NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Alberg del Masnou

L'Alberg del Masnou és un edifici del municipi del Masnou inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici civil de planta quadrada i cobert per una teulada de quatre vessants amb cornisa de fusta sobre la qual se situen vuit finestres que sobresurten del nivell general i il·luminen les golfes que antigament eren utilitzades com a colomar. Està format per dues plantes i un semi-soterrani. A la façana principal hi ha un porxo suportat per columnes al que s'hi accedeix per una escalinata. A la part superior forma una terrassa o balconada. Tots els elements constitutius fonamentals responen a l'estil neoclàssic, com és el cas de les balustrades i les columnes dòriques. A l'interior s'han conservat les distribucions d'espai originals. Història Francesc Fontanills i Maristany, que era un comerciant amb Amèrica, fou el promotor de l'obra l'any 1922. Durant la Guerra Civil es va confiscar i a principis dels anys 40 (1943-44) la va comprar la Sección Femenina de la Falange per 3 milions de pessetes. Hi tenien una llar d'infants i una escola de corte y confección. Als anys 80 es va traspassar de l'Estat a la Generalitat i va passar a Joventut i Ensenyament. El 1984 va ser destinat a alberg juvenil amb el nom d'Alberg de Joventut Josep Maria Batista i Roca. Tots els annexes que envolten l'alberg han estat realitzats per tal d'ubicar els serveis de l'alberg. Pertany a la xarxa d'instal·lacions de joventut de la Generalitat de Catalunya. Entre 2018 i 2020 es va utilitzar com a centre de menors tutelats i va acollir prop d'un centenar de menors estrangers no acompanyats (MENA), fet que va provocar conflictes amb els veïns. L'any 2020 es va tancar el centre d'acollida i es va tornar a destinar a alberg turístic, després de reparar-ne l'interior destrossat per actes vandàlics. Referències
Asil Vilallonga

L'Asil Vilallonga és un edifici de Figueres (Alt Empordà) catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser promogut per l'industrial del ferro figuerenc Marià Vilallonga i Gipuló (1813-1897) en el context de restauració monàrquica de 1876, quan arreu de l'estat les institucions de beneficència i ensenyament religiós i particulars van rebre un nou impuls. Es va aixecar sobre les restes desamortitzades i partides en dos (a causa de l'obertura de la carretera de Roses el 1854) del convent benedictí dels monjos de Sant Pere de Roda. Es va construir en dues fases: el 1877, que consistí en la reforma de l'antiga església per convertir-la en la capella dels Desamparats, i la construcció de la gran façana per conformar la nova alineació de la carretera; el 1884, es reformà l'antic i inacabat palau de l'abat per a convertir-lo en l'ala oest de l'asil i accés principal al recinte. Va ser inaugurat el 1886. Tenia un servei d'escola gratuïta nocturna per adults pobres i una dotació d'1 milió de pessetes per a assegur-ne la permanència en el temps. A la mort del promotor el 1897, el seu nebot Mariano Vilallonga e Ibarra (1864-1913), fundador dels Altos Hornos de Vizcaya i del Banco de Vizcaya, esdevingué l'interlocutor de la família en la Junta de la Fundació. El 1999 va ser reformat i modernitzat i pot acullir una bona cinquantena de residents. Descripció Està situat a davant de la carretera de Roses, un lloc que era als afores de la ciutat quan es va construir. Té tres façanes (avinguda Vilallonga, plaça del Grà, carrer del Mar) i és de planta en forma d'«U» al voltant d'un pati. Aquest és envoltat per un mur de tanca amb vuit obertures seguint el motiu d'arc rebaixat, provinent del convent que existia en aquest lloc. Aquests arcs apareixen també en els dos cossos laterals. La porta central està coronada per llinda i frontó. Consta de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha arcs rebaixats i enreixats, comentats anteriorment, i al primer pis unes finestres rectangulars emmarcades que es repeteixen en el pis superior. Els dos pisos estan separats pel que sembla una motllura, però que en realitat és una canal per passar-hi els cables de la llum. Sobre d'aquesta es troben unes petites obertures, a sota de cada finestra per ventilació. Cornisa i voladís que donen a la terrassa. La façana s'aixeca com un llenç que es sobreposa a les restes del convent dels monjos de Sant Pere de Rodes, per tal de conformar la nova alineació de la carretera de Roses que va partir en dos aquell conjunt. La façana del carrer del Mar és molt més irregular i menys cuidada, amb la cantonada reforçada per carreus. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Abril-Vila Casa Pagès-Bassols Bibliografia Masjuan, Joaquín «La família Vilallonga en Figueres». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 21, 1988, p. 207-240. Enllaços externs Asil Vilallonga - Lloc web oficial (català)
El Bac (el Figueró)

