NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Els Bellons

Els Bellons és una masia situada a Sallent de Solsonès, una de les cinc entitats de població del municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès. Hi ha referències de la masia des del segle xvi. Està situada a 445 m d'altitud just a tocar del límit comarcal amb la Segarra. A l'oest hi passat la rasa del Pujol, i a l'est, la riera de Sanaüja. Història La data en què apareix per primera vegada documentada és al segle xvi. La casa ha estat sotmesa a nombroses remodelacions i ampliacions. No es conserven a la casa dates que ens puguin indicar la data exacta de construcció d'aquesta. El nom de la casa deriva de Belló, i es tracta d'un antropònim, segons Mossèn Bach, que basant-se amb els capbreus corresponents, confirma que habità a la casa Jaume Belló l'any 1883, testimoni d'això és que al costat de l'actual porta d'entrada en trobem una altra, antigament tapiada, amb la inscripció Jaume Bello. El jove Joan Roca i Belló, fill d'una família benestant de pagès de Sanaüja (probablement nascut o estretament vinculat a la llar d'els Bellons), va deixar la Segarra per estudiar a la gran Universitat de Barcelona. Després de triomfar acadèmicament i viatjar a Castella, va renunciar als seus honors mundans per convertir-se en el Pare Joan de Jesús, l'home que tornaria a Catalunya dècades més tard per fundar el primer convent de l'orde a les Rambes, i sent el primer carmelita descalç de Catalunya. A la carretera de Sallent, sobre la rasa de Pujol, se situa un petit jaciment arqueològic de obra pública, en forma de via o camí empedrat, que cronològicament se situa des de la Baixa edat mitjana a Moderna (1230 / 1789). Descripció Casa de planta rectangular que consta d'una planta baixa més dues plantes superiors. A la façana oest de la casa hi ha un annex de dues plantes, terrassa i una torre, també habitable. L'entrada principal de la casa és troba a la façana sud de la casa, amb una porta amb arc de mig punt rebaixat emmarcada amb carreus de pedra, just al costat d'aquesta ni ha una altra porta antigament tapiada i que devia ser l'entrada original de la casa. Aquesta és amb arc de mig punt emmarcada per grans dovelles i hi ha la inscripció Jaume a un lateral i Bello a l'altre. A la façana est de la casa i annexa a aquesta, hi ha adosada una tina, d' obra amb teulada perfectament conservada. Els materials de construcció de la casa són: pedra i ciment. La teulada té dues vessants i està coberta amb teula àrab. Referències
Els Plans del Toll

Els Plans del Toll és una masia del terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Santa Coloma Sasserra. Està situada a l'extrem sud-oriental del terme, molt a prop del límit amb el nord del terme de Castellcir, al sud-oest de la masia de Puig-antic. És a la dreta d'on el torrent de l'Espina es transforma en la Riera de Santa Coloma, al Passant dels Plans. Vegeu també El Toll (Moià) Coves del Toll Circuit El Toll
Embassament de Sant Quirze Safaja

L'embassament de Sant Quirze Safaja és un embassament del riu Tenes (conca del Besòs), format per una presa situada en el terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès. Recull l'aigua de la conca alta del Tenes, però és tot dins del terme de Sant Quirze Safaja. Just la cua de l'embassament arriba a tocar el límit amb el terme de Castellcir. Està situat en el sector nord del terme, al sud-oest de les masies de Can Brugueroles, Can Curt, Can Gall, a llevant del Solà del Boix i al nord del poble de Sant Quirze Safaja. Enllaços externs L'Embassament de Sant Quirze Safaja en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya El Parc de l'Aigua. Sant Quirze Safaja Consorci del Moianès
Embalse de San Quirico Safaja

El embalse de San Quircio Safaja es una infraestructura hidráulica española situada sobre el río Tenes, formada por una presa situada en el término municipal de San Quircio Safaja, comarca del Moyanés, en la provincia de Barcelona, Cataluña. Recoge el agua de la cuenca alta del Tenes. La cola del embalse llega a tocar el límite municipal con el término de Castellcir.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de San Quirico Safaja.
Mare de Déu de les Garrigues

