NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Ylla

La Casa Ylla és un edifici situat al municipi de Viladamat, a la comarca de l'Alt Empordà, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Aixecada pels volts de l'any 1925, al costat del que aleshores s'anomenava la plaça Nova i que actualment queda integrada a la plaça de l'Església. Descripció Situada dins del nucli urbà de la població de Viladamat, al nord del nucli antic del poble i delimitat per la plaça de l'Església i els carrers de les Escoles i de les Hortes. Edifici aïllat de planta quadrada, envoltat de jardí, format per tres cossos adossats, el central amb la coberta de quatre vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos, i els laterals d'una sola planta superior i amb la coberta plana amb terrassa. El cos central està format per cinc crugies perpendiculars a la façana principal i tres més de paral·leles. Els dos cossos laterals presenten galeries al pis, bastides amb set arcs de mig punt emmarcats amb pedra i sostinguts per fines columnes amb capitells decorats. En general, les obertures de l'edifici són rectangulars i estan emmarcades en pedra, exceptuant tres portals de llinda plana i permòdols, situats a les façanes laterals i posteriors. La façana principal té, a la planta baixa, finestres simples i als pisos, balcons exempts amb les llosanes sostingudes amb mènsules. Davant del portal d'accés, el qual és d'arc rebaixat emmarcat en pedra, hi ha un cos de planta quadrada adossat. A la planta baixa hi ha un porxo cobert amb volta d'aresta, sostinguda per tres arcs rebaixats sostinguts per quatre columnes de pedra, amb els basaments i els capitells decorats. El primer pis es converteix en una tribuna formada per tres arcs de mig punt per banda, amb columnes i capitells, i està delimitada per una barana d'obra. A la segona planta hi ha una terrassa descoberta. L'interior de la casa presenta un vestíbul d'accés amb l'escala al fons. Les estances estan cobertes per voltes rebaixades de maó amb tensors, i també voltes de llençol. La construcció està arrebossada i pintada, amb les cantonades bastides en pedra. Referències
Can Camps (Carrer d'Avall)

Can Camps és un edifici a Anglès catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En origen Can Camps havia estat un antic hostal, situat com és lògic, a peu de camí, en el que llavors era l'entrada de la pobla. Seria en aquest indret, al final del carrer d'Avall, conegut com "la pujada d'en Grau", on probablement hi hauria el portal de Santa Magdalena, és a dir el segon portal que permetria accedir al castell d'Anglès. Arquitectura Es tracta d'un casal de grans dimensions de dues plantes i golfes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i cornisa catalana. El seu emplaçament és al costat esquerre del carrer d'Avall. Es tracta d'un immoble que respon a la tipologia de casal gòtic. La planta baixa destaca pel gran portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de gran mida molt ben escairades. Aquest està flanquejat per dues finestres quadrangulars, amb llinda, muntants de pedra i cobertes amb una estructura d'enreixat de ferro forjat imitant les tiges d'una planta. En la finestra de l'esquerra la llinda recull la data gravada de 1595. A sobre d'aquesta finestra, com a element peculiar, cal destacar l'existència d'una làpida que conté una inscripció singular, projectada pel vicari Ramon Carles, als anys quaranta del segle xx, que diu: DES · DE · PUIG · DE · FROU DE · CARA · A · LA · NOSTRA · VALL DIGUE · CARLES MANY 724-814 SEMBLA · LA · VALL · DELS · ANGELS Pel que fa al primer pis, aquest es tracta de la planta noble com molt bé ho acrediten les tres obertures majestuoses que aquí es concentren. Al centre hi ha una gran finestra d'arc conopial amb decoració lobulada i ondulada, amb muntants de pedra i ampit treballat. En ella destaca el treball de les impostes de l'arc amb uns minúsculs motius -rosetons- com el de l'emmarcament resolt amb un guardapols. A la dreta hi ha una finestra d'idèntica tipologia i proporcions que l'anterior. Ara bé, es diferencia de l'anterior en tres sentits. En primer lloc, la finestra és d'arc conopial amb decoració lobulada però no conté el complement de l'ondulació. En segon lloc, els motius de les impostes -rosetons- aquí són de mida sensiblement major. I en tercer lloc, sota de l'ampit treballat trobem la solució que consisteix a disposar tres pedres com a mesura de reforç i suport en el sosteniment de la pesant finestra. A l'esquerra, hi ha una gran finestra rectangular, amb llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra ben escairats i ampit treballat sota del qual es repeteix la mateixa solució que veiem en la finestra de l'esquerra i que consisteix a disposar tres pedres sota l'ampit com a mesura de reforç. Finalment, hi ha el segon pis, el qual exerciria les tasques de golfes, projectat en la façana a través de dues petites obertures una de quadrada i l'altra de rectangular, emmarcades ambdues amb muntants de pedra. Referències
Casal de Cuní

