NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Ripoll

Het Klooster van Santa Maria de Ripoll is een benedictijner klooster, gebouwd in Romaanse stijl, in de stad Ripoll in de Spaanse autonome gemeenschap Catalonië. Geschiedenis Het klooster werd gesticht in 888 door de graaf van Barcelona, Wifried de Harige. Hij gebruikte het klooster als centrum voor de herbevolking van de regio nadat hij die had veroverd. Zijn zoon Rudolf werd later hier abt voordat hij bisschop van Urgell zou worden. Het klooster groeide in de eerste tijd flink en moest enkele malen opnieuw geconsacreerd worden. Het klooster had ook een eigen kloosterschool en scriptorium. Een van de bekendste studenten aan de kloosterschool was de latere Paus Silvester II, die in het klooster in aanraking kwam met uit het Arabisch vertaalde werken. Het klooster werd ook het familiemausoleum van de graven van Barcelona en Besalú. Het Santa Maria de Ripoll had een paar dochterkloosters, waaronder de Abdij van Saint-Martin-du-Canigou en het klooster van Montserrat. Tussen 1070 en 1169 was Santa Maria de Ripoll een dochterklooster van de Abdij Saint-Victor in Marseille. Het klooster zou tot aan de vijftiende eeuw een belangrijk religieus centrum in Catalonië blijven. Het verlies van haar centrale positie begon in 1402 toen het klooster van Montserrat zijn onafhankelijkheid van Ripoll verwierf. In 1428 werd het klooster beschadigd door een aardbeving, waarna het in gotische stijl werd herbouwd. De bibliotheek en het archief van het klooster werden door een brand vernietigd in 1835, dit was nadat het klooster was geseculariseerd. Twaalf jaar later werd een deel van het klooster afgebroken, gevolgd door het abtenpaleis in 1856. Onder leiding van architect Elias Rogent werd begonnen met de herbouw van Santa Maria de Ripoll, en in 1896 werd de basiliek geconsacreerd. In 1931 werd het klooster verklaard tot cultureel erfgoed. Architectuur De oorspronkelijke kloosterkerk was voorzien van een schip met vier gangpaden die overspanen werden door tongewelven die eindigden in vijf apsissen. Nadat de kerk werd voorzien van transepten kreeg de kerk er twee apsissen bij. In het transept waren de tombes van de graven van Barcelona en Besalú te vinden, waaronder Ramon Berenguer IV. Het portaal van de kloosterkerk is in de dertiende eeuw vervaardigd en is een typisch voorbeeld van de Catalaans-Romaanse beeldhouwkunst. Het klooster zelf kent meer middeleeuwse elementen dan de kerk. De onderste kloostergang is gebouwd tussen 1180 en de vroege vijftiende eeuw en de tweede gang dateert uit de vijftiende en zestiende eeuw. De kapitelen van de zuilen zijn vervaardigd door Pere Gregori en Jordi de Deu. Afbeeldingen
Mosteiro de Santa Maria de Ripoll

O Mosteiro de Santa Maria de Ripoll' é um mosteiro beneditino localizado na cidade catalã de Ripoll, Espanha. Foi fundado por volta de 880 pelo conde Vifredo, o Peludo, provavelmente sobre outro do período visigótico (589) destruído pelos árabes. Tornou-se local de sepultamento dos Condes de Barcelona e dos Condes de Besalú. Foi um importante centro de scriptorium e centro cultural da Idade Média na Catalunha, alcançando uma projeção ao nível de outros mosteiros europeus desse período, como os de Monte Cassino, Saint-Denis ou Fleury (em Saint-Benoît-sur-Loire). No século XII, foi construído um pórtico com a forma de arco triunfal, que é considerado uma grande obra de escultura românica monumental na Catalunha. Nele estão representados várias esculturas, entre as quais a imagem central com o Cristo em Majestade, o apostolado e cenas do Antigo Testamento. Foi declarado Bem Cultural de Interesse Nacional em 1931. Bibliografia Dodwell, C.R. (1993). The Pictorial Arts of the West: 800-1200. New Haven: Yale University Press. 252 páginas. ISBN 0-300-05348-7 Faulhaber, Charles (2003). «Libraries». Medieval Iberia: An Encyclopedia. New York: Routledge. ISBN 0-415-93918-6 Lambert, A. (1930). «Arnold Scholasticus». Dictionnaire d'histoire et de géographie ecclésiastiques. 4. Letouzey et Ané Lapunzina, Alejandro (2005). Architecture of Spain. [S.l.]: Greenwood Press 236 Paul, Nicholas L. (2012). To Follow in Their Footsteps: the Crusades and Family Memory in the High Middle Ages. Ithaca: Cornell University Press. pp. 288–290. ISBN 978-0-8014-5097-6 Southern, Richard W. (1961). The Making of the Middle Ages. [S.l.]: Yale University Press ISBN 978-0-300-00230-0 Valls, David Garrido (2021). «Chronicones Rivipullenses». Encyclopedia of the Medieval Chronicle Online. Brill
Kościół San Climente w Taüll

