NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Plaça Major (Sant Joan de les Abadesses)

La Plaça Major de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès), composta per quatre façanes, forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està composta per quatre façanes: la de l'edifici dels Vilella decantada a llevant, amb tres voltes i de tres plantes. Aquesta disposa de balcons i finestres i un mosaic amb un sant. L'edifici Blanxart, també de tres plantes, té sis arcades o voltes a la façana i té tres balcons (el del mig més gran que els altres i amb capella, on s'aixopluga la imatge de la Mare de Déu del Roser) a la primera planta i té quatre balcons més a la segona planta. Els edificis de Can Ballana i Can Soldevila, aquest últim remodelat, té quatre i dues arcades respectivament, quedant així un conjunt de sis arcades a la façana decantada a migdia del conjunt de la plaça. L'edifici de l'Ajuntament era exempt de voltes, però actualment l'estan arranjant construint-hi quatre arcades força espectaculars en comparació amb les altres. A la plaça hi ha quatre fanals, situades a cada façana decantada a llevant. Activitat comercial i els diumenges es fa mercat. Història Aquesta plaça té els seus orígens quan el s. XIII es va començar a urbanitzar l'avui s'anomena el barri vell, en el vinyal del monestir. En urbanitzar-se la vila nova, se li assignà l'espai de la plaça i, el 1230, el rei Jaume I confirmà l'existència del mercat dels dimecres en aquest indret. Aquest lloc s'anomenava el Mercadal i ran de fer-hi el mercat setmanal començà a agafar fesomia amb les teules dels venedors. Sembla que els porxos foren construïts posteriorment en el s. XIV (1340). Aquests porxos s'iniciaren amb pilars i cobertes de fusta, foren absorbits en temps posteriors pels edificis de les cases que mantingueren els espais coberts i oberts per arcades fins a donar la fesomia típica del mercadal i que gairebé sense moltes modificacions ha arribat als nostres dies. Referències
Les Planes de Frontanyà

Les Planes de Frontanyà és una masia del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció civil, una masia de planta rectangular, coberta en doble vessant i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. Correspon a un dels models de masies més primitiu i alhora amb menys possibilitats de modificacions i annexions. Al cos central de Les Planes s'hi afegí, a ponent i el segle xviii, un annexa pel tal d'ampliar la masia. L'aparell és molt rústec i la seva història i la seva situació geogràfica incomparable (prats naturals, bosc i una excel·lent panoràmica, etc.) són elements prou importants. Història El topònim de les Planes és esmentat ja el s.VIII amb el nom de "Loca Plana". L'església de Sant Cristòfol de les Planes, surt citada ja el s. X com centre d'una petita comunitat d'una certa densitat demogràfica, doncs era regentada pels canonges agustins de St. Jaume de Frontenyà. A més, durant el segle xiv fou una de les batllies que, juntament amb Montner i Corrubí, configuraven la jurisdicció del prior de St. Jaume de Frontenyà. De predita església no en queda cap vestigi. Per altra banda, el fogatge de 1553 s'esmenta un tal "Joan de la Serras stant al Mas de les Planes". Referències
Plaça Carles III (la Ràpita)

La Plaça Carles III és una plaça de la Ràpita (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De forma regular, 150 x 40m., acabada en semicercle a un dels costats menors, és la cruïlla dels eixos més importants de la ciutat: la carretera general i el carrer del Governador Labadie. Aquest darrer carrer divideix la plaça en dues parts de característiques diferents una de les quals es tanca en semicercle i està porticada. Aquest pòrtic és uniforme, amb pilastres de secció rectangular i arcs de carpanell a l'alçada de la planta baixa dels edificis. Al final del pòrtic hi ha, enfront un de l'altre, dos edificis d'estructures ben diferents: l'església i la fleca, amb quatre pilastres circulars cadascuna, amb l'alçada de planta baixa i pis. Als punts de tangència entre el traçat circular i el recte hi ha dues antigues fonts en desús. A l'interior de la plaça hi ha una zona amb treballs de jardineria entre la carretera N-340 i altres vies laterals. Història La Ràpita fou fundada pel rei Carles III el 1780. Aquesta plaça, en forma d'ample albereda, esdevingué l'element central i principal ordinador de l'espai urbà a crear, des d'una racionalitat preestablerta. Aquesta fundació d'època Il·lustrada, es feu sota els estrictes cànons neoclàssics en matèria d'urbanisme i edificació. Pel que sabem, a la plaça, els porxos ja eren fets el segle xviii, i a sobre s'hi van edificar la majoria dels edificis actuals el segle xx. També tenim coneixement que les obres foren interrompudes uns anys després quedant força edificis administratius per acabar. Alguns d'aquests s'havien començat a construir a ambdós costats de la plaça, de sobri estil neoclàssic. Referències Enllaços externs «Plaça Carles III». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Plaça de Gràcia (Manlleu)

