NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Climent de l'Espunyola

Sant Climent de l'Espunyola és l'església parroquial de l'Espunyola (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a llevant del nucli de l'Espunyola i s'hi accedeix des de la carretera C-26 (de Solsona a Berga). Al km. 134,4 (42° 03′ 13″ N, 1° 46′ 51″ E) es pren la pista de la dreta (senyalitzada "Camí de Sant Climent"). Immediatament es troba un encreuament on cal anar per l'esquerra seguint l'indicador "Sant Climent" i "Rectoria" fins a l'església. Per la dreta es fa cap a la masia dels Quatre Vents. Descripció Església romànica d'una sola nau de planta rectangular amb murs força gruixuts amb un absis semicircular obert a llevant amb una obertura al centre, actualment tapiada. No hi ha cap tipus d'ornament exterior, amb el parament irregular. Aquest, a més, mostra diferències depenent de la zona, prova que l'edifici es reforma fins a tres vegades. Als peus trobem un campanar de secció quadrada. La façana és austera, únicament destaca la portada, un arc de mig punt adovellat i a sobre seu, un òcul. La coberta és a dues aigües. Història Les primeres notícies d'Espunyola daten del segle x. El 900 el bisbe Nantigis d'Urgell consagrà l'església de Sant Salvador de Mata, dins del terme de l'Espunyola. El 24 de juny de 950, la comtessa Adelaida, filla dels comtes de Barcelona, donà l'alou de l'Espunyola al monestir de Sant Joan de les Abadesses. L'alou comprenia el castell, l'església parroquial, les terres i camps de la seva demarcació: primerament advocada a Sant Nicolau, més tard adoptà el nom de Climent, al prendre la titularitat a l'església del castell, passat ja el segle xvi. Les modificacions del segle xviii afectaren l'interior, que fou enguixat, a l'annexió de dues capelles laterals, una sagristia, la rectoria i la façana amb campanar, al segle xix. Referències
Sant Jaume de Rocamora (Pontils)

Sant Jaume de Rocamora és una església de Rocamora al municipi de Pontils (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici construït amb carreus petits sobre planta rectangular, de nau única coberta amb volta de canó apuntada. Al segle xiv s'hi afegí una capella de planta quadrangular que sobrepassa l'amplada de la nau, coberta amb volta de creueria. La clau d'aquesta volta presenta un escut amb tres franges en el camper, probablement de la família Guimerà. S'accedeix a l'interior per una porta oberta a la façana nord, d'arc de mig punt sense cap decoració. Referències Enllaços externs «Sant Jaume de Rocamora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Joan de Carratalà

Sant Joan de Carratalà és una església del municipi d'Aitona (Segrià). Es troba al sud del recinte del castell de Carratalà, al SE de la vila, camí de Seròs. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Joan de Carratalà es troba al sud del conjunt de tossals que reben aquest nom situats entre la població d'Aitona i la Vall de Grau. Edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil apuntat, reforçada per dos arcs torals. La nau és capçada a ponent per un absis semicircular, de la mateixa amplada que la nau a la qual s'obre a través d'un dels arcs torals de la volta que arrenca de dues pilastres semicirculars adossades als murs laterals. Una part de la nau és nova, ja que l'església devia quedar inacabada. L'altre arc toral arrenca de permòdols en culdellàntia. La finalització de la nau podria tenir a veure amb la data de 1955 que apareix a la porta situada a la façana de llevant. A la façana nord hi ha una finestra de doble esqueixada, de llinda retallada, del mateix tipus que la finestra que s'obre a l'absis. El desplaçament de la finestra respecte a l'eix de l'absis és una solució poc comuna que retrobem a l'església de Sant Salvador de Torrebesses. Al costat sud de la nau s'obre una capella rectangular que podria haver estat afegida posteriorment. Les façanes no tenen ornamentació, llevat del ràfec, format per una motllura bissellada suportada per un fris de permòdols llisos. Els paraments presenten un aparell de carreus escodats en els quals apareixen diverses marques de picapedrer, fet que ajuda a la datació de l'edifici que pot incloure's en el grup d'esglésies de les terres de ponent construïdes entre la fi del segle xiii i inici del segle xiv, edificis que resten fidels a les formes romàniques en un moment en què són substituïdes per l'arquitectura gòtica. Història Va ser entre l'any 1120 i el 1149 quan es va construir una església romànica de la qual avui es conserva una part en aquesta ermita, probablement sobre els basaments d'una antiga mesquita pertanyent al primer nucli habitat del castell andalusí. S'atribueix la seva edificació als hospitalers, senyors de Carratalà. No obstant, la primera menció documental és dels repobladors cristians de la zona i data del 1168, any en què en l'«Ordinatio ecclesiis Ilerdensis» s'esmenta l'«ecclesiam de Calaterra», integrada en la pabordia de Sant Llorenç de Lleida, signe evidents de l'existència d'una comunitat de nous colons cristians a l'indret. Amb tot, la majoria de la població era de musulmans, fins a la seva expulsió al segle xvii. Les dècimes papals dels anys 1279-80 esmenten el «vicario de Calaterrano». L'any 1361 i amb motiu d'una visita pastoral es menciona l'«altar maior beati Ioanis». Segurament amb l'expulsió dels moriscos l'any 1610, el lloc de Carratalà romangué definitivament despoblat. L'església es convertí llavors en una ermita. La part davantera és un afegit, segurament del segle xix. La façana va caure el 1955 i es va refer de nou. Referències Enllaços externs Sant Joan de Carratalà a Catalunya Medieval
Sant Martí Sadevesa