L'ermita de la Mare de Déu de les Garrigues és a la comarca lleidatana de les Garrigues, gairebé a la mateixa distància dels pobles de l'Albagés, el Cogul, Granyena de les Garrigues, els Torms i El Soleràs, concretament a la Partida dels Rasos, dins del terme municipal d'aquesta darrera població. És una petita construcció moderna (de l'any 2008) tota ella de pedra natural, encarregada per Jaume Casañé i Bellet per honorar aquesta nova advocació que aquell mateix any fou creada per poder ser la verge comuna de tots els garriguencs. Fou consagrada el 8 de setembre de 2008 pel Vicari General del Bisbat de Lleida, en un acte al qual varen ser convidats tots els mossens i feligresos dels 28 pobles de les Garrigues. Es va celebrar l'Eucaristia a l'aire lliure, al costat mateix de la petita ermita, ja que hi assistiren més de 300 persones. La cerimònia va estar acompanyada pels cant de l'Orfeó Veus del Camp del Soleràs que varen interpretar per primera vegada els Goigs a la Mare de Déu de les Garrigues amb versos del mestre Joan Benet i Petit i música del compositor Lluís Climent. Cada any, des d'aleshores, el segon dissabte de juny, se celebra l'Aplec de l'ermita de la Mare de Déu de les Garrigues. Referències
Ermita de Sant Daniel (Calonge)

L'Ermita de Sant Daniel és una vella ermita, catalogada com a monument protegit i bé cultural d'interès local del municipi de Calonge al Baix Empordà. L'edifici es troba a un promontori al mig del Pla de Calonge, adossat a una masia. La capella és d'una nau amb capçalera semicircular. La coberta està enfonsada. A la façana s'obre una porta amb pedra de senzill frontó, dues finestres rectangulars horitzontals emmarcades en pedra i un ull de bou al capdamunt. L'absis podria ser la part baixa d'una torre de defensa circular, segons el Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (COAC). Els paraments són de pedra irregular i als angles hi ha carreus escairats. A l'interior es conserva l'arrencada d'una volta de rajola. La volta i el teulat van esfondrar-se i l'estructura de l'edifici s'ha fet malbé. Història Per la seva posició estratègica amb vista sobre la badia i el pla, el lloc ja va ser habitat a l'època prehistòrica. L'ermita data dels segles xvi i xvii, quan l'Església catòlica durant la contrareforma tridentina va construir tot arreu sanctuaris nous per a mobilitzar la població i contenir la influència de la reforma protestant. Va ser abandonada com a edifici religiós a l'inici del segle xx. L'any 1961 s'hi trobà un capitell preromànic (segles IX-X) que segurament fou tret del monestir veí de Santa Maria del Collet, que en l'actualitat s'exposa al Petit Museu de la vila. La construcció va servir de galliner a la masia del costat, però en l'actualitat està desocupada. Bibliografia Jaume Aymar i Ragolta, «L'ermita de Sant Daniel de Calonge», Estudis del Baix Empordà, 1984, vol. 3, pàgines 117-128 Referències
Ermita de Sant Elm

Sant Elm és una antiga ermita a la ciutat de Sant Feliu de Guíxols construïda damunt una fortificació. És una petita capella de planta rectangular amb teulada a dos vessants. Destaca exteriorment la façana i uns contraforts, a la paret esquerra, de considerable volum. És una construcció feta en pedra combinat la pedra regular dels murs amb les escairades que reforcen els angles de les cantonades i les pedres polides que emmarquen les obertures, tant finestres com la porta. La façana de gran senzillesa té una porta central amb alguns esglaons, presidida per dues finestres i un escut de Sant Feliu de Guíxols amb data del 1724, a la part superior té una petita obertura circular. A més disposa d'una estança rectangular amb parets poligonals arrodonides, de sostre més baix, a la part dreta de la façana, que és una ampliació de la nau, així com un passadís lateral. Història La fortificació fou construïda l'any 1203. La capella original es va construir el 1452 i està dedicada a Sant Elm (en llatí Erasmus). El 1696, l'exèrcit francès va destruir l'ermita i les fortificacions. La capella actual data del 1723 quan fou dedicada també a nostra senyora del Bon Viatge. Després de la guerra civil, el 1943 es fa una primera restauració. L'aspecte actual data de la restauració del 1993. Segons una llegenda controvertida, la vista impressionant de la costa des d'aquest promontori hauria inspirat l'escriptor Ferran Agulló i Vidal a batejar la costa gironina costa brava. L'ajuntament de Sant Feliu va erigir-hi una pedra commemorativa. Referències
Ermita de Sant Elm