La Plaça de Gràcia és una plaça de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una plaça porticada de 65 m de llargada i 33 m d'amplada amb planta baixa i dues plantes, amb una interessant articulació dels diversos espais urbans que connecta, oberta per un costat curt a l'avinguda de la Diputació i travessada pel carrer Umbert que enfoca la façana principal de l'església de Nostra Senyora de Gràcia i connectada per dos passatges que són continuació dels porxos del carrer Voltregà. El porxo té una profunditat constant de 3,80 m i una alçada d'una planta. Cada unitat de porxo es correspon amb una divisió de parcel·la d'amplada aproximada 6,75 m. Originàriament la solució volumètrica observava la reducció d'altura en les cantonades i una peculiar organització de les fondàries edificables, que provenia de les tipologies d'habitatges utilitzades. La façana tipus de la planta baixa i dues plantes s'articula amb el porxo en planta baixa amb arc rebaixat, un balcó corregut en planta primera i amb dues obertures sense decoracions i al segon pis destaquen les obertures a manera de galeria. Història El barri de Gràcia es creà a conseqüència de les destrosses que fan provocar els aiguats d'octubre de 1940. Les primeres cases es van inaugurar a l'estiu de 1944 construïdes per la Diputació Provincial de Barcelona i "l'Obra Sindical del Hogar". Referències
Plaça de la Pau (Amposta)

La plaça de la Pau és una plaça d'Amposta. Descripció La plaça de la Pau és rectangular irregular i està situada prop de l'Ebre, a l'inici de l'avinguda de Sant Jaume. Hi conflueixen diversos carrers (de Sant Joan, de Corsini, de Jaume I, de Carles I, de Larraix i d'Europa). El seu punt central, el que li dona la fesomia més característica, és la superfícies sobrealçada, situada més o menys al mig, de planta corba, allargada i irregular, uns 0,50m. sobre el nivell de la calçada i de la vorera circumdant, voltada per franges d'herba, amb arbres i plantes. A l'extrem més ample d'aquesta superfície hi ha una font circular (als plànols apareix al mig exacte), voltada per un petit reixat metàl·lic. Al mig de la font i damunt d'un pedestal rectangular prismàtic d'un metre d'alçada s'aixeca l'estàtua d'una dona camperola o "Arrossera de l'Ebre", que recull arròs, recolzant gairebé un genoll a terra. Obra feta de pedra, és d'una mida una mica més gran que la natural, d'Innocenci Soriano-Montagut, ni molt detallista ni molt esquemàtica. Té una gran força, no exempta de delicadesa. Història Anteriorment, al solar ocupat per la plaça de la Pau hi havia uns sequers d'arròs i, a la vora del riu, es trobava la primera resclosa de l'antic canal de navegació Amposta-Sant Carles de la Ràpita, precisament la que connectava directament amb el riu. Referències
Plaça de la Vila (Anglès)