El Bac és una masia del terme municipal del Figueró, pertanyent a la comarca del Vallès Oriental. Està situada a la dreta del Congost, al nord del terme, molt a prop del límit amb Sant Martí de Centelles. És a ponent, més enlairada, a ponent de l'extrem nord del nucli urbà del Figueró.
Pisos de Can Garcia

Els Pisos de Can Garcia van ser un conjunt de blocs de pisos, construïts amb materials senzills, sense cap mena de sentit de l'estètica arquitectònica, fets de pressa i destinats a un excedent de població que necessitava viure-hi. Fomenten la verticalitat i contrasten amb les zones urbanitzades del poble. A la dècada del 1960, es portà a terme una expansió industrial sense cap mena de planificació ni control la qual cosa comportà l'arribada de grans onades migratòries, de procedència bàsicament andalusa, que permeteren mantenir el cost de mà d'obra a baix preu i estimular el creixement. La població de Manlleu va créixer un 60% entre 1960 i 1975. L'impacte de la immigració marcà de manera determinant a Manlleu fins a l'actualitat, originant problemes lingüístics, d'integració social i cultural, d'habitatges i infraestructures decadents. Referències
Ca l'Antoja (Castellcir)

Ca l'Antoja és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès. Està situada al nord-est del sector central del terme, al nord-est del Carrer de l'Amargura i a prop i al nord de Sant Andreu de Castellcir. És a la dreta de la riera de Castellcir, al peu del camí que mena al Castell de Castellcir. És al costat sud-est de les restes de la masia de Vilacís i de la capella de Sant Miquel d'Argelaguer. S'hi accedeix per una desviació de la pista rural que mena a Sant Andreu de Castellcir; aquesta pista, que és comuna per als camins del Castell, de Centelles i de Santa Maria, remunta la Riera de Castellcir, i arriba a Ca l'Antoja en poc tros. Ca l'Antoja, documentat des de 1666, era la casa pairal de Joan Antoja, activista borbònic de Centelles durant la Guerra de Successió. Al segle xvii està també documentada la Caseta de l'Antoja. Referències Bibliografia DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5 GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8 RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
Ca l'Arnó

Ca l'Arnó és una masia situada situada al parc de Sant Martí, al barri de Sant Martí de Provençals de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Actualment hi ha una ludoteca municipal. Història Una làpida recorda la data de l'any 1689. Es diu, tot i que no està comprovat, que fou propietat del general Manso, que treballà com a mosso al molí de la Verneda abans de lluitar a la guerra de la Independència. El nom d'Arnó fou el de l'últim propietari que hi visqué. L'últim masover, Isidre Crusens, va treballar les terres fins a l'any 1982, quan fou comprada per l'Ajuntament de Barcelona. Venia les verdures al mercat del Clot. El regadiu el feien amb l'aigua del Rec Comtal. També s'havien dedicat a fer de transportistes amb carros i rebien encàrrecs de les fàbriques dels voltants. El pare del masover va néixer i va morir a la masia, l'any 1954, als 88 anys. L'any 1989, Josep de la Vega hi documentà dos carreus aprofitats d'època romana com a materials de construcció del marc d'una finestra gòtica. Una restauració posterior de la masia ha deixat colgats els elements sota la protecció del morter de calç. Una possibilitat, apuntada pel mateix de la Vega, seria que provinguessin d'algun monument funerari, construccions que usualment tenien ornamentació arquitectònica i se situaven prop de les vies i camins, com és el cas del nucli de l'església de Sant Martí de Provençals. Descripció És una masia del segle xvii, de planta baixa i un pis amb coberta a doble vessant. És de tipologia rural i de senzilla construcció, amb les façanes arrebossades i emblanquinades. Un dels portals és quadrat i l'altre és d'arc de mig punt dovellat. Existeix un finestral gòtic, segurament tret d'una construcció més antiga. Presenta quatre finestrals de l'època. Les façanes laterals són llises, llevat d'alguna diminuta finestra. Referències Bibliografia de la Vega Gómez, Josep. Els primers batecs històrics de Sant Martí de Provençals: Aproximació als orígens, 1993. de la Vega Gómez, Josep. Probable origen romà del nucli inicial de Sant Martí de Provençals, Homenatge al Dr. Miquel Taradell, 1993. Masoliver, M.; Serra, J,. La història antiga de Sant Andreu a través de les restes materials. Barcelona: Centre d'Estudis Ignasi Iglésias, 1995, p. 75-119 (Finestrelles, 7). Enllaços externs «Ca l'Arnó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Ca l'Aulet

