NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia del Inmaculado Corazón de María (Barcelona)

La iglesia del Inmaculado Corazón de María es un santuario y templo construido por los claretianos entre 1904 y 1913 en la calle Antonio María Claret de Barcelona. La construcción combina elementos de estilo neobizantino, neorrománico y mudéjar. Es una obra incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña . Descripción Iglesia construida entre 1904 y 1913 por el orden de los Misioneros Hijos del Inmaculado Corazón de María, junto al Colegio Claret, dirigido por ellos. El promotor de la construcción fue el claretiano Juan Melé que encargó la construcción al arquitecto Joan Martorell.​ La iglesia, de planta basilical, tiene un transepto con una cúpula en el crucero sobre pechina y tambor, y un ábside con vidrieras, pinturas y mosaicos en la bóveda. Tiene una capilla dedicada a uno de los fundadores de los claretianos y otra dedicada al Santo Cristo. Una imagen del Corazón de María del escultor Claudio Rius preside la iglesia.​ La fachada principal está dividida en tres ejes separados por unas torres de base octogonal de piedra bien escuadrada. A media altura hay un friso de ventanas ciegas y, encima, un rosetón calado. Como coronamiento tiene una cornisa crestada con una cruz en el centro y un friso de ventanas ciegas de arco de medio punto por debajo.​ La iglesia sufrió algunas modificaciones posteriores como fueron la construcción de la cúpula, por parte de Juan Bergós en 1941, y del campanario de planta rectangular, muy distinto al resto de la iglesia, con las paredes revocadas y pintadas de blanco.​ Historia La primera piedra fue colocada el 7 de abril de 1904, coincidiendo con el 50 aniversario del establecimiento del dogma de la Inmaculada Concepción de María. El promotor fue el claretiano Juan Melé y la construcción fue encargada al arquitecto Joan Martorell, quien murió en 1906 antes de poder ver finalizada la obra, pasando el relevo a su resobrino Bernardino Martorell. Durante la Semana Trágica de 1909 la iglesia fue quemada cuando todavía no había sido completada. La construcción continuó y el templo fue inaugurado en 1913, sirviendo como capilla de los claretianos, que residían junto al edificio y tenían el Colegio Claret adyacente.​ En 1936 el templo sufrió daños a causa de la Guerra Civil Española, y fue usado como taller de reparación de vehículos y almacén. En la actualidad todavía se pueden ver en la fachada los daños causados por un cañonazo y disparos de bala, que como vestigio histórico no se han querido restaurar. Tras la guerra, la iglesia se reconstruyó y en 1940 fue consagrada.​​ En 1972 el santuario pasó a ser parroquia, perteneciente al arciprestazgo de la Sagrada Familia.​ Los restos de Jaime Clotet Fabrés (1822-1898), cofundador de los claretianos, fueron trasladados en 1960 desde el cementerio de Pueblonuevo hacia este templo, coincidiendo con los actos conmemorativos del centenario de esta orden religiosa. ​ Referencias
Església de la Santíssima Trinitat (Sabadell)

L'església de la Santíssima Trinitat és una església parroquial de Sabadell situada a la cantonada de la Rambla amb el carrer de Zurbano. A nivell d'administració eclesiàstica depèn de l'arxiprestat de Sabadell Centre que, al seu torn, forma part del bisbat de Terrassa. Història L'església original, anomenada Església de la Misericòrdia, fou obra de R. Estany i va ser construïda entra el 1867 i el 1873. L'any 1936, durant la Guerra Civil Espanyola, l'església és destruïda i no es comença a reconstruir de nou fins al 1945. Les obres de reconstrucció de l'església són projectades per Lluís Bonet i Garí i efectuades per J. Padró. Edifici L'església de la Santíssima Trinitat és de planta basilical, sense voltes i amb enteixinat. L'altar major i l'altar del Santíssim són obra de Lluís Bonet i Garí. A l'interior es conserven pintures de R. Roca i Ricart i una imatge del Sagrat Cor amb terra cuita obra de Salanguera. La façana és d'obra vista, té coberta de doble vessant i una torreta al costat del campanar. La façana està acabada amb el perfil triangular de la coberta i en destaquen les tres finestres d'arc de mig punt i la porta, sobre la qual es troba un timpà escultòric que mostra la Santíssima Trinitat envoltada d'àngels i quatre medallons amb els símbols dels Quatre Evangelistes. Galeria d'imatges Vegeu també Llista d'esglésies de Sabadell Llista de monuments de Sabadell Referències Enllaços externs Fitxa de l'església de la Santíssima Trinitat (patmapa.gencat.cat)
Església de la Santa Creu de Castellbò

