NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Quirze Safaja

Sant Quirze i Santa Julita és l'església parroquial romànica del poble de Sant Quirze Safaja (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al punt més elevat del poble de Sant Quirze Safaja, al capdamunt del carrer Major. Tot i que només se celebra missa habitualment a les esglésies parroquial i de la Mare de Déu del Carme del Badó -i més esporàdicament a Sant Pere de Bertí-, de Sant Quirze Safaja depenen eclesiàsticament les onze capelles que hi ha al terme municipal, a més de la parroquial. Algunes d'elles estan abandonades i fins i tot en ruïnes. És un edifici de nau única i capelles laterals cobertes amb volta de creueria. Conserva l'absis primitiu romànic, amb decoració llombarda: arcuacions dobles entre lesenes. A la banda nord-est es troba el campanar de base quadrada, que pren forma vuitavada i està coronat per una balustrada. La portada es troba dins un pati, amb la rectoria. El portal està flanquejat per dues pilastres i coronat per un arquitrau amb tríglifs i mètopes i un frontó triangular. L'església està documentada a partir del segle xii, però conserva l'absis romànic que podria ser una mica anterior, del segle xi. Entre els anys 1610-1649 l'edifici es va ampliar, es varen construir les capelles i es va renovar la nau. El campanar es va construir ens anys 1670-1677. Capelles de la parròquia de Sant Quirze Safaja La Mare de Déu del Carme del Badó La Mare de Déu del Roser de Can Barnils Sant Pere de Bertí (antiga parròquia) El Sant Crist del Càmping l'Illa El Sant Crist del Clascar La Mare de Déu del Roser del Maset La Mare de Déu del Carme de Poses La Mare de Déu del Roser de Puigdolena La Mare de Déu del Roser de la Rovireta La Mare de Déu de la Divina Providència del Serrà Sant Antoni de Pàdua de les Torres Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0.
Santa Llúcia de Mur (església)

Santa Llúcia de Mur és l'església romànica del poble homònim: Santa Llúcia de Mur. Pertany a l'antic terme de Mur, integrat actualment en el municipi de Castell de Mur, del Pallars Jussà. Es troba a la part més baixa del poble de Santa Llúcia de Mur, prop del barranc de la Fonteta i de la Font de la Moixa. Es tracta d'una església documentada des d'antic (1094), quan els comtes de Pallars Jussà Ramon V i Valença, juntament amb els seus fills, nets del mític Arnau Mir de Tost, donaren aquesta església i d'altres dels entorns de Mur al monestir de Lavaix. Tornà més tard a mans dels Mur, i la canònica de santa Maria hi tingué un priorat. Amb el temps passà a ser església parroquial, i actualment és una capella de la parròquia de Guàrdia. És d'una sola nau, molt transformada amb el pas del temps, coberta amb volta de canó semicircular, que té un arc toral de reforç. Sembla correspondre, la part que es conserva de l'obra original, a una construcció romànica tardana, del segle xiii. Aquesta església tenia dues petites taules amb pintures romàniques, actualment conservades al Museu Nacional d'Art de Catalunya. Totes dues estan dedicades a la santa patrona de l'església. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Llúcia de Mur", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. «Guàrdia de Noguera», a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Església de Sant Vicenç de Vilarassau