Sant Martí Sadevesa és una església de Torrelavit (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Martí està situada al nucli de Sant Martí Sadevesa, que està dins el terme municipal de Torrelavit, a la plana del Penedès. És una capella d'una sola nau, amb absis poligonal per fora i semicircular per dintre, decorat amb pintures murals. Té coberta a dues vessants sobre encavallades de fusta. Té dos portals, un frontal i un altre lateral (romànic), tots dos adovellats. Corona la façana un campanar d'espadanya de dues obertures d'arc de mig punt. Hi ha contraforts i capelles adossades. Història La capella de Sant Martí Sadevesa era l'antiga església del poble. Es troba documentada des del 1149 i consta com a sufragània de Sant Marçal de Terrassola des de l'any 1413. És d'origen romànic però ha estat modificada en diverses ocasions. De la construcció original conserva només la porta de migdia. A la porta d'accés hi ha la data de 1762. Aquesta capella constitueix el centre del nucli rural de Sant Martí Sadevesa. Referències
Sant Vicenç d'Espinalbet

Sant Vicenç d'Espinalbet és l'església parroquial del nucli d'Espinalbet al municipi de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església amb elements barrocs i neoclàssics feta en substitució de l'anterior, també dedicada a Sant Vicenç. Està datada vers finals segle xvii i inicis del xviii. És una construcció senzilla, d'una sola nau amb petites capelles laterals, presbiteri quadrat amb l'interior enguixat i decoració neoclàssica força malmesa. La porta és a tramuntana i el campanar és una torre de secció quadrada amb arcs de mig punt, un exemplar destacable del seu moment. Al mur de migdia hi trobem adossada la rectoria. El parament és de pedres sense treballar, disposades en filades i unides amb morter. Les cobertes són de teula àrab. Història La trobem documentada al segle xii quan la família vescomtal del Berguedà hi cobrava els delmes, restituïts al bisbat en el testament del trobador Guillem de Berguedà el 1187. Fou església parroquial tota l'època medieval, categoria que es reafirma el 1312 en el curs d'una visita al deganat de Berga. A l'arxiu de la Pobla de Lillet hi ha un document que diu que Pere Vahells era el rector de la parròquia l'any 1351 i a l'arxiu de Sant Llorenç prop Bagà un altre que afirma que en Bernat Capdevila era el regent de Sant Vicenç d'Espinalbet l'any 1402. Al segle xviii era sufragània de Sant Martí de Coforb. Encara avui conserva culte setmanal. Referències
Sant Vicenç de Castellar del Riu