L'Església de Santa Creu és l'església parroquial del poble de Santa Creu de Castellbò, que pren el nom de l'església, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És una església d'una sola nau, capçada al nord amb capçalera plana, i coberta amb volta de canó que suporta un llosat a doble vessant. A banda i banda presenta dues capelles laterals, obertes a la nau a través d'un arc de mig punt, que sobresurten de la nau en planta. La del mur de llevant està adossada a la sagristia. La porta d'accés, a la façana meridional, és en arc rebaixat i presenta una motllura enguixada, igual que l'ull de bou circular que la corona. Culminant el frontis del mur occidental hi ha un campanar d'espadanya d'un sol ull. La construcció és rústega de pedres unides amb morter sense fer filades. Història Està citada a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell l'any 839. L'església és esmentada l'any 935 com a límit del terme de Pallerols del Cantó. Durant el segle xi els esments són més sovintejats. L'església de Santa Creu figura en la relació de la visita pastoral realitzada pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona els anys 1312 i 1314, així com al llibre de la dècima del Bisbat d'Urgell de 1391, dins del deganat de l'Urgellet. L'església parroquial de Santa Creu ha tingut tradicionalment com a sufragània la de Sant Serni de Seix, i l'any 1758 consta també com a tal la de Sant Andreu de Castellbò. L'any 1904, Sant Martí d'Albet també passà a ser sufragània de Santa Creu. Referències
Iglesia de la Virgen del Carmen (El Raval)

La iglesia de la Virgen del Carmen es una iglesia modernista de Barcelona, ubicada en la calle San Antonio Abad, 10-12, de El Raval. Historia Durante la Semana Trágica se produjo la destrucción del monasterio de San Matías de las monjas jerónimas del siglo XV, que era parroquia del Carmen desde 1883, al ser desamortizado en 1874 el antiguo convento del Carmen. Josep Maria Pericas proyectó en 1910 un nuevo templo, que fue construido entre 1911 y 1913, naves, 1923-1924, campanario y 1935, ampliación naves y centro parroquial, que incluía un teatro a la italiana, el actual Teatro del Raval​​ Descripción Se puede inscribir dentro de la corriente modernista inspirada en la Arquitectura gótica centroeuropea, a pesar de que se han mencionado también influencias gaudinianas, secesionistas o expresionistas.​​ Referencias
Església del Sagrat Cor de Vistabella