L'Església de Sant Vicenç de Vilarassau es troba al poble disseminat del mateix nom, al municipi de Santa Maria d'Oló (Moianès), i està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La parròquia ha estat integrada en la de Santa Maria d'Oló, per la qual cosa no té ja rector propi, malgrat no haver perdut la categoria de parroquial. Història El lloc és documentat per primera vegada el 957 com a villa Ansaldi. Els anys 1134 i 1284 s'esmenta la parròquia de Sant Vicenç de Vilarassau, però aquesta denominació no apareix ni en les llistes anteriors al 1154 ni en les del 1361 i 1438. La funció de sufragània de Santa Maria d'Oló està ben documentada i es recalca en la visita episcopal del 1686. Es creu que seguiria els mateixos passos que la parròquia de Santa Mª d'Oló, la qual el 1364 passà a dependre de la canònica de l'Estany, i després de la seva extinció el 1592 passà a les Cinc Dignitats Reials; el 1686 continuava amb aquesta dependència. El 1878 assolí la categoria de parròquia, que encara avui conserva, encara que no té un culte regular. Descripció L'església es dreça en un indret elevat del Moianès i era la parròquia del nucli disseminat de cases conegut per aquest nom. És d'una sola nau coberta amb volta de canó, reforçada amb un arc toral que la divideix en dos trams. L'absis semicircular, situat a llevant i cobert amb volta de quart d'esfera, presenta les característiques genuïnes del romànic llombard; quatre bandes llombardes que delimiten tres series de quatre arcuacions cegues són el motiu de decoració de l'absis. Les bandes llombardes també apareixen en el mur de la cara sud, situades sota mateix del ràfec de la teulada. Al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada i n'hi ha dues més d'iguals al mur de migjorn. L'accés a l'església es fa pel cantó de ponent i la porta és moderna. En aquest mateix mur s'alça un campanar d'espadanya refet. Al costat de tramuntana s'hi afegí en època moderna un cos que fa la mateixa llargada de la nau i té funcions de sagristia. L'aparell de l'església és obrat amb carreus regulars disposats en filades i a trencajunt. Vegeu també Mas Sau Referències Bibliografia Benet i Clarà, Albert; Junyent i Maydeu, Francesc; Mazcuñan i Boxi, Alexandre. «Sant Vicenç de Vilarassau». A: Catalunya Romànica, vol. XI. El Bages. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8. Galobart Soler, Josep. Els retaules barrocs de les esglésies del terme de Santa Maria d'Oló (1607-1781). Manresa: Centre d'Estudis del Bages, 1996 (Monogràfics, 16). ISBN 978-8487618253. Gavín, Josep Maria. Bages. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979 (Inventari d'esglésies 5). ISBN 84-85180-14-3.
Biblioteca Comarcal Conangla i Fontanilles

La Biblioteca Comarcal Conangla i Fontanilles és una biblioteca pública del municipi de Montblanc (Conca de Barberà), inaugurada el 24 d'abril de 2010. Està ubicada a l'antic escorxador de la Ducal Vila i va suposar una reforma i ampliació d'un edifici de propietat municipal: l'antic escorxador, valorat amb la categoria de Bé Cultural d'Interès Local; edifici de principi dels anys trenta del segle xx. La biblioteca porta el nom de Josep Conangla i Fontanilles, polític, assagista i poeta, llicenciat en dret, nascut a Montblanc el 1875 i mort a Cuba el 1965. Autor de poesia i prosa, és conegut sobretot per l'obra poètica Elegia de la guerra i Les montblanquines, així com pels assaigs Cuba i Pi i Margall. Edifici La biblioteca va ampliar la superfície de l'antic escorxador, amb un total de 819 m². És de planta baixa i es configura en una nau central rectangular d'uns 8,5 m d'alçada, amb il·luminació natural lateral. La coberta de la nau central és a dos vessants i es correspon a l'original de l'escorxador; els nous cossos s'executaren mitjançant una coberta plana ecològica. L'espai central de la biblioteca l'ocupa la sala principal on s'ubica la major part del fons; hi ha, a més, una sala infantil i una sala multimèdia. És un edifici rectangular en forma de gran nau amb finestres. Rodejant la meitat de l'edifici que correspon a la façana trobem una terrassa enrajolada. Així mateix, els elements decoratius de les finestres són de rajola. La part superior de la façana fa una figura circular, pròpia de l'estil modernista que té, en aquest edifici, un gran funcionalisme. L'edifici és rodejat per una barana de ferro forjat. Edifici construït a la primera meitat del segle xx, conseqüència d'un procés d'eixamplament de la ciutat més enllà de les muralles. Referències Bibliografia Porta i Balanyà, Josep Maria. Montblanc. Valls: Cossetània, 2000. ISBN 9788489890794. Enllaços externs «Biblioteca Comarcal Conangla i Fontanilles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 16 novembre 2015]. Portal de la Biblioteca Comarcal Josep Conangla i Fontanilles Arxivat 2014-10-26 a Wayback Machine.
Biblioteca Víctor Català