La plaça de la Vila és una plaça d'Anglès inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La Plaça de la Vila és l'espai més ampli del barri vell. Té una planta irregular i allargassada en pendent cap al Carrer Major. A la Plaça hi convergeixen els antics eixos principals de l'antiga pobla, és a dir, el Carrer Major i les travesseres del Carrer d'Avall. La seva fisonomia actual és fruit sobretot de les reformes dels edificis que la conformen durant del segle xix. Són edificis de dues o tres plantes de tipologia popular, historicista, neoclàssica i modernista. Destaquen en aquest marc Can Pujol i l'Ajuntament. Història Fins a finals del segle xix, la vila d'Anglès no va començar a canviar radicalment la seva estructura urbanística. Els canvis tenen a veure sobretot, encara que no afectin especialment al barri vell, amb la instal·lació de la indústria tèxtil. L'antiga pobla va començar a créixer a redós del castell dels Cabrera, documentat almenys des de principis del segle xiii. Aprofitant la seguretat que oferia el recinte fortificat, hi construïren la seva residència nombrosos artesans i comerciants, que s'establiren al voltant de seus i institucions com la notaria i la batllia, o de botigues com la gabella, la carnisseria i la fleca, que depenien del senyor del castell. Durant el segle xvi ja estaven formats els carrers d'Avall, el carrer d'Amunt (actual Carrer Major) i el barri del castell. Al llarg del temps la plaça ha rebut diversos noms, com Plaça de la Constitució, de la República, Plaza Nacional i Plaça de la Vila. Originàriament havia estat la plaça d'armes del castell d'Anglès i, fins al 1995, s'hi celebrava cada diumenge el tradicional mercat setmanal instituït pel rei Jaume II el 1294. El 1887, la Plaça d'Anglès fou la primera de l'Estat Espanyol a disposar d'enllumenat elèctric, a l'hora que s'inaugurava la fàbrica tèxtil dels germans Burés. Al lloc on hi havia restes de l'antiga cisterna del castell, s'hi va construir un aparcament subterrani que va inaugurar-se el 1993. Referències
Plaça de Sant Joan (Berga)

La plaça de Sant Joan és una plaça de Berga inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És davant de l'església de Sant Joan. És de grans dimensions, voltada de cases amb els baixos d'ús comercial. Té un perfil més o menys regular. El terra està pavimentat en un moment contemporani, possiblement a la darreria del segle xx, amb llambordes. Història El nom prové de l'església i el convent de Sant Joan, i el lloc conserva encara avui el tarannà d'una plaça medieval oberta en el primer tram del carrer Major. L'interès artístic d'aquest indret és destacable. A mà dreta hi ha l'església de Sant Joan, construida a partir de 1220 per ordre dels hospitalers de Sant Joan, que van fer de Berga una seu de comanda hospitalera. D'aquesta remota època només en queda un capitell romànic, conservat a l'interior de l'església gòtica. El 1377 els hospitalers van vendre el convent i l'església a les monges benetes, que hi establiren el monestir de Santa Maria de Montbenet. Referències
Plaça de Sant Pere (Berga)

La plaça de Sant Pere és una plaça al centre de Berga protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Primera plaça de la població on hi té lloc la Patum. L'àmbit és dominat per la mola de l'església parroquial que, en un lloc elevat, queda vinculada per unes escales i una llarga barana de pedra a l'espai central presidit per l'ajuntament. L'estructura de la plaça pròpiament dita és complicada degut al relleu, força accidentat i el tipus de tancat de les cases. Història Tenim documentada la construcció de l'església parroquial de St. Pere el 1677. El 1883 es reconstrueixen les escales de l'església. El 1919 trobem un nou arranjament de les escales i una nova disposició. Entre 1919 i 1931 es construeix l'edifici del nou ajuntament i es pavimenta la plaça. El 1975 es restitueix el fanal de la barana. És el nucli central de l'antiga població murallada, el centre històric, nexe de comunicacions i síntesi urbana de la ciutat vella. Durant un temps s'hi feu el mercat ordinari mentre que a el major es feia al vall. L'any 2020 després que l'Ajuntament de Berga decidís limitar la circulació de vehicles motoritzats pel nucli antic de Berga, la Plaça Sant Pere ha passat a ser una zona de pas de vianants, a la vegada que se situen les terrasses dels bars que hi trobem en ella. Esdeveniments importants Dos esdeveniments importants que tenen lloc a la Plaça de Sant Pere són La Patum i la Diada castellera dels Quatre Fuets. Referències
Poblat ibèric de Sant Julià de Ramis