Die Ermita de Sant Elm, die „Einsiedelei zum Heiligen Erasmus“, ist eine neobarocke Einsiedlerkapelle in der Stadt Sant Feliu de Guíxols (Katalonien, Spanien), die auf einer alten Befestigungsanlage errichtet wurde. Beschreibung Die Kapelle weist einen rechteckigen Grundriss auf und ist von einem Satteldach bedeckt. Äußerlich fallen die Fassade und die massiven Strebepfeiler an der Nordwand ins Auge. Das Bauwerk ist aus Stein errichtet, wobei regelmäßige Mauersteine mit behauenen Ecksteinen und polierten Steinen, die Fenster- und Türöffnungen einrahmen, kombiniert sind. Die schlichte Fassade besitzt ein mittig angeordnetes Eingangsportal, neben dem zwei Fenster angeordnet sind. Über dem Portal ist das Stadtwappen von Sant Feliu de Guíxols aus dem Jahr 1724 angebracht. Im oberen Bereich der Fassade befindet sich eine kleine runde Öffnung. Über dem Giebel ist eine einbogige Glockenwand angebracht. Rechts neben der Fassade schließt sich ein rechteckiger Raum an, der als Erweiterung des Kirchenschiffs dient. Geschichte Im Jahr 1203 wurde auf dem Hügel, auf dem sich die Kapelle befindet, eine Festung erbaut. 1452 errichtete man dort eine dem Heiligen Erasmus, dem Patron der Seefahrer, geweihte Kapelle. 1696 wurde die Festung wie auch die Kapelle von einem französischen Heer zerstört. 1923 wurde die Kapelle durch den Textilindustriellen Pere Rius i Calvet im Barockstil (1865–1937) neu aufgebaut. 1943 wurden aus dem Spanischen Bürgerkrieg resultierende Schäden an der Kapelle repariert. Bei der letzten Restaurierung von 1993 erhielt die Kapelle ihr heutiges Aussehen. Obwohl die Kapelle von Anfang an dem Heiligen Erasmus geweiht war, wurde sie nach dem Wiederaufbau von 1723 zusätzlich der „Sra. del Bon Viatge“, der „Mutter Gottes der guten Reise“, geweiht. Von der Terrassenanlage der Kapelle eröffnet sich einerseits ein weiter Panoramablick zum Kap von Tossa de Mar im Süden bis nach Begur im Norden die gesamte Costa Brava entlang und andererseits ebenfalls tief in die Berglandschaft hinein. Gemäß Hörensagen gab der katalanische Schriftsteller Ferran Agulló durch diesen Blick inspiriert dem Küstenabschnitt den Namen „Costa Brava“ („Wilde Küste“). Weblinks Gencat: Sant Elm Itinerari Arquitectònic: Ermita de Sant Elm Einzelnachweise
Ermita de Sant Gil

Sant Gil és una ermita dedicada a sant Gil l'Eremita, que es troba al santuari de Núria, en la vall de Núria. Descripció A l'interior es troba una icona de Sant Gil, obra de F. Roca Bon. També es troben, folrant les parets, les anomenades "rajoles de les Núries", ofrenes votives de les persones que es diuen Núria. Els vitralls dels tres òculs de la façana representen l'olla, la campana i la creu, els objectes relacionats amb Sant Gil que han esdevingut símbols de Núria. Al seu costat es troba, també, una font dedicada al Dr. Pere Tarrés. Història Segons la tradició, es va construir l'any 1615 al lloc on va ser trobada la imatge de la Mare de Déu, en record de l'estada de sant Gil a la Vall de Núria al voltant de l'any 700. Als inicis de la guerra civil molts símbols eclesiàstics van ser destruïts, entre ells l'ermita, que va ser cremada i destruïda. El 1951 amb una admirable campanya popular, que va consistir a trametre cartes a totes les persones que es deien Núria per convidar-les a fer una aportació, a pagar un rajola o una pedra que portaria gravat llur nom per a la posteritat. Hi va col·laborar tothom, fins i tot els mitjans de comunicació de masses. Amb la recuperació de la capella de Sant Gil, Núria retrobava un dels espais que formaven part del seu paisatge simbòlic i mític. El 1999 se’n feu l'última restauració. Arran d'aquestes restauracions, es van incorporar la porta adovellada i la reixa de l'antiga església del santuari de Núria, l'anterior a l'actual. Cada 1 de setembre, l'ermita de sant Gil és al centre de la celebració de la festa d'aquest sant, presidida pel Bisbe d'Urgell. Referències
Ermita de San Gil