Ca l'Aulet és un habitatge al nord de la vila d'Anglès (la Selva). Casa de tres plantes i coberta a doble vessant cap a façana que fa cantonada amb una travessera del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval transformada. La planta baixa està ocupada per un establiment comercial, actualment en desús, decorat amb placats de marbre fosc. També hi ha l'accés al primer pis per mitjà d'unes escales exteriors laterals amb barana i teulada de la portella ceràmics. Almenys des de principis del segle XX els baixos estaven ocupats, fins als anys noranta del mateix segle, per una carnisseria. En el programa de les Gales Grosses (Festa Major) d'Anglès de l'any 1920 s'anunciava com a "Carnicería y Tocineria d'en Agustí Aulet". El primer pis té una porta d'accés, després de les escales, que dona a la travessera d'Avall, i, a la façana de la plaça, dues finestres rectangulars, una de les quals té una gran llinda monolítica inscrita, a part de l'emmarcament de pedra. Aquesta finestra d'estil renaixentista presenta rellevants motllures, uns muntants fets de grans blocs escairats i un guardapols a la llinda amb dues bases mensulars destacables. La llinda de la finestra principal del primer pis de la façana de la plaça conté la llegenda IHS, una creu i la data de 1634. El segon pis conté dues obertures, una de les quals és de pedra i té l'ampit treballat emergent i la llinda motllurada i inscrita. La llinda de la finestra del segon pis conté una decoració floral triangular i la data de 1690 (o 1696). La part lateral que dona a la travessera d'Avall és feta sobretot de rajol i d'obra. Consta d'un cobert i uns baixos. Al segon pis hi ha una obertura amb arc de mig punt, feta d'obra i amb impostes de rajol. Referències Enllaços externs «Ca l'Aulet». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Ca l'Espardenyer

Ca l'Espardenyer és una obra del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular orientada a migdia. Té un cos adossat al darrere i dos cossos adossats al costat de llevant. L'edifici principal és format per dues crugies paral·leles, cobertes per teulada de teules àrabs a dues vessants. Darrere aquestes crugies n'hi ha una altra de transversal més antiga, coberta per la mateixa teulada. Consta de planta baixa i pis. Els murs tenen afegits de diverses èpoques perquè sembla que aprofiten construccions més antigues. La façana principal té un portal dovellat fet amb peces grans de totxo i carreus als brancals. L'altra porta ha sofert reformes posteriors. Entre les dues finestres del pis, al centre de la façana, hi ha el rellotge de sol. El cos transversal té una porta que s'obre al mur de llevant, amb brancals i arc rebaixat de totxo. Aquesta porta, que donava accés a la casa primitiva, ara és tapiada. Història No hi ha cap referència de la construcció de la casa. Hi ha diferents etapes constructives i ampliacions difícils de precisar. A l'interior hi ha molts elements constructius que denoten molta antiguitat. Els amos actuals procedeixen dels Rosàs, però antigament la masia havia estat de la família Prims i durant el segle xix va ser dels Mas. L'edifici actual sembla fet del segle xvi sobre una altra masia més antiga que es conserva gairebé intacta en el cos transversal. Es tracta d'una construcció que es pot datar en el segle xiv. El nom li ve d'haver-hi viscut Joan Rosàs Duran, que fa cent anys tenia en aquesta casa l'espardenyeria del poble. Referències
Ca l'Esparter (Anglès)