El poblat ibèric de Sant Julià de Ramis és un jaciment arqueològic situat al municipi homònim establert al Puig de Sant Julià (Gironès), declarat bé cultural d'interès nacional. Es troba a 200 m d'altitud. Es tracta d'un oppidum ibèric amb cabanes retallades a la roca i fortificat amb un tram de muralla. S'hi va començar a treballar de forma sistemàtica a partir del 1996, i des de llavors ha anat creixent la importància del jaciment a causa del gran nombre de restes ibèriques i romanes. Prop d'aquest poblat hi ha l'església dels Sants Metges, on també hi ha vestigis ibèrics i romans. Història El poblat ibèric fou establert al segle v aC i perdurà fins al segle i aC. Posteriorment els romans aprofitaren l'estructura ibèrica i hi establiren un castrum conegut amb el nom de Castellum Fractum; la posició estratègica del turó els permetia dominar el recorregut de la Via Augusta. S'hi han trobat abundants restes de l'època baiximperial compresa entre el segle iv i vii. Al peu del puig hi ha diversos camps de sitges. En l'actualitat el jaciment s'està adequant per fer-lo visitable i s'ha inclòs al circuit arqueològic de Girona. Vegeu també Castellum Fractum Bibliografia BURCH, J.; NOLLA, J. M.; PALAHÍ, L.; SAGRERA, J.; SUREDA, M.; VIVÓ, D. El sector de l'antiga església parroquial. Excavacions arqueològiques a la muntanya de Sant Julià de Ramis, 1, Sant Julià de Ramis, 2001 Referències
Castrum visigòtic (Roses)

Das Castrum visigòtic ist eine westgotische Befestigungsanlage (Kastell) aus dem 7. Jahrhundert in der katalanischen Stadt Roses in Spanien. Die Ruinen des vormaligen Kastells werden seit 1946 archäologisch erschlossen und im Jahr 1963 wurde die Fundstätte zum Bé Cultural d’Interès Nacional (BCIN) (Kulturgut von nationalem Interesse) erklärt. Das Castrum visigòtic befindet sich auf dem Gipfel einer Anhöhe des Bergs Puig Rom und verfügte ursprünglich über zwei quadratische Wehrtürme. Das weitläufige archäologische Areal gehört heute der Stadt Roses und kann unentgeltlich besichtigt werden. Literatur Pere de Palol: El castrum del Puig de les Muralles de Puig Rom. Girona 2004, ISBN 84-393-6654-X. Weblinks roses.cat emporda.info poblesdecatalunya.cat rosespedia.cat
Castrum o Ciudadela visigoda del Puig Rom

El Castrum o Ciudadela visigoda del Puig Rom está situado sobre uno de los picos de la montaña de Puig Rom, que corona la ciudad de Rosas (Gerona). Fue descubierto en el año 1946 por los trabajos de Luis Pericot, Francesc Riuró, Miquel Oliva y Pere de Palol con la ayuda de la Capitanía General de Cataluña.​ Se trata de una colina fortificada con dos torres cuadrangulares que se sitúan a los lados de la puerta de acceso al conjunto. La muralla está estructurada por dos muros entre los cuales se introdujo un relleno de tierra y pequeñas piedras.​ Teniendo en cuenta la datación de los objetos encontrados en la excavación se considera que la vida en el castrum se prolongó desde la segunda mitad del siglo VII hasta el primer cuarto del siglo VIII.​ Historia Cuando se desintegraba el Imperio Romano de Occidente, hacia principios del siglo V, hubo una penetración de alanos en el Ampurdán. Los visigodos estaban en esos momentos al servicio de Roma, y por lo tanto fueron llamados a contener a los alanos. En el año 415 entró a España Ataúlfo al servicio del imperio y llevando consigo a godos. Sin embargo, luego de haber contenido a los alanos, es asesinado por los suyos a causa de su sumisión al emperador de Roma. A partir de ese momento comienza la relativamente breve época visigoda de la Península. Objetos encontrados en las excavaciones Monedas visigodas Monedas romanas Múltiples instrumentos de hierro que tenían finalidad agrícola. Cinturones visigodos. Objetos ornamentales de origen bizantino. Una cuchara visigoda. Cerámica, semejante a la de la necrópolis de Simancas. Referencias
Castrum de Puig Rom