L'església del Sagrat Cor és una església modernista del nucli de Vistabella al terme municipal de la Secuita, al Tarragonès. Està adscrita a l'Arquebisbat de Tarragona. Està ubicada en la plaça conformada per la confluència del carrer Major i carrer Joan XXIII. Va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional per acord del govern publicat al DOGC el 10-03-2011. També es va delimitar un entorn de protecció per garantir la correcta visualització del monument. Història L'església del Sagrat Cor va ser construïda el 1923 per l'arquitecte modernista Josep Maria Jujol i Gibert per un encàrrec de 1917 dels veïns del mateix poble amb la finalitat que el nucli de Vistabella disposés d'església parroquial pròpia. L'obra va ser construïda pels mateixos habitants del poble i es va inaugurar l'any 1923. Les pintures de l'absis varen ser destruïdes durant la Guerra Civil Espanyola i tornades a pintar per la filla de Jujol. Arquitectura Va ser projectada i construïda com una única nau de planta quadrada centrada en l'eix diagonal est-oest on s'ubica a un extrem l'altar i en l'altre, el porxo d'entrada. Els murs són de maçoneria de pedra coberta amb volta catalana suportada per una creueria de dos arcs parabòlics de maó de gran alçada que es recolzen en els murs exteriors i en una estructura de pilars també d'obra. Aquesta estructura central es complementa amb les voltes secundàries perimetrals. Jujol no es va limitar a projectar l'arquitectura i l'estructura de l'edifici sinó que, amb els seus coneixements com a professor de l'Escola d'Arts i Oficis, va dissenyar la totalitat dels elements decoratius i de mobiliari, com les pintures, portes, baranes, làmpades, reixes, canelobres, etc. Estat de conservació L'església està fortament afectada per un problema d'humitats. El 2009, quan es va reurbanitzar la plaça que envolta l'església, van incrementar el nombre de filtracions d'aigua al mur, tot afectant greument les pintures murals, realitzades al tremp sobre estuc de guix. El febrer de 2013 es va fer públic que els serveis territorials de la Generalitat de Catalunya han redactat una proposta d'intervenció que consisteix a intervenir el subsòl de la plaça, tot fent una separació de 40 cm entre l'església i el seu entorn, per evitar les filtracions. Aquesta separació s'hauria de cobrir amb una nova pavimentació. Referències Enllaços externs «Església del Sagrat Cor de Vistabella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Iglesia del Sagrado Corazón (Vistabella)

La iglesia del Sagrado Corazón se encuentra en Vistabella, una entidad local menor de La Secuita (comarca del Tarragonés, provincia de Tarragona). Fue construida en 1923 en estilo modernista, obra del arquitecto Josep Maria Jujol. Pertenece a la archidiócesis de Tarragona. Este inmueble está inscrito como Bien cultural de interés nacional.​ Historia y descripción En 1917 se decidió la construcción de una iglesia para el núcleo de Vistabella, que carecía de templo dedicado al culto. Jujol, autor de varias obras en la provincia de Tarragona —era oriundo de su capital—, entre ellas otra iglesia, la de Montferri, aceptó el encargo, pese a lo reducido de su presupuesto. El templo fue bendecido el 25 de abril de 1923 por el arzobispo Francisco Vidal y Barraquer.​ Jujol fue discípulo y ayudante de Antoni Gaudí, con quien colaboró entre 1907 y 1914, época en la que ya mostró una fuerte personalidad y genio creativo. Desarrolló un estilo heterodoxo, en el que mezclaba el misticismo católico con un sentido de la decoración casi surrealista, con gusto por la caligrafía, las imágenes orgánicas —cercanas a la obra de Joan Miró— y la mixtificación de técnicas y materiales, a veces cercano al collage.​ En Vistabella elaboró un proyecto de clara reminiscencia gaudiniana, que recuerda el proyecto de la cripta de la Colonia Güell de Gaudí.​ Es un edificio de pequeñas dimensiones, de planta cuadrada, con una nave, presbiterio, dos capillas, sacristía y baptisterio, con un eje vertebrador en diagonal para aprovechar mejor el espacio, por lo que se colocó la entrada en un vértice del templo. El espacio interior está formado por cuatro pilares de ladrillo que forman sendos arcos parabólicos que sostienen unas bóvedas tabicadas y una cúpula central, rematada por una atalaya piramidal que hace de campanario en el exterior.​ El presbiterio está decorado con pinturas del propio Jujol, ayudado por el pintor Ramon Ferré.​ Toda la obra se hizo con piedras del lugar, mientras que las vidrieras se hicieron de alabastro, resultando un templo modesto pero de fuerte originalidad.​ Durante la Guerra Civil el templo sufrió un incendio, que oscureció las pinturas. Asimismo, en 1945 un vendaval derribó el campanario y, en 1970, un rayo derribó una parte del edificio. En 1975 las pinturas fueron restauradas por Tecla Jujol, hija del arquitecto, también pintora.​ Referencias Bibliografía Buqueras i Bach, Josep Maria (2021). Casa Navàs i el Modernisme de tota la província de Tarragona (en catalán). Setier - Triangle Books. ISBN 978-84-8478-898-0. Lacuesta, Raquel; González, Antoni (1997). Guía de arquitectura modernista en Cataluña. Barcelona: Gustavo Gili. ISBN 84-252-1430-0. Montaner, Josep Maria (2005). Arquitectura contemporània a Catalunya (en catalán). Barcelona: Edicions 62. ISBN 84-297-5669-8. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia del Sagrado Corazón.
Església parroquial de Sant Andreu Salou