Kościół San Climente w Taüll, Kościół San Clemente w Tahull (kataloński: Sant Climent de Taüll, wym: saŋ kɫiˈmɛn də təˈuʎ) – świątynia romańska w hiszpańskim Taüll w regionie Katalonii. W 1931 roku budynek został wpisany na listę hiszpańskiego Rejestru Zabytków a w 1985 roku na utworzoną w ramach Bien de Interés Cultural kategorię Pomniki historyczno kulturalne. W 2000 roku kościół San Climente wraz z grupą ośmiu innych świątyń, jako Katalońskie kościoły romańskie z doliny Vall de Boí został wpisany na listę UNESCO. Historia i architektura Kościół został zbudowany na przełomie XI i XII wieku, w miejsce starszej świątyni. Jego konsekracja nastąpiła 10 grudnia 1123, o czym świadczy zachowany napis na jednej z kolumn: Nieznane pola: "col2". Poświęcenia dokonał biskup Roda de Isábena, Ramón de Barbastro (Guillem Ramon). Kościół jest przykładem sztuki romańskiej z wpływami stylów lombardzkich i bizantyjskich, widocznych w dekoracjach wewnętrznych, jak i zewnętrznych budynku. Został wzniesiony z kamienia i cegły. Obecnie posiada układ trójnawowej pseudobazyliki z trzema cylindrycznymi kolumnami oddzielającymi nawy boczne. W części ołtarzowej znajdują się trzy apsydy. Po zachodniej stronie budynku znajdują się drzwi oraz pozostałości muru mogącego być częścią dawnego ganku. Inne drzwi znajdują się na południowej stronie i prowadzą do wieży. Elewacja kościoła została ozdobiona dekoracjami lombardzkimi, tj. fryzami arkadowymi podtrzymywanymi przez lizeny i stylizowane półkolumny. Świątynia posiada przy południowo-wschodnim narożniku pięciopiętrową dzwonnicę, wybudowaną w stylu bizantyjskim na planie kwadratu. Na kolejnych piętrach wieży znajdują się okna biforyjne, z wyjątkiem kondygnacji drugiej (z oknem pojedynczym) i czwartej, gdzie umieszczono triforium. Dekoracje Ściany wewnętrzne ozdobione były freskami anonimowych artystów, odkrytymi w 1907 roku podczas prac remontowych. W latach 1919–1923, za sprawą konserwatora zabytków Franco Steffanoni, większość fresków przeniesiono do Museu Nacional d’Art de Catalunya w Barcelonie. W absydzie głównej znajdował się fresk przedstawiający Chrystusa Pantokratora przypisywany Mistrzowi z Tahull, obecnie zastąpiony jego kopią. Pozostałe freski ukazują sceny piekła i sądu ostatecznego. Na jednym łuku znajduje się wizerunek Baranka trzymającego krzyż i symbol oka; na drugim rysunek boskiej dłoni błogosławiącej. Ołtarz główny Ołtarz główny o wymiarach 1,36 m × 0,98 m, został wykonany w drewnie przez katalońskiego artystę prawdopodobnie w warsztacie w La Seo de Urgel. Ołtarz znajduje się w barcelońskim muzeum. W trakcie prac konserwatorskich usunięto warstwę lakieru. Na górnej ramie znajduje się napis z 1579 roku, informujący o przemalowaniu ołtarza. Ścianki ołtarza otoczone drewnianą ramą połączone są drewnianymi kołkami. Każda ze ścianek była rzeźbiona osobno. Przypisy
Igreja de São Clemente de Taüll