Le castrum de Puig Rom ([put͡ʃ rom] ; en catalan : Castrum visigòtic del Puig Rom) est une forteresse wisigothique située à Roses, dans la province de Gérone, en Catalogne. Elle fut découverte au milieu du XXe siècle. Histoire Les fouilles, menées à partir de 1946 par les archéologues catalans Pere de Palol i Salellas (ca), Miquel Oliva i Prat (ca), Francesc Riuró i Llapart (ca) et Lluís Pericot i Garcia, ont révélé sur un abrupt dominant la mer de 230 mètres, une importante enceinte de pierres, de forme ovale, dotée d'une porte flanquée de deux tours carrées. Lors des fouilles effectuées à l'intérieur de ce rempart, une vingtaine d'habitations ont été découvertes, ainsi que des restes de céramiques, un mobilier de bronze et de fer, des objets de verre, et une monnaie wisigothe frappée pendant le règne du roitelet Agila II, au début du VIIIe siècle. Pour Céline Martin, le matériel archéologique exhumé pourrait faire penser à un village fortifié, plutôt qu'à une forteresse uniquement conçue comme site de garnison. Selon Pere de Palol, le castrum pourrait dater du VIIe siècle ; il est vraisemblablement abandonné dans la première moitié du VIIIe siècle, à l'époque de la conquête musulmane de la péninsule Ibérique. Situé au pied des Pyrénées, le castrum de Puig Rom faisait partie, avec castrum Caucoliberi, castrum Vulturaria, castrum Clausuras et castrum Libiae, d'un ensemble de fortifications destinées à surveiller et à défendre l'entrée de l'Espagne wisigothique, menacée par les Francs. En 1963, le site archéologique devient un Bé Cultural d'Interès Nacional (BCIN). Galerie Voir aussi Bibliographie Pere de Palol, El castrum del Puig de les Muralles de Puig Rom, Gérone, 2004. (ISBN 84-393-6654-X) Pedro de Palol, « Castro hispanovisigodo de « Puig Rom » (Rosas) », In: Informes y Memorias de la Comisaria General de Excavaciones Arqueologicas, Madrid, no 27, 1952, pp. 163-183. Articles connexes Citadelle de Roses Château royal de Collioure Château d'Ultrera Fortifications romaines des Cluses Liens externes (ca) « Poblat Visigòtic de Puig Rom », sur catalunya.com (ca) « El poblat visigòtic del Puig Rom », sur rosesincostabrava.com Notes et références Portail de l’archéologie Portail de la Catalogne Portail du haut Moyen Âge
Pont d'en Jordà

El Pont d'en Jordà, anomenat tradicionalment del Metro, és un bé cultural d'interès local de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Història El 1932 va entrar en servei l'estació Bordeta Cocheras (actualment Santa Eulàlia) del Metro Transversal (actual línia 1) i es va decidir la construcció d'un pont sobre les vies del ferrocarril MZA per a unir els barris de la Torrassa i de Santa Eulàlia. Tanmateix, el projecte restà paralitzat fins al 1934, quan es trobà el finançament necessari per part de la companyia del metro, que volia atreure més usuaris del barri de la Torrassa, i de l'Ajuntament de Barcelona, que tenia intencions annexionistes sobre els barris de l'altra banda de la Riera Blanca. Va ser projectat per l'enginyer Santiago Rubió i Tudurí, amb la col·laboració puntual de l'arquitecte municipal Ramon Puig i Gairalt (segurament en la solució dels elements de formigó dels estreps), i l'estructura metàl·lica va ser construïda per La Maquinista Terrestre i Marítima. La inauguració va tenir lloc el 7 d'abril del 1935 en un acte multitudinari amb presència de l'alcalde de Barcelona i de mitjans gràfics. El nom prové del seu promotor, Josep Jordà i Poll, alcalde de l'Hospitalet del 26 de febrer al 5 de març del 1930, quan fou destituït pel Govern Civil arran de la seva militància republicana. Malgrat viure a 300 metres del pont, no va ser convidat als actes d'inauguració. Descripció Es tracta d'un pont suportat per dues bigues en gelosia, construïdes amb perfils d'acer laminat i unides mitjançant l'antiga tècnica de reblonat, que permeten cobrir tota la longitud del pont sense cap punt intermedi o pila que ajudi a sostenir l'estructura. El cordó superior té forma parabòlica. Referències Vegeu també La Santa Estació Enllaços externs «L'Arxiu proposa una foto del Pont d'en Jordà com a document del mes». L'H digital, 11-01-2013.
Presa de Sant Gregori