Ca l'Esparter és una obra del municipi d'Anglès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un gran casal medieval de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i amb una cornisa de dents de serra. Està ubicat al costat dret del carrer major i respon a la tipologia de casal gòtic. La planta baixa destaca pels dos grans portals adovellats d'arc de mig punt amb unes dovelles de grans proporcions molt ben escairades. El portal que equival al número 18 conté un gran escut perfilat en la clau de la volta i a més és sensiblement major en comparació a l'altre portal. Pel que fa al primer pis, aquest conté dues magnífiques finestres d'arc conopial amb decoració lobulada, així com guardapols, muntants de pedra i ampit treballat. Les dues difereixen en els motius ornamentals que aglutinen. La finestra que correspon al núm. 18 conté una sèrie de motius antropomòrfics de caps humans en les impostes o arrancada de l'arc -semblants als que veiem a Cal Rellotger i a Cal Noi, també ubicats al carrer Major d'Anglès-. La finestra del número 16 disposa d'uns petits motius a manera de rosetons o escuts, també a les impostes. En aquest mateix sector trobem una finestra rectangular amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat, el dintell de la qual recull la data de 1565. Finalment, en el segon pis, cal destacar tant la petita finestra de permòdols amb muntants de pedra ben escairats com les dues arcades de mig punt de mida reduïda. Història Aquest casal era la residència de la família Olmera-Çarrovira. Els Olmera, família noble almenys des de mitjan segle xvi (1542), tingueren un destacat protagonisme a Anglès durant un parell de centúries. De fet, la representació de la família a l'altar major de l'església de Sant Miquel (altar sufragat per la família) és una mostra de la importància dels antics habitants d'aquesta casa. Els Olmera-Çarrovira ostentaren el títol de batlle natural (que en alguns casos es transmetia per herència) des de finals del segle xvi fins a mitjans del segle xviii (1732). En aquest sector és on hi hauria un dels tres portals que permetien accedir al castell. Se'l coneixia com el portal de Sant Miquel i es troba perfectament documentat. El portal quedà en desús a partir del segle xvi. Referències Enllaços externs «Ca l'Esparter». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Ca l'Esparter (Anglés)

Ca l'Esparter es una obra del municipio de Anglés (provincia de Gerona, Cataluña, España) incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Se trata de un gran edificio medieval de tres plantas, entre medianeras, cubierto con un tejado a dos aguas de vertientes a fachada y con una cornisa de dientes de sierra. En cuanto a su emplazamiento, se encuentra ubicado en el lado derecho de la calle mayor y responde a la tipología de casa gótica.​ La planta baja destaca por los dos grandes portales adintelados de arco de medio punto con unas dovelas de grandes proporciones muy bien escuadradas. El portal que equivale al número 18 contiene un gran escudo perfilado en la clave de la bóveda y además es sensiblemente mayor en comparación al otro portal.​ En cuanto al primer piso, este contiene dos magníficas ventanas de arco conopial con decoración lobulada, así como también guardapolvo, montantes de piedra y antepecho trabajado. Ambas difieren sobre la base de los motivos ornamentales que aglutinan. La ventana que corresponde al número 18 contiene una serie de motivos antropomórficos de cabezas humanas en las impostas o arranque del arco –parecidas a las que vemos en Cal Relllotger y en Cal Noi, también ubicados en la calle Mayor de Anglés-. La ventana del número 16 dispone de unos pequeños motivos a modo de rosetones o escudos, también a las impostas. En este mismo sector encontramos una ventana rectangular con dintel monolítico, montantes de piedra y antepecho trabajado, cuyo dintel recoge la fecha de 1565.​ Finalmente, en el segundo piso, hay que destacar tanto la pequeña ventana de canecillos con montantes de piedra bien escuadrados como las dos arcadas de medio punto de tamaño reducido.​ Historia Este centro era la residencia de la familia Olmera-Çarrovira. Los Olmera, familia noble al menos desde mediados del siglo XVI (1542), tuvieron un destacado protagonismo en Anglés durante un par de centurias cita. De hecho, la representación de la familia en el altar mayor de la iglesia de Sant Miquel de Anglés (altar sufragado por la familia) es una muestra de la importancia de los antiguos habitantes de esta casa. [1] Los Olmera-Çarrovira ostentaron el título de alcalde natural (que en algunos casos se transmitía por herencia) desde finales del siglo XVI hasta mediados del siglo XVIII (1732).​ En este sector es donde habría uno de los tres portales que permitían acceder al castillo. Se le conocía como el portal de San Miguel y se encuentra perfectamente documentado. El portal quedó en desuso a partir del siglo XVI.​ Véase también Cal Rellotger Cal Noi Referencias Enlaces externos
Ca l'Estartús