San Gil es una ermita dedicada a san Gil el Eremita, que se encuentra en el santuario de Núria, en el Valle de Nuria. Descripción En su interior se encuentra un icono de San Gil, obra de F. Roca Bon. También se encuentran, forrando las paredes, las llamadas "baldosas de las Núries", ofrendas votivas de las personas que se llaman Núria. ​ Las vidrieras de los tres óculos de la fachada representan la olla, la campana y la cruz, los objetos relacionados con San Gil que se han convertido en símbolos de Núria. ​ Junto a ella se encuentra, también, una fuente dedicada al dr. Pere Tarrés . ​ Historia Según la tradición, se construyó en el año 1615 en el lugar donde fue hallada la imagen de la Virgen María, en recuerdo de la estancia de san Gil en el Valle de Núria alrededor del año 700. ​ En los inicios de la guerra civil muchos símbolos eclesiásticos fueron destruidos, entre ellos la ermita, que fue quemada y destruida. En 1951 con una admirable campaña popular, que consistió en enviar cartas a todas las personas que se llamaban Núria para invitarlas a hacer una aportación; a pagar un azulejo o una piedra que llevaría grabado su nombre para la posteridad.De esta forma se consiguió los fondos para la rehabilitación. Ciertamente, hubo una colaboración masiva, incluso los medios de comunicación participaron en la difusión de la campaña. Con la recuperación de la capilla de Sant Gil, Núria reencontraba uno de los espacios que formaban parte de su paisaje simbólico y mítico. En 1999 se hizo la última restauración. A raíz de estas restauraciones, se incorporaron la puerta adovelada y la reja de la antigua iglesia del santuario de Núria, la anterior a la actual. ​ Cada 1 de septiembre, la ermita de san Gil es el centro de la celebración de la fiesta de este santo, presidida por el Obispo de Urgel. ​ Referencias
Ermita de Sant Sebastià (Sant Miquel de Fluvià)

Ermita de Sant Sebastià és una església del municipi de Sant Miquel de Fluvià (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquesta ermita es troba al cim d'un pujol a un quilòmetre al nord del poble. És una petita capella d'una nau amb capçalera semicircular. A la façana hi ha la porta, rectangular, i més amunt un ull de bou quatrilobulat, amb la inscripció: SEBASTIA PAGES ME F DIE 17 MAIG 1716. A la part superior hi resten les dues pilastres, sense arcs, d'un petit campanar de cadireta. Al murs laterals hi trobem contraforts, i a cadascun d'aquest murs s'hi obriren finestres en època moderna. La volta de la nau és de canó i acaba en un tram de quart d'esfera a l'extrem de llevant, al presbiteri. Referències
Ermita de Santa Eugènia de les Piles

Ermita de Santa Eugènia de les Piles és un edifici religiós del segle xix situat al municipi de les Piles que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està compost d'una sola nau de planta rectangular i amb una coberta de doble vessant. S'observa una façana amb porta d'accés amb carreus de pedra treballada i arc de mig punt amb un escut i l'any esculpit en ell, un rosetó a mitjana altura i a la teulada una petita espadanya que serveix de campanaret. Segons la inscripció de la llinda de la portalada el temple fou construït el 1806. Annex a l'ermita hi ha una estança que va ser habitada fins a finals del segle xviii. Referències
Ermita de Santa Magdalena (Terrades)