El Casal de Cuní és una obra del municipi d'Olot protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Està ubicat prop de la carretera d'Olot a la Canya. És de planta rectangular i teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos, dos pisos i golfes. Va ser bastit amb pedra volcànica i carreus ben tallats per fer els cantoners i algunes de les obertures. Al costat de la casa hi ha diverses edificacions per guardar les eines del camp. A l'interior encara es conserva mobiliari d'època. Història No hi ha notícies històriques de la casa. Segons Francisco Fontfreda, autor de l'article dedicat a la capella de Nostra Senyora de l'Esperança, els senyors de Cuní varen tenir un paper important en la reconstrucció de l'ermita i sempre en tingueren cura. Per l'estructura arquitectònica, l'actual fàbrica sembla de finals del segle xviii, bastida sobre una construcció anterior. Referències
Casal de Portavella

El Casal de Portavella és un edifici del municipi de les Llosses (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És un casal fortificat que evolucionà fins a convertir-se en un mas amb una torre. Es tracta d'un edifici rectangular de planta baixa i dos pisos, adossat a una torre de defensa d'època anterior, de secció rectangular, de cinc plantes, inclosa la de baix, amb modificacions. A la banda sud i protegida per la torre, s'obre una ample galeria, pot ésser construïda al segle xix. Al primer pis del mas es troba una gran sala, com és normal en aquestes contrades, des d'on s'obren les portes de les cambres principals. Als baixos, a dintre de les corts es troba un interessant amagatall, al qual hom pot accedir-hi a través d'una trapa que quedava amagada sota la palla. La cantonada sud de la torre es troba deteriorada, pot ésser per l'efecte d'un llamp. Història L'edifici està documentat el 1140. Fou una antiga casa senyorívola de la qual tenim poques notícies. El nom, Portavella, pot ser degut al fet que l'antiga porta d'accés a la torre quedà inutilitzada quan es va adossar el casal a aquesta. Ara aquesta porta es troba tapiada a l'interior del vestíbul de la casa. Referències
Casal de Vilalba

Casal de Vilalba és una casa del municipi de la Roca del Vallès (Vallès Oriental), declarada bé cultural d'interès nacional, edificada sobre un extens jaciment arqueològic, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Descripció Gran casal, aixecat a mitjan segle xix, sobre vestigis prehistòrics, ibers, romans, visigòtic, romànics i gòtics. Té una planta complexa amb diferents cossos annexes. A les galeries nord i est hi ha una galeria d'arcades. Davant de la façana nord hi ha un pati tancat per un porxo amb arcs de mig punt que consta de planta baixa, teulada plana i balustrada a la part superior. Aquest porxo enllaça amb la porta d'entrada, aquesta continua per la façana est fins a crear un gran pati enfront de la façana de migdia. A la façana, restaurada en el 1951, s'hi conserva una llinda original amb l'anagrama de Crist. Queden restes de l'antiga torre amb espitlleres, dins de la casa, amb l'antiga porta de ferro i fusta d'accés a l'antic castell. També a l'interior de la casa es conserva un espai amb lluerna zenital, de quatre pisos, cupulat i amb arcs ogivals. A l'interior hi ha una capella d'una nau, coberta amb volta de canó, amb dos arcs torals, absis carrat i altar de fusta policromada. La casa està envoltada de boscs, prats i jardins. A la darreria del segle xx han fet un golf als terrenys adjacents. Història La Vileta anomenada Vilalba se cita per primer cop el 932 quan Teodoric, bisbe de Barcelona consagra i dota l'església de Sant Genís amb aquest bé. Del 996 data l'escriptura de Ramon Borrell, conservat a l'Arxiu de la Corona d'Aragó. El mateix el 1013 i altres documents del 1471, 1713… Després fou del monestir de Montserrat però amb la desamortització de 1836, ho adquirí per subhasta Marià Borrell i de Miralpeix, que transformà l'antic edifici en el casal actual. El desembre de 1919 el comprà Francisco Rivière Chavany per obrir noves possibilitats d'inversió diferents de la industrial i al mateix temps per crear una casa on poder reunir tota la família a mida que aquesta anès creixent. Referències
Casal del Villar