Sant Vicenç de Castellar del Riu és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba al sector central del terme municipal, a la caseria de Castellar del Riu que cedí el nom al municipi. S'aixeca a la dreta del torrent dels Porxos, uns cinquanta metres per sota de la masia del Riu. Està amagada dins d'un espès bosc mixt a llevant d'un prat. Les capçades dels arbres arriben a tapar el campanar de l'església. S'hi accedeix des de la carretera BV-4243 (de Berga als Rasos de Peguera). Al km. 4,9 (42° 06′ 38″ N, 1° 47′ 28″ E), després del trencall d'Espinalbet, es pren la pista asfaltada de l'esquerra, senyalitzada direcció "Castellar del Riu". Al cap d'1,8 km. es deixa l'asfalt i s'agafa la pista de la dreta també senyalitzada "Castellar del Riu". Recorreguts 300 metres i deixat el trencall de Can Rebeu, es troba el pas barrat. Caldrà deixar el vehicle en una vora i continuar a peu 1,3 km. fins a la masia del Riu. Per arribar a Sant Vicenç, es continua per la pista que passa per darrere, al nord, dels edificis del mas fins a trobar, després d'uns 500 metres un trencall que baixa als prats. Durant aquest últim tram es pot entreveure el cap del campanar de l'església. Descripció Església d'una sola nau coberta amb volta de canó lleugerament apuntada, acabada a llevant amb un absis semicircular. Les capelles laterals són d'època posterior, cobertes amb volta de canó. Al sud-oest trobem una torre campanar de base quadrada. La porta d'entrada actual està oberta a l'absis, on també trobem una finestra a un nivell superior. L'absis exteriorment està a la mateixa alçada que la nau. La coberta és a dues aigües de teula àrab. El parament és de carreus de pedra, més o menys de la mateixa mida, ben escairats, disposats en filades i units amb morter. El conjunt està envoltat per antics conreus, avui prats de pastura, i boscos. L'edifici està molt malmès. La teulada està esfondrada des de l'absis fins a l'arc presbiteral que encara es manté. El campanar es veu també mig enderrocat. No obstant encara es pot contemplar la volta apuntada de la resta de la nau. Història La primera menció data del 839. El 15/12/900 consagra l'església el bisbe Nantigís, segons consta a l'arxiu de la catedral d'Urgell. Referències
Santa Maria del Vilar (Castellbell i el Vilar)

Santa Maria del Vilar és l'església del poble del Vilar, al municipi de Castellbell i el Vilar (Bages), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una única nau amb quatre capelles laterals per banda. Està coberta amb volta de totxo, reforçada per cinc arcs faixons que es recolzen sobre quatre pilastres, que per altra part han definit les capelles esmentades. A la part superior del mur de la nau hi ha 10 finestres tapiades. L'únic punt de llum és un ull de bou situat a la façana d'accés. Sota les finestres hi ha una motllura de guix que recorre tota la nau. Completen la decoració sis motllures adossades al sostre, un retaule de marbre darrere l'altar, una sèrie d'escultures situades en els capelles i la pintura de temàtica floral-sanefistica de les parets de l'església. Al costat oest hi ha la capella fonda i a l'oposat la sagristia i un original campanar obrat en part amb totxo. La porta presenta un arc escarser. L'aparell és força irregular. Història El lloc del Vilar és documentat des del 1294, mentre que l'església és esmentada el 1047 i el 1057 amb el nom de Santa Mª de Castellbell, i el 1294 amb el de St. Mª del Vilario de Castellbell. Es creu que almenys al segle xiii degué tenir categoria de parròquia. El 1685, malgrat que el rector encara vivia al Vilar, l'església era només surgagània. El 1859 fou feta definitivament parròquia. El 1793 fou ampliada, així com el 1888. Cap al 1910 s'hi edificà un campanar. Referències
Ajuntament de Móra la Nova

L'Ajuntament de Móra la Nova és una obra del municipi de Móra la Nova (Ribera d'Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici situat dins del nucli urbà de la població de Móra la Nova, al bell mig del terme i proper a l'església parroquial de la vila. Edifici entre mitgeres de planta rectangular, format per diversos cossos adossats dels quals destaca el davanter, orientat al carrer Major. Aquest presenta la coberta de teula de dos vessants i està distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta dos portals rectangulars d'accés a l'interior, situats als extrems del parament, i decorats amb una peça a manera de clau. Al centre del parament hi ha dos grans finestrals rectangulars. Al pis, les obertures són rectangulars amb la part superior dels brancals motllurada. Als extrems, damunt dels portals d'accés, hi ha dos balcons exempts amb les llosanes sostingudes per mènsules i barana de balustrada. Els finestrals de sortida presenten el mateix motiu decoratiu que els portals de la planta baixa, i estan emmarcats per dues pilastres que sobresurten del coronament. Al mig del parament hi ha quatre finestres balconeres amb balustrada. El coronament de la façana combina les motllures semicirculars amb les esglaonades. La construcció està arrebossada i pintada. Referències Enllaços externs «Ajuntament de Móra la Nova». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ajuntament de Verges