La Biblioteca Víctor Català és una biblioteca pública del municipi de l'Escala (Alt Empordà) que forma part del servei de biblioteques de la Diputació de Girona. L'edifici de la biblioteca està inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici Situada dins del nucli antic de la població de l'Escala, al sector nord-oest, amb la façana principal orientada a la plaça Víctor Català. Edifici entre mitgeres de planta rectangular, distribuït en planta baixa i dos pisos, amb la coberta plana. La façana principal es troba emmarcada per dos trams de parament laterals, bastits amb plafons de pedra rectangulars de color gris. A la planta baixa hi ha dos portals d'accés a l'interior, els quals es troben integrats dins de dos grans finestrals de vidre de pla sinuós. Al mig dels dos portals, dues columnes de ferro que sostenen la part de la façana corresponent als pisos superiors. A la primera planta hi ha quatre grans finestres rectangulars, les dues centrals més grans, cobertes per un sistema de persianes a base de lamel·les blanques. Al pis superior, continua el sistema de lamel·les a les obertures, tot i que en aquest cas es tracta de balcons amb barana de ferro de barrots simples. La façana està rematada amb una cornisa sobresortida. Història L'actual biblioteca, antigament propietat la Caixa de Girona, ha passat de titularitat privada a pública, fent-se càrrec l'Ajuntament de l'Escala. Aquest té la voluntat de conservar-ho com a biblioteca, introduint pròximament diferents reformes a l'edifici. L'edifici és obra del reconegut arquitecte Joaquim Masramon de Ventós (Olot, 1910-Girona, 1987), llicenciat l'any 1940. Referències
Repsol

Repsol S.A. er et spansk multinationalt olie- og gasselskab med hovedkvarter i Madrid. Virksomheden beskæftiger sig med alle områder indenfor olie og gas, hvilket inkluderer efterforskning, udvinding, raffinering, distribution, marketing, petrokemikalier, elproduktion og handel. I 2021 var omsætningen på 52 mia. euro og der var 24.000 ansatte. Repsols historie går tilbage til det statsejede CAMPSA (Compañía Arrendataria del Monopolio de Petróleos S.A.), der blev etableret i 1927. I 1997 blev Repsol privatiseret. Referencer
Repsol

A Repsol YPF, S.A. (eredetileg a Refineria de Petróleos de Escombreras Oil - Yacimientos Petrolíferos Fiscales Sociedad Anónima rövidítése) egy multinacionális olaj és gázipari vállalat, amely működése 29 országra terjed ki. Eszközállományának nagy része Spanyolországban és Argentínában található, köszönhetően a spanyol Repsol S.A. és az argentin YPF 1999-es fúziójának. 79 milliárd amerikai dolláros árbevételével a cég a 76. helyen áll a Fortune 500 Global 2009-es listáján, és a 16. helyen áll az ásványolajipari ágazati listán. Története A cég története 1927-ig nyúlik vissza, amikor Spanyolországban az addig állami monopóliumot képező olajipart a CAMPSA nevű cégbe integrálták, amelyben a spanyol állam kisebbségi tulajdonos lett. 1948-ban létrejött a REPESA nevű vállalat, amely feladata egy olajfinomító telepítése Valle de Escombreras-ban. A finomító átadása 1951-ben megtörtént, a REPESA pedig a finomítói szektor konszolidációjának szimbólumává vált. A REPESA saját neve alatt forgalmazza az üzemanyagot és az olajat - élvonalbeli védjegye a Repsol. 1964-ben először találnak olajat Spanyolországban, La Lora (Burgos) környékén, napi 85 hordó kitermelhető. A felfedezés jelentős pozitív hatást gyakorolt a környék gazdaságára. 1974-ben a REPESA, az ENCASO és az ENTASA egyesüléséből létrejön az ENPETROL, amelyben az állami INI (National Institute for Industry) a többségi tulajdonos. 1981-ben a spanyol állam létrehozta az INH-t (National Institute of Hydrocarbons), amely az állami érdekeltségű olaj- és gázipari cégek holdingjaként funkcionál. 1987-ben az INH által birtokolt cégekből (Hispanoil, Enpetrol, Butano, Campsa, Petronor) létrejön a Repsol csoport. 1989-ben megkezdődik a Repsol privatizációja, amely 1997-ig tart. Ez alatt több hullámban értékesítik a céget, egyszerre 10-20%-os paketteket. 1996-ban a spanyol állam aranyrészvényt kap a vállalatban, amelyet 2006-ig megtart. 1999-ben a Repsol megvásárolja az argentin YPF vállalatot, amely, 1991-es privatizációja után ekkor a legnagyobb dél-amerikai magán olaj és gázipari cég. Ezzel az akvizícióval a Repsol jelentősen megerősíti nemzetközi pozícióit. 2006-ban a Repsol-t először minősítik a legátláthatóbban működő olajtársaságnak a Dow Jones elemzői. 2007-ben a cég értékesíti a YPF 14,9%-t és különböző nemzetközik projektekbe száll be a Gazprom partnereként és a Mexikói Öbölben. Részvétel a versenysportokban A Repsol YPF, S.A. négy motoros gyári csapatot szponzorál (MotoGP Honda Racing (HRC), triál HRC, cross country KTM, motocross KTM), és négy további világbajnok versenyautós csapatot (MITSUBISHI cross country ralik, Nissan sorozatok, GP2 sorozatok, WTCC Nemzetközi Túraautó Bajnokság). Források
Repsol