El Casal del Villar és una casa del municipi de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) declarada bé cultural d'interès nacional. En resta una torre rodona medieval. Descripció És un edifici civil d'estructura complexa, constituït per diversos cossos, enfront d'un gran pati tancat. El cos principal és de planta baixa i dues plantes, coberta a quatre vessants. A la façana principal hi ha una finestra conopial i una altra d'arc pla amb guardapols de forma conopial. La porta principal té un arc de mig punt adovellat i està situada en el cos adjunt. El casal va ser ampliat el 1648 i en època modernista. Es conserva encara una antiga torre rodona medieval del segle xii. Actualment, el Villar serveix de límit amb Bigues i Riells. Història És una casa forta documentada el 1007. Es tenen notícies històriques de l'existència del Villar des del 18 de febrer de l'any 1007. Era de propietat de la família dels Villar. L'any 1617 Pere Montagut i de Vallgornera es va casar amb Margarita Villar i Barnils (1598-1658), filla de Llorenç Villar (1564-1608) i Campdepadrós i Jerònima Barnils i Xicola, el darrer membre de la família. Aleshores va començar la genealogia Montagut-Villar, propietària del Mas. Aquesta genealogia durà fins al 1921 amb la mort de Ramon de Montagut i Villar i Guitart. La seva filla Gertrúdis de Montagut i Villar i Umbert es casa amb Joan Nualart i Palet de La Garriga. La capella de Santa Maria del Villar, davant el Mas i a l'altra banda de la riera, per tant en terme de Bigues, existia ja al segle xii i fou restaurada per Vicenç de Montagut i Villar i Riera (1759-1828) el 1799. S'hi venera la Mare de Déu de la llet. Referències
Castell d'Arties

El castell d'Arties és una edificació militar situada a Arties, en el municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Queda una torre de mitja galta davant de l'església d'Arties. La torre de guaita s'assenta en un puig que domina la confluència amb la Garona de Valarties, vall aquesta que dona accés als ports: de Caldes (vall de Boí) i de Vielha (també ruta alternativa pel port de Rius). En realitat es tracta d'una bestorre o torre de front semicircular, tancada pel darrere amb estructures sobreposades, i coronada per una espadanya per la banda de llevant, mig esbaldregada, l'únic que resta de peu del castell d'Arties. La torre d'acord amb la descripció de Gràcia de Tolba (1613) correspon al portal nord de dita fortalesa. Presenta porta d'accés en la planta baixa i tres pisos al capdamunt indicats per l'encaix de les bigues de fusta (els primers) i un relleix en el mur (el superior), respectivament. En cada un s'obren espitlleres de simple esqueixada, força desenvolupada cap a l'interior, i també troneres de factura posterior. A l'exterior destaquen una mena de canelobres, que confirmarien la seva funció de portal. És nova la teulada simple vessant que l'aixopluga. Història Castell termenat, documentat per primera vegada el 1283. Consta que les torres d'Entransaigües i Peralèr d'Arties foren un dels primers punts de resistència a la invasió de la Val per part del rei de França (1283). El rei Pere el Cerimoniós concedí als homes d'Arties franqueses per tal de poder reconstruir el castell (1379), privilegi que confirma en termes semblants Felip II (1586). Plaça reial, Gracia de Tolba reporta una bona descripció del notable castell d'Arties (1613) que incloïa l'actual església parroquial. L'any 1649 el senyor de Casterner va prendre el castell d'Arties als francesos. Pascual Madoz al segle xix, però ja parla d'un passat força llunyà. De fet l'accés al recinte actual presenta un portal neoclàssic inacabat que duu a data 1800. Hom recorda unes escales de cargol que penjaven per l'interior de la torre fins a dalt. És tradició que va pertànyer als templers, i que hi havia un pas soterrani que la unia amb Sant Pelegrí. Referències
Castell de Garraf