L'església parroquial de Sant Andreu és un monument del municipi de Sant Andreu Salou. És un edifici d'una nau amb capelles laterals. L'interior és cobert amb voltes de llunetes. A terra hi ha dues lloses de pedra que clouen dos sepulcres i que porten inscripcions i una corona, són del segle xix i pertanyen a rectors. La portalada de l'any 1779 és de decoració molt senzilla, amb dues columnes laterals planes i amb dos pinacles en forma de pinya a la part superior. Sota la rosassa de vitralls hi ha una mandorla que conté l'estatueta del sant patró. La torre campanar, de base quadrada, té quatre obertures d'arc de ferradura i és coronada amb un teulat en forma de pinacle. L'església parroquial de Sant Andreu es pot identificar, probablement, amb una de les que varen ser donades als canonges de Girona pel bisbe Teuter l'any 882. La parròquia de Sant Andreu Salou és esmentada l'any 1222. No queden rastres de l'antic temple medieval. L'església actual va ser bastida el segle xviii i el campanar és posterior, possiblement del segle xix. Referències
Estació de la Bordeta (metro)

Bordeta era una estació en superfície de la L1 entre Mercat Nou i Santa Eulàlia, al límit dels municipis de Barcelona i de l'Hospitalet de Llobregat. Història Va ser inaugurada el 1926 com a estació terminal del tram del Metro Transversal fins a Catalunya, i el 1932 va deixar de ser-ne la capçalera quan va entrar en servei Bordeta Cotxeres, posteriorment reanomenada com a Santa Eulàlia. Aquesta fou clausurada el 1980 per a la perllongació de la línia, i l'estació de la Bordeta passà a ser la nova capçalera fins a la inauguració el 23 de desembre del 1983 de la nova estació de Santa Eulàlia, quan va quedar fora de servei. Un cop tancada, es va fer servir per a tasques tècniques fins a la dècada del 2000. Referències Vegeu també Llista d'estacions fantasma de Barcelona
Bordeta (Barcelona Metro)

Bordeta was a former station on Barcelona Metro line L1, in the Sants-Montjuïc district of the Spanish city of Barcelona. The station site is between the current stations of Mercat Nou and Santa Eulàlia. Bordeta was opened in 1926, as the western terminus of the original section of line L1 to Catalunya station. It ceased to be a terminus in 1932, when the line was extended one stop west to the first Santa Eulàlia station. It closed in 1983, with the relocation of Santa Eulàlia station and opening of the westward extension of the line to Torrassa station, as it was deemed too close to the new Santa Eulàlia station. See also List of disused Barcelona Metro stations References
Estación de Bordeta