A Igreja de Sant Climent de Taüll é uma igreja católica espanhola localizada na cidade de Taüll, na província de Lérida. Foi construída entre os séculos XI e XII, e está situada a 1500 metros de altitude. Foi consagrada no dia 10 de dezembro de 1123 pelo bispo de Roda. É uma construção românica de planta basilical perfeita. Apresenta três naves que contrastam bastante com o telhado de madeira, separadas por arcos de meio ponto que descansam sobre pilares circulares sem capitéis. O campanário é do estilo lombardo com seis pisos, torre quadrada e janelas geminadas. A igreja apresenta uma pintura que representa o Pantocrator. A pintura hoje presente na igreja é uma cópia do original guardado no Museu Nacional de Arte da Catalunha. Em 30 de novembro de 2000 a UNESCO declarou o conjunto românico como patrimônio da humanidade. Galeria de imagens Ligações externas «Imagem da Igreja de São Clemente de Taüll»
Романские церкви в Валь-де-Бой

Романские церкви в Валь-де-Бои — девять церквей романской архитектуры, расположенных в узкой долине Валь-де-Бои в высокогорье Пиренеев, в районе Альта-Рибагорсса автономного сообщества Каталония. Церкви, расположенные в нескольких деревнях, окружены сельским пейзажем. Список церквей В 2000 году ЮНЕСКО внесло девять церквей в список Всемирного наследия: Галерея Ссылки UNESCO: Романские церкви в Валь-де-Бой, Каталония
Oratori de Sant Felip Neri (Gràcia)

L'Oratori de Sant Felip Neri és un conjunt arquitectònic situat entre els carrers del Sol, Montseny i Ros de Olano de la Vila de Gràcia, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Entre 1883 i 1885 s'hi va construir un primer temple, que en poc temps va quedar petit per a acollir-hi els nombrosos feligresos. L'arquitecte vigatà Josep Artigas i Ramoneda, en col·laboració amb el mestre d'obres Leandre Amargós, va projectar un de més gran, construït entre 1891 i 1894 i ampliat deu anys més tard pel mateix arquitecte. Descripció El conjunt està format per l'església i les dependències residencials de la comunitat, que s'organitzen al voltant d'un claustre central. La façana és una reproducció de la de l'església de Sant Felip Neri, situada al Barri Gòtic, i consta de tres cossos amb acabament semicircular al central; sobre la porta principal d'entrada hi ha una fornícula amb l'escultura del Sant, i a sobre, una rosassa. Té també un campanar de planta quadrada. L'interior és també d'estil neobarroc amb una única nau i capelles laterals. Referències
Santa Helena d'Agell

Santa Helena d'Agell és una església del municipi de Cabrera de Mar, a la comarca del Maresme. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Descripció Petit edifici d'estil gòtic tardà, amb teulada a dues vessants i d'una sola nau. Portal rodó dovellat i tres contraforts a cadascuna de les dues façanes laterals. Notícies històriques Aquesta ermita està situada al veïnat d'Agell, sota la invocació de Santa Helena. Consta pel testament del bisbe Vives de l'any 990, en el llibre I, "Antiquitatum Sedis". El "Regentum Gentiarum" de l'any 1576 conté una llicència de reedificació, que es realitzà i es completà amb l'afegitó d'un retaule del segle xvi. Referències
Fageda del Retaule

La Fageda del Retaule és un bosc de faigs situat dins el Parc Natural dels Ports. És la fageda més meridional dels Països Catalans i de la península ibèrica. Sobreviu en el barranc del retaule, enmig de les Vallcaneres. En aquest bosc caducifoli, en molt poc espai, hi conviuen multitud d'espècies i atresora dos arbres monumentals colossals, de més de 400 anys: el Faig Pare i el Pi Gros. Referències
Hayedo del Retablo