La presa de Sant Gregori és un petit embassament de la conca de la Noguera Pallaresa, format per una presa situada al municipi de Castell de Mur (antic terme de Mur), a la comarca del Pallars Jussà. Està en desús des de fa anys. Situat sota i al nord de l'ermita de Sant Gregori, al nord de Vilamolat de Mur, la presa arreplega les aigües del barranc de Sant Gregori, del barranc de la Font de Borrell, de la llau de la Vinya del Serrat i del barranc del Coscollar. Referències
Embalse de San Gregorio

El embalse de San Gregorio es una pequeña infraestructura hidráulica española de la cuenca del Noguera Pallaresa, formado por una presa situada en el municipio de Castell de Mur, comarca del Pallars Jussá, provincia de Lérida, Cataluña. Está en desuso desde hace años. Situado al norte de la ermita de San Gregorio, al norte de Vilamolat de Mur, la presa recoge las aguas del barranco de San Gregorio, del barranco de la Fuente de Borrell, de la llau de la Vinya del Serrat y del barranco del Coscollar.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de San Gregorio.
Presó Vella de Castelló d'Empúries

Presó Vella de Castelló d'Empúries és un edifici del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment allotja el Museu d'Història Medieval. Descripció Situat dins de l'antic nucli emmurallat de Castelló d'Empúries, al barri del Mercadal, en el que es coneixia com la Plaça del Gra (actual Plaça de Jaume I), formant cantonada amb el carrer de la Presó. Edifici format per tres crugies, amb teulada a dues vessants de teula i carener paral·lel a la façana de la plaça. Consta de planta baixa i un pis, amb un recreixement superior fruit de l'última rehabilitació. La crugia que alberga l'antiga cúria ha estat molt transformada internament, adaptant-la al seu nou ús. Es conserven, però algunes mènsules de tall. Adossat a la part posterior hi ha el cos de la presó. A la planta baixa hi ha arcs de mig punt, bastits amb pedra, i altres de rebaixats, que combinen la pedra amb el maó. És on es localitzen les cel·les dels presos, distribuïdes al voltant d'un pati interior. La primera planta, a la que s'accedia per unes escales de pedra, està destinada actualment al museu de la presó. Exteriorment, l'edifici està bastit amb un aparell de carreus ben escairats lligats amb morter. La façana de la plaça presenta un gran portal d'arc de mig punt adovellat i, al seu costat, una finestra gòtica trilobulada, amb les columnetes i els capitells restituïts. Al primer pis hi ha una altra finestra rectangular trilobulada, totalment restituïda, que no perd consonància amb l'anterior. La façana de la presó també té un portal d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals de carreus escairats. Al primer pis hi ha tres petites finestres d'obertura quadrada, amb els brancals i les llindes de pedra, i dues d'elles amb reixa de ferro forjat. Història Edifici gòtic construït vers 1336 que integrava dues funcions pròpies de la vila medieval: la Cúria, seu del tribunal de justícia, i la Presó on ingressaven els condemnats. A la cúria, a migdia, hi destaca la façana que dona a la plaça de Jaume I (antiga plaça del Gra), amb finestrals gòtics que han estat restaurats. La presó, al nord, té portal adovellat i dues finestres reixades a la façana. A l'interior, petites cel·les es distribueixen a l'entorn del pati. S'hi han conservat curiosos grafits fets pels presos en diferent èpoques. L'any 2001 fou rehabilitada i restaurada per albergar l'Arxiu Històric i l'Oficina de Turisme. Al mateix temps es va museïtzar l'interior de la presó. Referències