La estación de Bordeta era una estación del Metro de Barcelona actualmente clausurada situada entre Hospitalet de Llobregat y Barcelona, muy cerca de la Estación de Santa Eulàlia y la Estación de Mercat Nou. Historia Esta estación se inauguró el 10 de junio de 1926, siendo cabecera de Línea 1, antes llamada Ferrocarril Metropolitano Transversal, hasta que en 1932 se amplió de Bordeta hasta Bordeta Cocheras. Luego, el 23 de diciembre de 1983, se clausuró la estación, con la ampliación de la línea desde Mercat Nou hasta Torrassa. Actualidad Aunque está clausurada, se usa para que los pasajeros bajen en caso de que alguna unidad tuviera que ser retirada al estar en la entrada de las Cocheras de Santa Eulàlia. También, ahora, con la construcción de los jardines de la Rambla de Sants, se ha tenido que demoler el andén dirección Hospital de Bellvitge, quedando ahora solamente el andén dirección Fondo. Referencias
Bordeta (metropolitana di Barcellona)

Bordeta è una stazione soppressa della metropolitana di Barcellona situata tra l'Hospitalet de Llobregat e Barcellona, sulla linea del Metro Transversal (successivamente L1) tra le stazioni di Mercat Nou e Bordeta Cotxeres (attuale Santa Eulàlia) ed era una della poche fermate in superficie della metropolitana. Storia La stazione fu inaugurata nel 1926 insieme al Metro Transversal che arrivava fino Plaça de Catalunya e ne è stata il capolinea fino al 1932, quando entrò in servizio la stazione di Bordeta Cotxeres. Quest'ultima stazione, rinominata in Santa Eulàlia, venne chiusa nel 1980 nell'ambito dei lavori di prolungamento della linea L1 fino a Torrassa. In seguito all'apertura della nuova stazione di Santa Eulàlia, a poca distanza, la stazione di Bordeta venne chiusa definitivamente il 23 dicembre 1983. La struttura della stazione, sebbene chiusa al pubblico, è rimasta in opera fino ai primi anni 2000. Note
Estació de Vinaixa

Vinaixa és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al sud de la població de Vinaixa, a la comarca de les Garrigues. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies R13 i R14 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora. Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1872 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Montblanc a Lleida (posteriorment LRT) entre Vimbodí (1865) i Vinaixa. L'any 2016 va registrar l'entrada de 4.000 passatgers. Serveis ferroviaris Alguns regionals no efectuen parada a La Floresta sent la següent o anterior Les Borges Blanques. Alguns regionals no efectuen parada a Vimbodí sent la següent o anterior L'Espluga de Francolí. Referències Vegeu també Xarxa ferroviària de Catalunya Renfe Operadora
Estación de Vinaixa

Vinaixa es una estación de ferrocarril situada en el municipio español homónimo, en la provincia de Lérida, comunidad autónoma de Cataluña. Cuenta con servicios de media distancia. Situación ferroviaria Se encuentra ubicada en el punto kilométrico 40,4 de la línea férrea de ancho ibérico que une Madrid con Barcelona a 494 metros de altitud,​ entre las estaciones de La Floresta y de Vimbodí. El kilometraje de la línea sufre un reinicio en la capital maña y otro en Lérida al basarse en antiguos trazados. Historia Con el ferrocarril dando sus primeros pasos en España, en 1856, Tarragona y Reus fueron rápidamente unidas gracias a ese novedoso medio de transporte que se veía muy útil para la economía local. Sobre esa base se crearon dos compañías: la Compañía del Ferrocarril de Montblanch a Reus y la Compañía del Ferrocarril de Montblanch a Lérida, con un mismo objetivo, alcanzar Lérida. Ambas no tardaron en fusionarse en la Compañía del Ferrocarril de Lérida a Reus y Tarragona.​ Dicha compañía no completó la línea hasta la apertura del tramo entre Juneda y Lérida en mayo de 1879, aunque la estación de Vinaixa se puso en funcionamiento mucho antes, en septiembre de 1872 tras finalizar el tramo Vinaixa-Vimbodí.​ La precaria situación económica de la titular de la concesión facultó que la poderosa Norte se hiciera con ella en 1884. Norte mantuvo la gestión de la estación hasta que en 1941 se produjo la nacionalización del ferrocarril en España y todas las compañías existentes pasaron a integrarse en la recién creada RENFE. Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias. La estación Se encuentra al suroeste de la localidad de Vinaixa. Dispone de un edificio para viajeros de dos plantas coronado por un frontón triangular y flanqueado por dos anexos laterales de menor altura que también lucen frontones laterales. El mismo permanece cerrado al público habiéndose habilitado para los viajeros dos marquesinas metálicas que cubren parcialmente los dos andenes, uno lateral y otro lateral, del recinto. Cuenta con tres vías, la principal numerada como vía 1 y dos derivadas numeradas como vías 2 y 3.​ Todas tienen acceso a andén. Servicios ferroviarios Media distancia Los servicios de Media Distancia que ofrece Renfe tienen como principales destinos Barcelona y Lérida. Referencias Enlaces externos Media Distancia Cataluña en la web de Renfe.
Estadi Municipal Joan Serrahima