El Castell de Garraf és una antiga fortificació del municipi de Sitges (Garraf), propera al poble de Garraf, i que ha estat declarada bé cultural d'interès nacional. Als mapes apareix amb el nom de Castellet, però al poble de Garraf tothom el coneix com a Castellot. Descripció Romanen les restes de l'antiga fortificació de Garraf, situades damunt un promontori rocós sobre el torrent de Garraf, al costat del camí que puja a Can Lluçà des del poble de Garraf. El conjunt es troba en ruïnes, i se'n conserven només dos espais coberts amb volta, el portal d'entrada, una arcada molt malmesa i la base d'algunes espitlleres. La construcció va ser realitzada en pedra adaptant-se a les característiques del terreny. Al voltant hi ha una esplanada sostinguda per uns marges de retenció que segueixen el perfil del terreny. El 2022, a través d'una subvenció de fons europeus vehiculada des del Consell Comarcal del Garraf i l'Ajuntament de Sitges, és millora l'accés i es consolida i senyalitza l'estructura. Història Les primeres notícies daten del segle xii (1163). Es pot vincular a la construcció d'un monestir-castell (Clausterburg) a Garraf el 1159. El castell apareix esmentat al segle xiv. Segons el fogatge de 1365-70, al castell de Garraf, del prior de Garraf, li corresponien tres focs. El 1382 Bernat de Fortià rebé la senyoria de la quadra de Garraf. Consta que el mateix any l'estatge del prior de Garraf estava tot destruït i part de l'església també, i el bisbe manà al prior que resignés el priorat per negligència. El 1394, el rei cedí a la Pia Almoina de la Seu de Barcelona la senyoria sobre el lloc de Garraf, i el 1413, el prior del monestir de Garraf donà a la Pia Almoina els drets corresponents. El 1418 la Pia Almoina va vendre la quadra de Garraf a la universitat de Sitges. Referències
Castell de Pratdip

El castell de Pratdip és un edifici de Pratdip (Baix Camp) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Des del cim del poble, hom aconsegueix el castellot per una rampa que aboca a la gran volta gòtica, que li feia de portal. La vella fortificació serva només que uns murs obstinats a baranejar per tot el conjunt de l'abís. Sense cap teulada, la seva silueta al cim del bloc acolumnat és l'encís del major del clot penyaler, on la petita nau de Pratdip sembla ancorada. En l'organització del poble medieval de Pratdip segurament tingué molta importància el castell, les restes del qual són encimbellades dalt d'una roca a l'extrem meridional de la població. El poble s'organitzà, però, sobretot, en relació amb l'església i restà tancat rere uns portals. Actualment, del castell no en resta gairebé res, tret d'unes quantes parets que, dalt d'un turó, delimiten un espai; foren fetes, però, ja en una època molt tardana. Història No es coneixen gaires secrets de l'antigor. Evidentment, formava conjunt amb la vila, fortificada. Segons Del Arco, la fundació de Pratdip data dels temps de la restauració cristiana. Consta positivament que Pratdip, a uns 225 m d'altitud, al peu del Montredon i de la serra de Llaberia, va pertànyer a la baronia d'Entença - capital Falset; per raó d'aquesta circumstància, senyor d'aquest castell ho fou el comte de Prades i, en la mateixa línia possessòria, el duc de Cardona. En extingir-se els senyorius, Pratdip seguia essent propietat del duc de Cardona i, també, duc de Medinacelli. El lloc de Pratip és conegut des de mitjan segle xii, quan la seva església parroquial apareix en la butlla papal d'Anastasi IV del 1154. Del castell i la vila, en tenim poques referències. Va pertàner a la baronia d'Entença, que primer estigué en mans dels Castellvell i més tard dels Entença (a partir del 1244) dels quals prové el nom. El 1324 Jaume II adquirí l'esmentada baronia i el mateix any la uní al recentment creat comtat de Prades. El comtat de Prades, juntament amb el seu annex, la baronia d'Entença, va esdevenir durant el segle xv de la casa ducal de Cardona. Per vincles successoris, el comtat de Prades i la baronia d'Entença passaren el 1663 als ducs de Medinaceli que foren els darrers senyors del castell i la vila de Pratdip. Referències Enllaços externs «Castell de Pratdip». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Castell de Pratdip». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell de Sant Guim de la Plana

El castell de Sant Guim de la Plana és un edifici de Sant Guim de la Plana (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquest antic castell, avui utilitzat com a habitatges, dona la benvinguda al poble de Sant Guim de la Plana. Els tres contraforts de la façana principal i la petita elevació en què es troba, li confereixen una imatge molt sòbria i estàtica. És un edifici que consta d'una planta baixa, a través de la qual podem accedir als tres habitatges moderns en què està dividit, i una primera planta. Accedim en cadascun d'aquest habitatges a través d'una petita rampa, en el cas del central d'un tram d'escales, per salvaguardar el desnivell existent entre l'edifici i el nivell de carrer. Totes les obertures que trobem en el mur són modernes, no obstant la porta central d'aquest edifici conserva encara l'arc de mig punt i en el cas de la resta es manté l'arc rebaixat. A la primera planta podem observar-hi set obertures rectangulars modernes, quatre de les quals tenen balcó amb barana de forja i la resta són finestres de diferets dimensions. Pren especial rellevància una d'aquestes portes balconeres que s'obra al bell mig del contrafort central. Aquesta façana principal ha estat molt intervinguda al llarg dels anys, fins i tot a l'extrem nord-est hi trobem adossat un edifici de construcció actual, que complementa un dels habitatges. La façana est presenta una porta central d'arc rebaixat flanquejada per dues finestres rectangulars i una primera planta amb dues finestres rectangulars modernes. Aquesta construcció presenta filades de petits carreus irregulars de pedra, que testimonien les diverses intervencions que ha sofert l'edifici. Història Apareix documentat el 1161 quan la població formava part del terme del castell del Llor. Anys més tard, va pertànyer al llinatge de Sacirera i finalment als marquesos de Santa Maria de Barberà. Referències
Castell de Talavera