Repsol è una società spagnola attiva nei settori del petrolio e del gas naturale con interessi in 29 paesi. Storia Le origini dell'azienda risalgono al 1981, con la creazione dell'ente pubblico Instituto Nacional de Hidrocarburos (INH). Il gruppo, per la verità, ebbe scarsa diffusione (nel 1986 era conosciuto solo dal 2% degli spagnoli). Per poter meglio affrontare la concorrenza internazionale, quindi, fu fondata la moderna Repsol, di cui l'INH era l'unico azionista; il marchio non fu una novità, dato che il nome "Repsol" comparve per la prima volta nel 1968 come nome commerciale dei prodotti della spagnola REPESA, nata nel 1948 e poi confluita negli organismi statali. Nel 1997 Repsol viene privatizzata. L'anno seguente inizia l'acquisizione dell'argentina YPF, che si concluderà nel 1999 con una quota di proprietà pari al 97,5%, per un costo totale di 13,1 miliardi di dollari finanziati in Spagna e nel mercato europeo. È una delle dieci principali società petrolifere del mondo con circa 30.000 dipendenti, quotata alla Borsa di Madrid e parte dell'indice IBEX-35, possiede 12 raffinerie e oltre 6.000 stazioni di servizio in Spagna, Portogallo e America meridionale. Il gruppo possiede anche l'ex monopolista petrolifero Campsa, noto per la sua guida turistica. Nel 2004 la compagnia avvia l'attività di distribuzione di carburanti in Italia, dove era già presente nel mercato extra-rete, con l'acquisizione di 45 stazioni di servizio. L'8 maggio 2012 l'Argentina ha deciso di nazionalizzare il 51% di YPF. In seguito a minacce da parte del governo argentino verso investitori stranieri che dovessero investire in esplorazioni petrolifere nelle Isole Falkland, la Repsol ha prospettato a sua volta azioni legali verso aziende che dovessero avere partecipazioni con la YPF in analoghe operazioni nell'area, in particolare attraverso una joint venture con aziende venezuelane, suscitando commenti improntati alla prudenza e ammonimenti da parte di Rafael Ramírez Carreno, presidente della compagnia petrolifera di stato venezuelana PDVSA. Nel 2021 la società abbandona il mercato italiano, cedendo i suoi 275 impianti alla Tamoil. Altre attività L'azienda è attiva anche come sponsor e fornitore in molti sport motoristici. Su tutti, nel motociclismo, dal 1995 al 2024 è stata sponsor principale del team ufficiale Honda nella classe regina del motomondiale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Repsol YPF Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale, su repsol.com. Repsol (canale), su YouTube. (EN) Repsol SA, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (CA) Repsol, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Repsol