L'Ajuntament de Verges és la seu del govern i administració del municipi de Verges (Baix Empordà). Aquest edifici es va construir a principis de segle XX previ a l'enderrocament del Castell de Verges. Tant la composició simètrica de la façana com la distribució interior, segueixen les pautes d'un estil neoclàssic. Tant per les seves dimensions com per la seva sobrietat, l'edifici es va adaptar a les altres edificacions que configuren el centre urbà. Història Amb esperit de modernitat la República desenvolupà una política d'inversió pública millorant els serveis de la població rural. Les escoles d'Ultramort, Serra de Daró, Sant Jordi Desvalls i l'edifici de Verges, són exemples d'arquitectura culta integrada a l'arquitectura popular a través d'una racionalització de les formes constructives vernacles de cada una realitzades en un estil diferent, mostra de l'eclecticisme constructiu de l'època. De l'Ajuntament de Verges cal destacar la façana esgrafiada i el motlluratge de cornisa i frontó. Referències
Ateneu Adrianenc

L'Ateneu Adrianenc és un ateneu i sala polivalent de Sant Adrià de Besòs, ubicat al carrer Andreu Vidal, número 7. De caràcter privat, va ser fundat el 1925 amb l'objectiu de promoure la cultura entre els adrianencs. Actualment és el lloc on hi tenen la seu social moltes associacions de la ciutat i s'hi realitzen nombroses activitats culturals. L'edifici, d'estil noucentista i construït cap a mitjan segle xx, està catalogat com a patrimoni arquitectònic. Descripció Edifici entre mitgeres format per dos cossos de planta rectangular i coberta a dues aigües, amb el carener paral·lel a la façana. El primer cos és de planta baixa amb altell i planta pis, i el segon és de doble alçada i està destinat a sala d'actes. La façana està estucada en fred i combina dos colors que ressalten els elements en relleu: cornises, sòcol, etc. Al primer pis destaca el balcó amb balustrada. La façana està rematada per un frontó semicircular d'estil neobarroc. De l'interior destaca l'escala de pedra artificial per accedir a la planta pis, amb barana de ferro treballat. Així com les encavallades de fusta originals que suporten la coberta de la sala d'actes que conserva l'entarimat original de l'escenari, i el proceni. S'ha intervingut en l'edifici modificant les obertures de la planta baixa, que han perdut la decoració original. L'altell tampoc existia en origen. Història L'Ateneu Adrianenc va néixer el 1925 amb el nom d'Ateneo Adrianense -tenia la seu al desaparegut cinema Recreo- amb l'objectiu de fomentar i propagar la cultura social i cultiu de tota mena de diversions. En el 21 de maig de 1931 amb la instauració de la Segona República, es va instal·lar a l'Ateneu el Centre Republicà Federal Adrianenc fins al 27 de gener de 1939, moment de l'entrada de les tropes franquistes. Després de la Guerra Civil va tornar l'antiga junta de l'Ateneu, que amb les corresponents renovacions, ha gestionat el centre fins avui dia. Durant aquests anys l'Ateneu ha permès l'ús dels seus locals a diverses entitats com són el club de billar, el grup de teatre, el club de fotografia, la coral. Actualment hi ha més de 10 entitats que es reuneixen en aquest edifici. Actualment realitza activitats de teatre, cicles de música, entre d'altres. L'Ajuntament de Sant Adrià, amb la voluntat de donar més vitalitat a l'associacionisme i al teixit social de la ciutat, va signar un conveni amb l'ateneu i obtenir un bon espai inicialment privat obert a tota la ciutadania per dur a terme activitats culturals. Referències
Barraca de cala Estreta

La barraca de cala Estreta és una barraca de pescadors situada a la cala Estreta, al municipi de Palamós (Baix Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Estatge rectangular encastat al desnivell del terreny. La façana té una gran obertura que actualment no conserva la porta. A diferència de la majoria d'aquest tipus de construccions, no té cap més obertura. Les parets són de pedra i la coberta és feta en volta de canó de rajoles. A l'esquerra, al costat de la façana, s'aixeca la xemeneia. Té una longitud de 5,37 metres i una alçària de 3,59 metres. Història Va ser construïda a finals del segle xix pels pescadors de Calella de Palafrugell. La seva funció inicial era la de refugi quan s'aixecava vent del nord i no podien tornar al poble, així com per guardar la barca i els atuells de pesca, alhora que, ocasionalment, feia d'habitació. Els tapers de Palamós la utilitzaven els diumenges quan anaven a pescar en colla per fer-hi el dinar. Actualment manté aquesta funció, ja que tot sovint la gent que passa el dia a la platja la utilitzava per a cuinar-hi. Va ser restaurada per l'Ajuntament de Palamós l'any 2010. Referències
Barraques de cala Canyers