Ermita de Santa Magdalena és una església del municipi de Terrades (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada al nord-oest del nucli urbà de la població de Terrades, a poca distància del santuari de la Mare de Déu de la Salut, a la muntanya que duu el seu nom. Església d'una sola nau amb absis semicircular capçat a llevant. La volta de la nau és apuntada, de la mateixa manera que la de l'absis, tot i que aquesta és de dimensions més reduïdes. Al fons de la conca absidal hi ha una fornícula de mig punt on hi ha la imatge de la verge santa Magdalena, de guix i darrere de l'altar protegit per unes reixes. Adossats als murs laterals de la nau hi ha dos bancs correguts de poca alçada, que enllacen amb el nivell de circulació de l'absis, més elevat que la resta de la nau. Pel que fa a la il·luminació del temple hi ha una finestra allargada a manera de sagetera al fons de l'absis i dues finestres rectangulars de doble esqueixada a cada extrem del parament de migdia, tot i que actualment estan tapiades. Entre les dues hi ha la porta principal, d'arc de mig punt bastit amb dovelles grans i ben allisades. Al frontis hi ha una altra finestra rectangular emmarcada amb carreus desbastats i, sota seu, una petita obertura circular adovellada. Coronant el frontis hi ha un petit campanar d'espadanya d'un sol arc de mig punt. La construcció és bastida en carreus de pedra ben desbastats disposats en filades regulars. Adossats als extrems del parament de migdia hi ha tres murs que formen un tancat lateral, al que s'accedeix mitjançant dues portes d'arc rebaixat bastides en maons i amb els brancals fets de pedra desbastada. Aquesta part de la construcció està bastida en pedra sense treballar i fragments de maons, lligat amb morter. L'Aplec es commemora el diumenge després del 22 de juliol (santa Magdalena), o el mateix dia 22 si cau en diumenge. Després de la Missa es canten els Goigs, originals de Montserrat Vayreda i Trullol, de l'any 1958. També hi ha dedicats uns Goigs més antics, de l'any 1871. Història L'ermita de Santa Magdalena és documentada al segle xiv amb el nom de Santa Maria de Codó, topònim antic de la muntanya. Posteriorment, en una circular del bisbe Andreu Bertran de l'any 1425, consta que estava enrunada i s'havia de reparar. Així doncs l'actual edifici data de finals del segle xv i fou construït sobre les restes de l'antiga ermita. Referències
L'Esbarjo

El Teatre Esbarjo és una sala d'espectacles situada al carrer Lluís Llibre de Cardedeu, (Vallès Oriental). La façana és obra de l'arquitecte Joaquim Raspall. Es va inaugurar l'any 1933 i des d'aleshores s'hi ha anat alternant teatre i cinema. És propietat de la parròquia. Des de 2008 i a partir d'una iniciativa ciutadana es va crear un conveni entre la regidoria de Cultura de l'Ajuntament de Cardedeu i l'empresa dels cinemes Verdi per fer-hi projeccions a l'estil dels d'aquests cinemes de Barcelona. Descripció Teatre de planta única, de forma rectangular, en part adossat a la Rectoria per l'oest, amb façana lateral alineada al carrer de Cervantes i amb la façana principal orientada a migdia, separada de l'alineació del carrer de Lluís Llibre. Cos de platea i cos d'escenari sobreaixecat, tots dos de planta rectangular i amb cobertes a dues vessants. El cos lateral està alineat al carrer i està compost per una coberta plana i la planta rectangular. El cos davanter té una menor alçada amb la coberta plana i la planta rectangular. Estructura de la nau de platea formada amb encavallades i corretges de fusta sota coberta de fibrociment a dues vessants. Façana principal composta en dos plans paral·lels a diferent alçada. Les pilastres del parament més alt es coronen amb quadre hídries en forma d'estrella de set puntes. El timpà del parament més baix acull el relleu d'una orla que emmarca la figura d'un Sagrat Cor de Jesús. El pati de butaques té un empostissat que sobresurt de la boca allindanada amb emmarcat motllurat. Cos de serveis de planta triangular, alineat al carrer de Cervantes. Escenari amb caixa sobreaixecada de la nau, amb teler i ponts de fusta. Vestidors de l'escenari que ocupen una part de la Rectoria a la qual està adossat. Vestíbul d'entrada i cabina de projecció a la façana de migdia. La sotacoberta de la nau principal no té accés. Història El 29 de gener de 1933, el rector de Cardedeu, mossèn Lluís Puig va distribuir per la vila un fulletó demanant als habitants del poble la col·laboració per a la construcció d'un "Esbarjo infantil per instruir, recreant el vostres fills, educant-los i moralitzant-los". Anteriorment l'arquitecte Raspall havia redactat un projecte l'abril de 1932 anomenat "Cobertizo para Patronato Católico" el qual preveia exclusivament el que és actualment la nau de la sala de platea sense l'atri d'entrada i el cos de serveis triangular, actualment alineat al carrer de Cervantes. Aquest projecte va servir per demanar la llicència d'obres el 25 de setembre de 1933, es va construir immediatament i després d'encarregar les obres al constructor Adolf Agustí. El nou equipament va ser inaugurat el maig de 1934 com a cinema infantil i més tard com a teatre. Durant la Guerra Civil (1936-1939) va ser utilitzat com a escola pública, ja que va ser confiscat. El 1975 fou restaurat i acondicionat interiorment per a cinema i teatre. Referències Enllaços externs Informació sobre Esbarjo Verdi Arxivat 2016-12-10 a Wayback Machine.
Escola Arrels-Esperança