El Hayedo del Retablo (en catalán: Fageda del Retaule) es un bosque de hayas situado dentro del Parque Natural de los Puertos, en el municipio de Cenia, al sur de la Provincia de Tarragona, España. Se trata del hayedo más meridional de España y uno de los situados más al sur de toda Europa (los hayedos del Monte Etna son los más meridionales). Sobrevive en áreas de umbría del Barranco del Retablo, en medio de las Vallcaneres.​ En este bosque caducifolio, en muy poco espacio, conviven multitud de especies y atesora dos árboles monumentales colosales: el Faig Pare y el Pi Gros. El Faig Pare es el haya más ilustre de este hayedo, por ser el mayor en edad y en tamaño, de unos 250 años de edad con un perímetro de tronco de más de 4 metros a la altura de los brazos, una altura de unos 24 metros y una copa de 25.​ Referencias
Sant Martí de Brocà

Sant Martí de Brocà és una església del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya que havia estat una Parròquia eclesiàstica almenys fins a l'any 1816. Tot i que consta que era propietat del monestir de Sant Llorenç prop Bagà, originalment era l'església del castell de Brocà i després esdevingué parròquia. Fou consagrada el 1081. Fou reformada durant els segles xviii i xix. Descripció Sant Martí de Brocà es troba acompanyada voltada de cases abandonades. És de nau única coberta amb volta de canó lleugerament apuntada i capçada per un absis semicircular. Posteriorment s'hi obriren dues capelles laterals que transformen la planta en creu llatina. L'absis presenta decoració de fris d'arcuacions cegues en sèries de dos entre unes fines lesenes molt curtes i dues finestres de doble esqueixada. La porta del mur de migdia va ser totalment transformada al segle xix. Sobre el mur de l'arc triomfal s'alça un petit campanar d'espadanya d'una obertura. La porta d'entrada es troba al mur sud. Història Llista de rectors i clergues de Sant Martí de Brocà entre el segle XIII i el segle XIX Alguns dels clergues i rectors de Sant martí citats en documents de l'arxiu de Bagà entre els segles XIII i XIX són: 1255 - Guillem C. (clergue) 1278 - Guillem C. (clergue). Un dels seus dos fills fou monjo. L'any 1293 G.C. té un fill anomenat Berenguer. 1295 - Bart. de Berga 1313 - Bartomeu (clergue) 1320 - Bartomeu 1322 - Bartomeu Berga 1351 - 1368: Bartomeu Companyó 1369 - 1383: Bartomeu Martí 1410 - 1413: Berenguer de Brocà 1443 - Joan de Brocà, nebot de l'anterior. 1593 - Joan Casals 1630 - Tomàs Casas 1723 - Ramon Calveras 1816 - Josep Vencell. Referències
Sant Miquel de Lillet

Sant Miquel de Lillet o Sant Miquel del Monestir és una església situada a la població de La Pobla de Lillet (comarca del Berguedà), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Miquel de Lillet es troba en una carena baixa coberta de vegetació, molt a la vora del monestir de Santa Maria de Lillet. És una petita edificació de planta circular, de 6,5 m de diàmetre exterior i 4,7 m d'interior, dotada d'un absis semicircular, a la banda de llevant. L'edifici és cobert amb una cúpula que, restaurada, és semiesfèrica, de carreus quadrats, i l'absis amb un quart d'esfera. No té finestres. La porta d'entrada, orientada a sud-oest, disposa d'un arc adovellat de mig punt i per sobre hi ha en relleu una creu de pedra. El mur de la rotonda és de carreus de diferents mides i tallats a cops de martell. Ve coronat amb un fris de peces, carreus petits, que alternen amb espais buits. La coberta és de lloses de pedra. Història Hi ha diverses teories sobre el seu origen; una diu que ocupa el lloc de la primitiva església de Lillet, altre que és la capella del castell de Lillet o també que és l'església forana del monestir per a ús dels fidels. La primera notícia certa de la seva existència és del 1166. Apareix, com a església secundària, l'any 1196 en el testament de Ponç de Lillet, el que podria portar a considerar que fou construïda pels senyors del castell de Lillet. La següent notícia que es té és d'una visita arquebisbal l'any 1312 i en diversos testaments dels segles xiv i xv. A principis del segle XX ja no se celebrava culte a l'església i estava en estat ruïnós. Entre els anys 1932 i 1936, per l'impuls dels Amics de l'Art Vell es van dur a terme obres de restauració dirigides per l'arquitecte Jeroni Martorell. El 1980, es va restaurar la coberta. Referències
Sant Cristòfol de Cerdans