Les Barraques de cala Canyers són dues antigues barraques de pescadors situades a la cala Canyers, al municipi de Palamós (Baix Empordà), incloses a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta de dues edificacions, una més nova que l'altra, encarades al mar. Els estatges rectangulars s'encasten al desnivell del terreny. Les façanes tenen una gran obertura amb porta de fusta i dues finestres de ventilació al capdamunt. Les parets són de pedra arrebossada i la coberta és feta de volta de canó rebaixada. A l'esquerra hi ha una xemeneia. Davant la barraca hi ha una rampa per pujar-hi la barca. Separades pocs metres, mesuren 3,62 x 6,6 i 4,05 x 5,95 metres, respectivament. Estan aixecades damunt un basament afermat al terreny amb pedres i morter. Història La construcció data de finals del segle xix i la seva funció és la de guardar la barca i els atuells de pesca, alhora que, ocasionalment, feia d'habitatge. Els tapers de Palamós demanaren permís a Esteve Homs, propietari dels terrenys, per construir-hi una barraca per anar-hi els diumenges en colla a pescar. Referències
Ca n'Esteve de la Riera

Ca n'Esteve de la Riera és una obra del municipi de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa gran, a quatre vessants, rectangular, de planta, pis i golfes-pis. Distribució tradicional: compta amb una gran entrada distribuïdora del menjador, cuina, despatx, dos cellers de volta, i escala que condueix al primer pis amb l'acostumada sala distribuïdora de les habitacions-alcova. Tot aquest conjunt farcit amb mobiliari antic, gravats, porcel·lanes i retrats de família i dues talles barroques. Al darrer pis-golfes existeix un billar antic, damunt terra empostissat. Al jardí de la casa existeix un pavelló obrat molt possiblement l'any 1862 que hi ha a una reixa, de planta i un pis amb 15 arcades i sostre a dues vessants. Tot el conjunt fou restaurat a primeries dels anys 40, modificant alguns sectors de la casa. Enganxades a la qual hi ha dues masoveries de casal amb galeries porticades a la part posterior, i un gran edifici-celler a dues vessants, actualment utilitzat en part, del qual sortia el vi de marca "Can Esteve de la Riera". Història Al despatx hi ha un quadre amb l'arbre genealògic de la família el qual comença el 1628, esmentant noms anteriors sense data. A l'entrada existeix un quadre amb el plànol de la finca fet el 21 de juliol del 1882 per Ramon Quera i Torras, mestre d'obres i agrimensor, el qual possiblement fou l'autor de les obres de la casa i de les masies veïnes de Can Raimondet i Can Carafí, on es repeteixen les galeries porticades. Hi existeixen també uns goigs dedicats al Roser "que des de l'antigor es venera a Can Esteva de la Riera de la Parròquia de Sant Llorenç d'Hortons". Imatge que possiblement desaparegué el 1936. L'any 1513 el mas el posseïa Benet Xipió, però a mitjan segle pertanyia als Esteve. No se sap si fou per herència. Referències
Cal Claramunt dels Tres Trulls

Cal Claramunt dels Tres Trulls és una obra del municipi de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una masia composta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dues vessants, portal d'entrada d'arc de mig punt adovellat. Els balcons són d'un sol portal al primer pis i galeria de finestres a les golfes. Conté masoveria, cellers, premses i altres edificis agrícoles annexes. A l'interior es conserva una arcada de pedra. Al pis superior, hi ha una gran sala repartidora de les habitacions-alcova. Compta amb dues talles, una d'un Sant Antoni, barroc, segle xviii, i un Sant Crist, també de talla del segle xix. Tot el conjunt està decorat amb antiguitats de qualitat. Les golfes s'il·luminen amb tres arquets-balcó. Al jardí existeix una mola de pedra, única resta dels tres trulls que donaren part del nom de la casa. Història Es conserven documents des del s. XV que relacionen la casa amb la parròquia de Gelida i de Piera. Els primers propietaris es deien Claramunt. Ja durant el segle xv es perdé el cognom Claramunt pel motiu d'haver-se casat una pubilla Claramunt amb un Marsal de Vilanova i la Geltrú. Val a dir també que els cognoms tradicionals de la familia des de sempre, són Francesc i Jaume. Antigament es deia can Cartró de la Serra (La Pedrera es deia can Cartró de la Riera) o simplement dels Tres Trulls. L'any 1367 trobem un Arnau Cartró dels Tres Trulls. Els Cartró perduren fins al segle xvii amb la pubilla Eulàlia Cartró que casà (1613) amb Joan Claramunt, de Piera. L'any 1796 els Claramunt venen les propietats a Salvador Mestre, de Sitges, i després passà als Marsal per maridatge. L'any 1831 comptava amb uns 40 jornals. Referències