L'Escola Arrels-Esperança és una escola concertada situada al barri de Sant Mori de Llefià (Llefià) de Badalona on s'imparteix educació infantil, primària i secundària. Forma part, juntament amb l'escola Arrels-Blanquerna, de les Escoles Arrels. L'escola va ser fundada el 1960 per Delfina Hervás Rodríguez amb el nom Nostra Senyora de l'Esperança en un local del carrer de Quevedo. Ben aviat l'escola va rebre més sol·licituds i el 1972 va ampliar-se instal·lant-se en un nou edifici al carrer de Provença, 7. El mateix any es va incorporar a la direcció el fill de la fundadora, Joan Masó Hervás, i el 1979 també Rosa Bové. Posteriorment, el 2008, va assumir a direcció Joan Masó Bové. El 2011 el centre va celebrar el 50è aniversari de l'escola. Una de les característiques principals del centre és l'ús d'Internet i els recursos digitals per a l'aprenentatge dels alumnes, així com la comunicació amb les famílies. L'escola fou pionera en la pràctica del korfbal a Catalunya, així com en la implantació de les noves tecnologies a l'aula, i en la introducció del xinès a dins del programa educatiu obligatori, la primera escola de ciutat en incloure una assignatura per impartir aquest idioma entre els seus alumnes. L'escola ofereix tres línies de llar d'infants, quatre de parvulari i primària i tres de secundària. L'altre centre Arrels es troba també a Badalona, concretament al barri de la Morera: Arrels-Blanquerna. Referències Enllaços externs Escola Arrels-Esperança - Lloc web oficial
Escola de la Presentació de la Mare de Déu de Vilassar de Mar

L'Escola de la Presentació de la Mare de Déu és una escola concertada de Vilassar de Mar (Maresme), que va ser fundada al 21 de febrer de 1881. L'escola ofereix educació per a alumnes des de tres fins a 12 anys de Primària. L'escola, popularment coneguda com «l'escola de les Monges» està situada al centre del poble. A l'inici dels anys 1880 el rector Josep Giriberts va consultar amb el bisbe José María de Urquinaona, qui va consentir a la fundació d'un nou col·legi dirigit per les religioses franciscanes missioneres. La inauguració fou al 21 de febrer de 1881 i provisionalment les classes eren a la rectoria. El dia 20 de desembre de 1889 es col·locà la primera pedra del nou edifici i es va acabar al dia 28 de novembre de 1904. L'escola era dedicada a l'ensenyament femení fins al 1987. A l'inici s'hi donaven les assignatures següents: catecisme, història sagrada, lectura, escriptura, gramàtica, aritmètica, geometria, geografia i història d'espanya, història natural, francès, dibuix, urbanitat, higiene i economiadomèstica, solfeig, piano i labors d'agulla, de punt, tall i confecció, planxa, etc. Les aules estan repartides entre l'edifici històric, construït al segle xix i un de nova planta, construït cap als anys 1980. Referències