Ca l'Estartús és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció de planta rectangular amb dues façanes idèntiques, una a la banda del davant i l'altra a la banda del darrere, tot i que l'entrada es troba emplaçada en un dels laterals. Les façanes de composició similar compten amb un coronament esglaonat i decorat amb motllures i elements vegetals. Al pis superior mostren una sèrie d'arcuacions de mig punt adovellades, distribuïdes en dos grups de tres, i una decoració d'esgrafiats sobre l'arrebossat del mur. Just a sota i separades per una cornisa doble hi ha algunes finestres amb l'emmarcament esgrafiat, format per tiges vegetals de les quals es desenvolupen fulles vegetals. La façana del darrere només deixa veure una planta baixa i un pis, mentre que la del davant presenta dos pisos. Història A la façana del davant es pot veure, sota el coronament esglaonat i just a l'eix mitjà, la data esgrafiada de 1904, mentre que a la façana posterior hi ha, també esgrafiades, les inicials del qui encarregà l'edifici, en Lluís Parés. Referències
Ca l'Estrella

Ca l'Estrella és una obra del municipi d'Anglès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de tres plantes i coberta plana que fa cantonada amb una travessera del carrer d'Avall. La planta baixa té a la façana una obertura d'aparença comercial en desús (antiga llibreria). El primer pis té dos obertures, un balcó d'obra i ferro forjat amb base de pedra i una gran finestra cantonera geminada emmarcada de pedra sorrenca i muntant o pilar central monolític. Està decorada amb motllures i inscripcions i té una base de mig metre de blocs sostentants ben escairats en disposició triangular. Aquestes dues finestres unides, actualment estan tapades amb rajols i ciment. El segon pis té un balcó a la façana, una mica més petit que el del pis inferior, però amb la mateixa decoració de ferro forjat. Sobre el segon pis hi ha una cornisa, motllurada de manera senzilla, que continua, amb teules marcades, pel lateral de la casa. La part superior del teulat té una terrassa amb murs fets de rajols en prou mal estat. Història Es tracta d'una casa feta durant el segle xix que va aprofitar elements anteriors com ara els marcs de les finestres geminades i cantoneres de pedra del segle xvii. Les llindes d'aquesta finestra cantonera contenen una inscripció amb la data de 1687 i, amb dubtes de lectura, el nom SALVI (us) TROFITER i les inicials M. F. T. Referències
Ca l'Oriac

Ca l'Oriac és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici cobert amb una teulada a doble vessant i amb el carener perpendicular a la façana principal. Es tracta d'una masia de planta baixa i pis, amb una porta d'arc de mig punt adovellat situada a la banda esquerra del conjunt. També destaca la llinda de pedra d'una finestra, situada al mig del pis, en la que s'observa una petita motllura gòtica; els brancals també són fets amb carreus de pedra ben tallats i polits. Es pot observar perfectament que a la banda dreta de la masia hi ha un annex que continua amb la línia d'inclinació de la teulada, i un altre a la banda esquerra que trenca amb l'estructura general. Història La Casa és documentada des de l'any 1269, moment en què es troba sotmesa al lliurament d'un cens eclesiàstic al monestir de Sant Miquel del Fai. Tanmateix, la família Uriach no apareix relacionada amb la casa fins al segle xvi. Al segle xix, per extinció de la branca masculina, la casa passa a ser propietat de la família Sabater. Referències