L'església de Sant Cristòfol de Cerdans, centre del veïnat amb el mateix nom Cerdans, es troba emplaçada a l'extrem nord-occidental del terme municipal d'Arbúcies, dins la reserva del Parc Natural del Montseny, adossada a l'antiga rectoria que amaga el sector de la capçalera. Història D'ençà del 878 es coneixen algunes referències al lloc de Cerdans gràcies als preceptes carolingis: «villaricello que dicitur Cerdanus». L'any 951 consta entre les propietats i béns del monestir de Santa Maria de Ripoll. El 1181 consta un acord al litigi que mantenien els capellans de Cerdans i els d'Espinelves per la possessió d'uns masos. En aquesta època passà a les mans d'una branca de la família Gurb però ja en el segle xiii els documents assenyalen que formava part de la batllia d'Arbúcies, sota domini i jurisdicció dels vescomtes de Cabrera. El 1319 la parròquia fou cedida amb tota la demarcació i drets parroquials al monestir de Sant Llorenç del Munt. Durant el segle xiv fou regida per un canonge d'aquest monestir i al segle xv fou confiada a rectors veïns, sobretot d'Espinelves. Arquitectura L'edifici actual és format per una nau rectangular coberta amb volta de canó reforçada per un arc toral i capçada a llevant per un absis semicircular, que s'obre a la nau per mitjà de dos plecs. L'absis és decorat amb un grup de cinc arcuacions llombardes separades per lesenes i coronades amb motllura. Les pedres que formen les arcuacions són de color vermellós; l'efecte decoratiu és remarcable. Sobre la volta de l'absis hi ha una petita torre de campanar, de base quadrada i coberta de quatre aiguavessos, de construcció més tardana. A l'interior, l'absis té centrada una finestra de doble esqueixada. Són també posteriors, les dues capelles laterals, situades a banda i banda de la nau central, les quals tenen l'aire de transsepte. La porta principal s'obra al mur de migdia, és d'arc de mig punt amb un plec a l'interior i un a l'exterior. Les façanes laterals exteriors presenten un fris decorat amb arcuacions llombardes que es repeteix a la façana de tramuntana però deixa sense decoració el mur de ponent. L'aparell de l'edifici ha estat fet amb petits carreus força ben escairats, col·locats a trencajunts i en filades d'alçària desigual. El campanar té un aparell semblant. Les capelles laterals, per contra, han estat realitzades amb pedra molt irregular. L'obra, en conjunt, s'avé a les formes pròpies de l'arquitectura llombarda evolucionada, de la fi del segle xi o inicis del XII. Creu processional D'aquest temple procedeix una creu processional treballada en aram, conservada al Museu Episcopal de Vic catalogada amb el número d'inventari 178. És una peça tardana dins el romànic però que conserva l'esquema i la distribució del conjunt, si bé cal situar la tècnica i el disseny dels motius ornamentals dins el gòtic. La datació és de finals del segle xiii. Referències Enllaços externs Sant Cristòfol de Cerdans a Catalunya Medieval
Güell (park)