L'Estadi Municipal Joan Serrahima és un estadi polivalent inaugurat el 1969, especialitzat en l'atletisme i dedicat a l'esportista olímpic català Joan Serrahima. Està situat a la muntanya de Montjuïc a Barcelona, i molt a prop del barri del Polvorí. On avui dia hi ha l'estadi, antigament s'hi trobava la pedrera de Safont, on s'extreia roques per a la construcció d'edificis de Barcelona. L'estadi va ser inaugurat el 1969 i remodelat el 1983. La seva inauguració es va ajornar, ja que la tribuna es va enfonsar provocant la mort de dos obrers. Actualment l'estadi és gestionat per l'Agrupació Atlètica Catalunya i hi té la seu l'Escola Municipal d'Atletisme, és utilitzat per gran quantitat d'atletes i per diverses escoles. Espais esportius i instal·lacions Pista d'atletisme de 8 carrils (400m) Zona de llançament Camp de gespa polivalent (futbol o rugbi) Zona de salt Serveis mèdics Quiosc-bar Com arribar-hi Bus diürn TMB Línia 13 Línia 150 Línia 23 Metro TMB L3: Espanya Referències Enllaços externs Web Oficial de l'Estadi Municipal Joan Serrahima Arxivat 2012-05-17 a Wayback Machine.
Estany Blau de Colieto

L'Estany Blau de Colieto o Gelat de Colieto és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El llac, d'origen glacial, està situat a 2.483 metres d'altitud, a la part alta de la Vall de Colieto. Té 3 hectàrees de superfície i 2,5 metres de fondària màxima. Rutes Sortint des del Refugi Joan Ventosa i Calvell, passant pel Bassot de Colieto, l'Estany Gran de Colieto, i seguint el tàlveg de la vall fins a mig camí del collet, on s'agafa direcció sud-oest primer i sud finalment. Referències Bibliografia Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001) Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007) Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
Estany Cloto

L'Estany Cloto és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El nom prové del grec, «"kloptós", amagat, per la situació de l'estany». El llac, d'origen glacial, està situat a 2.325 metres d'altitud, a la Capçalera de Caldes. Enclotat als peus de la Punta d'Harlé (O), el Pa de Sucre (NO) i el Tuc de Roques Negres (E). Drena al sud-est, al barranc que baixa cap a les Llastres de la Morta, al nord del Pletiu de Riumalo. Rutes Hi ha diverses possibilitats. Les més habituals són: Per el desguas de l'Estany de Tumeneia de Dalt i vorejant pel sud el Tuc de Roques Negres. Ja sigui sortint des del Refugi Joan Ventosa i Calvell, via la riba meridional de l'Estany de Travessani i l'Estany de Tumeneia de Baix. O anant a trobar aquest camí des del Pletiu de Riumalo, pels barrancs de les Llastres i de l'Estany de Tumeneia de Dalt. Una altra via surt del Pletiu de Riumalo i puja directament pel barranc de l'Estany Cloto. Referències Bibliografia Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001) Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007) Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)