El castell de Talavera és un edifici de Talavera (Segarra) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És un edifici de grans dimensions molt modificat, situat a la part alta del nucli urbà i que presenta planta irregular. Les restes de l'antic castell s'han de buscar a l'interior de la casa, concretament dins d'un cobert que s'ha adaptat com a magatzem, de planta rectangular cobert amb volta apuntada. Es tracta d'un pany de mur, lleugerament atalussat i de carreus petits, lligats amb morter, que respon al tancament occidental de la primitiva fortificació. Dins del pati interior de l'edifici, se'ns presenten altres elements arquitectònics que evidencien el passat senyorial d'aquest habitatge, com una pilastra encastada en un mur interior realitzat amb carreus o una petita capella reformada i adaptada com estable de mules. Història El castell és esmentat en la documentació el 1075, quan consta que era situat dins el comtat d'Osona. Al segle xii eren senyors d'aquesta fortalesa els Cervelló; així en el testament sacramental de Guerau Alemany (III) de Cervelló s'indica que llegà el castrum de Talavera al seu fill Guillem, el qual participà en l'expedició d'Almeria el 1147. Un altre membre de la mateixa nissaga llegava el 1193 el castrum de Talavera al seu nebot Guillem d'Aguiló. A partir d'aquest moment el llinatge dels Aguiló senyorejà el lloc del castell i el de Talavera fins a la segona meitat del segle xiv, que passà per parentiu a la família So. Aquesta, juntament amb els Burguès i els Santcliment, emparentats entre ells, tingueren la potestat dels llocs de Talavera i Pavia fins al segle xviii. Referències
Castillo de Talavera

El castillo de Talavera es un edificio ubicado en el municipio leridano de Talavera (Segarra) declarado Bien de interés cultural .​ Descripción Es un edificio de grandes dimensiones muy modificado, situado en la parte alta del núcleo urbano y que presenta planta irregular, construido sobre las estructuras del viejo castillo. Los restos del antiguo castillo deben buscarse en el interior de la casa, concretamente dentro de un cobertizo que se ha adaptado como almacén, de planta rectangular cubierto con bóveda apuntada. Se trata de una cerradura de muro, ligeramente ataludada y de sillares pequeños, ligados con mortero, que responde al cierre occidental de la primitiva fortificación. Dentro del patio interior del edificio, se nos presentan otros elementos arquitectónicos que evidencian el pasado señorial de esta vivienda, como una pilastra empotrada en un muro interior realizado con sillares o una pequeña capilla reformada y adaptada como establo de mulas.​ Unos metros más abajo del casal, a nivel inferior y al sur, por la calle por la que ascendemos al casal, se en restos de muros, que podían haber pertenecido a la fortificación. Historia Aparece documentado en 1075, cuando consta que estaba situado dentro del condado de Osona. En el siglo XII eran señores de esta fortaleza los Cervelló; así en el testamento sacramental de Guerau Alemany (III) de Cervelló se indica que legó el castrum de Talavera a su hijo Guillem, el cual participó en la expedición de Almería en 1147. Otro miembro de la misma estirpe legaba en 1193 el castrum de Talavera a su sobrino Guillem d´Aguiló. A partir de ese momento el linaje de los Aguiló señoreó el lugar del castillo y el de Talavera hasta la segunda mitad del XIV, que pasó por parentesco a la familia So. Ésta, junto con los Burguès y los Santcliment, emparentados entre ellos, tuvieron la potestad de los lugares de Talavera y Pavía hasta el XVIII.​ Finalmente pasará a manos de los marqueses de Rubí, quienes tendrán potestad del castillo hasta la abolición de los señoríos en el siglo XIX. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Talavera. Ayuntamiento de Talavera Castillosnet