Park Güell (katalánsky Parc Güell [ˈparɡ ˈɡweʎ]) je rozlehlý park s architektonickými prvky a spoustou rostlin situovaný nad Barcelonou (Katalánsko, Španělsko) na svahu hory Turó del Carmel obráceném směrem k moři. Park navrhl katalánský architekt Antoni Gaudí původně jako zahradní město pod názvem Parc Güell. Výstavba probíhala v letech 1900–1914. Projekt zahradního města se však realizovat nepodařilo. Založení parku Zakázku na projekt zahradního města podle anglického vzoru zadal architektu Gaudímu průmyslník Eusebi Güell. Antoni Gaudí vyprojektoval zahradní město s asi 60 stavebními parcelami. Projekt měl být financován z předem zaplacených záloh za dosud nepostavené domy, našli se však pouze 2 kupci – samotní stavitelé parku Gaudí a Güell. Realizace projektu se tak nezdařila a projekt zahradního města nebyl nikdy dokončen. Park posléze odkoupilo město a od roku 1926 zpřístupnilo jako městský park. Park Park má rozlohu 17,8 hektarů. Osobitý styl architekta se projevuje i v těch nejmenších detailech. Promenády jsou kryty sloupořadím se sloupy ve tvaru stromů, zvlněné tvary připomínají potoky lávy. Některé plochy architektonických prvků parku jsou kryty barevnými mozaikami z glazovaných keramických střepů či skla. Domky stojící po obou stranách hlavního vchodu nesou typické znaky Gaudího rukopisu. Hlavní vstup do parku je řešen širokým schodištěm, vedoucím k Síni sta sloupů (katalánsky Sala de les cent columnes, španělsky Sala de las Cien Columnas). Síň je tvořena 86 sloupy připomínajícími stalagnáty v obrovské jeskyni. Sloupy nesou rozlehlou terasu, jež je lemována zvlněným, mozaikou zdobeným zábradlím, upraveným současně jako lavice na sezení. Terasa tvoří dominantu parku a je místem setkávání lidí a různých slavností. V parku stojí dva domy, v nichž bydleli Eusebi Güell (až do své smrti v roce 1918) a Antoni Gaudí, v jehož domě se nyní nachází museum věnované tomuto katalánskému architektovi. Vzhledem ke své vyvýšené poloze na kraji města je park místem klidu kontrastujícím s ruchem katalánské metropole. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Parque Güell na španělské Wikipedii. Literatura ZERBST, Rainer. Antoni Gaudí. Překlad Miroslav Veselý. Köln: Benedikt Taschen / Vydavateľstvo Slovart, 1985. ISBN 3-8228-9715-9. Externí odkazy Galerie Park Güell na Wikimedia Commons Obrázky, zvuky či videa k tématu Park Güell na Wikimedia Commons (anglicky) / (německy) WÜRSCHINGER, Stefan. Antoni Gaudí. Leben und Werk [online]. [cit. 2008-07-05]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-11-10. (anglicky) Antoni Gaudí [online]. Lexis Education [cit. 2008-07-05]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2008-01-28.
Güell park

A Güell park (katalánul: Parc Güell, eredeti nevén: Park Güell) 17 hektáros nyilvános városi park kertekkel és építészeti különlegességekkel. Közigazgatásilag Barcelona Gràcia kerületének La Salud negyedéhez tartozik. Ma Antoni Gaudí épületeinek keretében az UNESCO világörökség részét képezi. Építése A kert Antoni Gaudí tervei alapján épült 1900 és 1914 között. A kert névadója, Eusebi de Güell üzletember eredeti elgondolása alapján egy parkos kertvárosi városrész kialakításával bízta meg Gaudít, ám az épületek közül csak kettő készült el. 1926-tól vált nyilvános parkká. Stílusa A Güell park Gaudí művészi teljességét tükrözi: első, naturalista korszakának jegyeit viseli magán, annak az időszaknak a jegyeit, amelyben az építész tökéletesítette személyes stílusát. A természet szerves formái ihlették az alkotásait. A naturalista korszakának végére rengeteg új építészeti struktúrát valósított meg. Ehhez járult még hozzá a katalán művész óriási kreatív szabadsága az ötletes ornamentikával együtt. Barokk sajátosság lelhető fel a nagy szerkezeti formákban, és legfőképp hiányzik belőle a klasszicista merevség. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Parque Güell című spanyol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk UNESCO World Heritage Sites Works of Antoni Gaudí Parque Guell Barcelona – útmutató a parkhoz fényképek Galéria