Repsol – hiszpańskie przedsiębiorstwo zajmujące się przetwórstwem ropy naftowej i gazu ziemnego. Działa w 29 krajach. Spółka Repsol S.A. została założona w 1986 r. podczas reorganizacji hiszpańskiego przemysłu naftowego. Nazwa pochodzi od marki smarów produkowanych przez przedsiębiorstwo REPESA (Refinería de Petróleos de Escombreras). Przypisy Linki zewnętrzne Repsol, a global energy company [online] [dostęp 2023-08-15] (ang. • hiszp.). strona główna serwisu
Repsol

Repsol är ett internationellt olje- och gasbolag som verkar i 28 länder med huvudkontor i Madrid, Spanien. Bolaget är ett av världens största privata oljebolag och är det största privata energibolaget i Latinamerika vad gäller tillgångar. Sponsor Repsol sponsrade tidigare formel 1-stallen Jordan (1998-1999) och Arrows (1999-2001). Bolaget sponsrar numera Hondas fabriksteam i MotoGP-klassen och KTMs fabriksstall i 125/250-klasserna i roadracing-VM. Externa länkar Repsol YPF
Repsol

Repsol S.A. — найбільша нафтогазова компанія Іспанії і Латинської Америки, входить в десятку найбільших нафтогазових корпорацій світу. Утворена в 1999 році шляхом злиття аргентинської компанії YPF з іспанською Repsol S.A. Курс акцій Repsol YPF використовується при розрахунку індексу IBEX — найбільшого іспанського фондового індексу. Компанія веде видобуток нафти і газу в 29 країнах, в основному в Іспанії й Аргентині, їй належать 9 нафтопереробних заводів (зокрема 5 в Іспанії). Мережа АЗС компанії налічує більше 6 900 станцій в Європі та Латинській Америці. За 2008 оборот Repsol YPF склав понад $79 млрд, а чистий прибуток — майже $4 млрд. Добовий видобуток нафти і газу за дев'ять місяців 2005 року — 1,2 млн баррелів нафтового еквівалента. Джерела Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Repsol Офіційний сайт
Pilar d'Almenara

El Pilar d'Almenara és una muntanya de 459 metres situada al capdamunt de la serra d'Almenara, al poble d'Almenara Alta, pertanyent al municipi d'Agramunt, comarca de l'Urgell. Al cim, s'hi pot trobar una torre de guaita anomenada també Pilar d'Almenara i un vèrtex geodèsic (referència 263108001). Aquest cim està inclòs a la llista dels 100 cims de la FEEC. Referències
Casa Cruïlles

La casa Cruïlles o El Roserar és un edifici modernista situat prop del cim del Tibidabo, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectada el 1908 per l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch per a Mercè Pastor de Cruïlles. El 1961 va ser adquirida pel temple del Tibidabo, que la va convertir en el centre d'espiritualitat Mater Salvatoris. S'hi van construir tres capelles, així com un auditori i sales de reunions. Descripció D'estil historicista, segueix el model de les cases senyorials catalanes del segle xv, a partir d'un cos massís cobert a quatre aigües, amb un gran ràfec i una torre angular. Sorprèn l'aparell de maons en espina de peix en una part de la façana. Una tribuna octogonal, potser és una de les més aconseguides, tècnicament parlant, de tota l'obra de Puig i Cadafalch, s'integra en una cantonada de la casa. Referències
Torre de la Petita

