni actualment ni en el futur facin perillar la seva integritat. Està situat dins de la zona perifèrica de protecció del Parc Nacional d'Aigüestortes i estany de Sant Maurici i a més està proposat per a la seva declaració com a reserva natural integral. En tot cas, el risc principal deriva del possible augment de la freqüentació humana actual, encara que sempre escàs per la seva inaccessibilitat directa i la protecció que suposa la regulació de les activitats del Parc Nacional. L'espai es troba també inclòs a l'espai del PEIN i de la Xarxa Natura 2000 Referències
Embalse de la Boga

El embalse de la Boga es una pequeña infraestructura hidráulica española situada en el municipio de Gimenells y El Pla de la Font, en la comarca del Segriá, provincia de Lérida, Cataluña.​ Se trata de 3 pantanos artificiales. Los dos inferiores, conocidos como Pantano de la Boga y Desagüe del Gatell, son adyacentes, separados por la esclusa del Pantano de la Boga. El superior, en cambio, está separado del pantano de la Boga por la carretera Gimenells-Raimat y por un pequeño sector hundido, con abundante carrizal y lleno de desechos de toda clase, que quizá había sido también utilizado como pantano hace años. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de la Boga.
Ca l'Arcís

Ca l'Arcís és una de les masies històriques del poble de Vilassar de Dalt, a la comarca catalana del Maresme. Situada a la serralada litoral és la masia edificada a més altitud del terme municipal, al costat del camí que mena de Vilassar de Dalt a Órrius. No té vistes al cantó de marina, ja que el Turó d'en Torres les hi tapa. En canvi, sí que té una gran vista cap al costat del Vallès, la serralada Prelitoral i fins als Pirineus. És una de les heretats més grans de Vilassar de Dalt, bàsicament de bosc, cap a aigües vallesanes. El nom que actualment s'utilitza per anomenar-la és el patronímic de la persona que el 1684 s'hi va establir: Narcís Prats i Blanch. Aquell any l'Antoni Colomer de Munt, pagès de Vilassar, li feu un primer arrendament per cinc anys que quedà indefinit. Per tant, en aquell any, la casa ja existia però en Narcís Prats l'amplià donant-li l'aspecte actual, com ens testimonia la llinda de la porta d'accés al menjador on hi ha la data de 1693. Era una casa de tres cossos, el de la dreta corresponia a l'entrada amb les escales; el menjador era al cós central mentre que la cuina ocupava aquests dos cossos però a la part posterior. El cós de l'esquerra era la cort. Al primer pis hi havia la sala i tres habitacions. La masia era una explotació agrícola, ramadera i forestal. Hi havia vinyes i camps de cereals, al secà. La part de regadiu era petita, ja que només disposava d'aigua d'un pou, tot i així s'hi sembraven hortalisses i cànem per a fer fil. Criaven bestiar boví i cabrum. L'explotació forestal era una activitat complementària però de gran importància. S'han localitzat fins a tres inventaris notarials, dos conservats a l'Arxiu de la Corona d'Aragó i un al Arxiu Comarcal de Mataró, on se'ns il·lustra sobre aquestes activitats a partir de les eines de treball i bestiar que hi apareixen. La família Prats l'habità fins al 1942 quan es van traslladar a una sénia de regadiu del pla del Maresme. Després la casa es dedicà a segona residència i deixà de tenir funcions agrícoles. Referències Bibliografia Saborit Estrada, Oriol «Ca l'Arcís (Can Narcís Prats d'Ardenya)». Singladures. Ajuntament [Vilassar de Mar], 29, 6-2011, p. 33. ISSN: 2013-2557. Anònim «Passejada a peu pel vessant vallesà del terme municipal». Díptic. Museu Municipal [Vilassar de Dalt], 03-09-1995. Enllaços externs Arxiu Fotogràfic del Centre Excursionista de Catalunya;Vista general de ca l'Arcís (1931)
Ca n'Estruc de la Riera

Ca n'Estruc de la Riera és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia tradicional format per diversos cossos. El cos principal consta de planta baixa i dos pisos i la coberta és a dues aigües. La façana està arrebossada i pintada de blanc. Les obertures, disposades de forma regular, són allinadades. Al segle xvi se'l coneixia com a Mas Bernardí, més tard com a Mas Desmà o Ponsgrau i, a mitjans del segle xviii, pren el nom actual. Referències
Ca n'Estruc Vell

Ca n'Estruc Vell és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció de caràcter rural orientada cap a sol ponent. Està formada per tres cossos: la masia, un cos central i la galeria. El primer és el més antic i es construí en pedra. Té planta rectangular, estructurada en planta baixa i un sol pis. A la façana principal hi ha un rellotge de sol; la porta és un arc de mig punt adovellat. La part posterior té contraforts exteriors. La coberta és a dues aigües de teula àrab rematada amb ràfec. El petit cos central serveix de nexe entre l'habitatge i la galeria; l'entrada també és un arc de mig punt adovellat. La galeria és un afegit posterior, una construcció independent de la resta. Aquest edifici ha estat restaurat conservant el seu caràcter original. Història Es tenen notícies per un document que aquest edifici formava part de la donació que el comte Guillem va fer al comte d'Esparreguera de les seves terres el 985. Al segle xvii, aquesta masia era coneguda com el mas Jordà. Referències