La Torre de la Petita, és una torre de guaita i de defensa, va ser construïda l'agost de 1838 sota les ordres del general Charles d'Espagnac, comte d'Espanya, en el període anomenat la Guerra dels Set Anys, en plena dominació del carlisme. Història Actualment és pràcticament l'únic vestigi de l'antiga fortificació que se situava damunt la serra de la Petita, una muntanya de 863 metres d'altitud, que es troba al municipi de Berga (comarca del Berguedà), el cim de la qual té situat un vèrtex geodèsic (referència 282091001). Dalt de la serra de la Petita, l'antiga fortificació, i de manera molt especial la seva torre, gaudia d'un ampli domini visual que abastava els quatre punts cardinals, essent per tant un enclavament estratègic que acomplia la funció de control de possibles aproximacions de les tropes enemigues, especialment aquelles que poguessin venir del nord o de l'est. Avui en dia la Torre de la Petita és pràcticament l'única fortalesa carlina que resta dempeus a Catalunya, ja que, a excepció d'aquesta i de la torre del castell de Flix, totes les altres van ser enderrocades. Durant la Darrera Carlinada, el 1873, la comandància militar de Berga havia manat enderrocar la torre, però gràcies a les protestes populars de la ciutadania berguedana i de la pressió que va exercir sobre els militars qui aleshores era alcalde de la ciutat, en Ramon Pujol i Thomàs, la torre finalment no va ser demolida. L'any 1868 la Torre de la Petita, va ser finalment, i de forma definitiva, deshabilitada com a equipament militar, entrant de manera gradual, però imparable, en un important procés de degradació i, a hores d'ara, de l'antiga fortalesa de Maria Luisa Fernanda (que era el nom real del conjunt fortificat) ja tan sols resta dempeus la torre, part del polvorí i unes petites restes del mur que delimitava el perímetre del fortí. De mica en mica, però, el pas del temps va reduint a runa els murs de la torre, a la qual convindria una urgent restauració. Galeria d'imatges Referències
ONCE

L'ONCE (Organització Nacional de Cecs Espanyols, Organización Nacional de Ciegos Españoles) és una institució sense ànim de lucre que té com a propòsit millorar la qualitat de vida de la gent cega a Espanya, tot i que ha acabat ampliant la seva tasca cap a altres col·lectius amb discapacitats. Per tant, organitza l'anomenat Cupó de l'ONCE, un sorteig que, a més de donar premis a la combinació sortejada, proporciona una gran part dels fons de l'organització. Uns altres ingressos venen del patrocini d'equips esportius, de donacions de particulars i aportacions estatals. El setembre de 2013 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries de la Concòrdia. Perfiles La revista Perfiles és una publicació que edita l'Organización Nacional de Ciegos Españoles (ONCE), juntament amb la seva Fundació, des de l'octubre de 1985. De periodicitat mensual, els seus continguts se centren en temes socials, donant més rellevància a totes aquelles informacions relatives a les discapacitats. Vegeu també European Platform for Rehabilitation ONCE (equip ciclista) Referències
ONCE (Organisation)

ONCE [ˈonθe] (spanisch Organización Nacional de Ciegos de España) ist eine öffentlich-rechtliche spanische Blindenorganisation mit Sitz in Madrid. Sie wurde 1938 gegründet, ihre heutige Bedeutung bekam sie jedoch erst durch die Vergabe der Lotterie-Konzession 1984. Bis heute steht die ONCE in Spanien in erster Linie für die von ihr organisierten Lotterien: Täglich außer samstags findet eine Ziehung des Cupón statt. Stimmen eine oder mehrere Endziffern der gezogenen Zahl mit dem gekauften Los überein, so wird ein Gewinn ausgezahlt. Seit 2005 gibt es samstags die Ziehung der neuen Lotterie El Combo. Jeweils 50 % der Einsätze werden als Gewinn wieder ausgeschüttet. ONCE vertreibt in Spanien den Eurojackpot. Die Lose werden auf der Straße von Blinden oder anderweitig Behinderten verkauft, teilweise in dafür aufgestellten, telefonzellengroßen Kiosken. Die Idee ist die einer Wohltätigkeitslotterie: Durch die Teilnahme finanziere man die Arbeitsplätze von Menschen, die sonst keinen finden würden. Gleichzeitig ist die ONCE jedoch eine sehr finanzstarke Organisation, die unter anderem über ein beträchtliches Immobilienvermögen verfügt. Die Hotelkette Ilunion Hotels gehört ihr. ONCE war von 1989 bis 2003 Sponsor des Radsport-Teams ONCE. Obwohl die Décimo-Lose der spanischen Nationallotterie Loterías y Apuestas del Estado denen der ONCE ähneln, handelt es sich um konkurrierende Lotterien. Erstere veranstaltet jedes Jahr die berühmte Weihnachtslotterie, nicht ONCE. Weblinks once.es Webpräsenz (spanisch)