NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palacio de la Virreina

El palacio de la Virreina​​ (en catalán: Palau de la Virreina) es un palacio urbano situado en la La Rambla, en la ciudad de Barcelona. El edificio constituye uno de los mejores exponentes de la arquitectura civil de estilo barroco de Cataluña. Las dependencias y el patio del palacio constituyen la sede del área de cultura del Ayuntamiento de Barcelona y sirven de marco para exposiciones de carácter temporal. En el interior se exhiben, en exposición permanente, los Gegants de la Ciutat y la Àliga de Barcelona. Historia En 1776, Manuel de Amat y Junyent, marqués de Castellbell, volvió a Barcelona con una gran fortuna, tras cesar en su cargo como virrey del Perú, que había desempeñado desde 1761. Como muestra de su riqueza se hizo construir este suntuoso palacio mezcla de decoración barroca y rococó. Fue edificado entre 1772 y 1778 y, tras la muerte de Amat, fue ocupado por su viuda, Maria Francesca de Fiveller y de Bru, por lo que fue conocido como Palacio de la Virreina. Los planos ya existían en el año 1770, pero no se conoce con certeza quien los diseñó, siendo atribuidos a Josep Ausich.​ Las obras fueron dirigidas por el arquitecto y escultor Carles Grau (1717-1798). También intervino el escultor Francesc Serra, que murió en la obra. Parece que el mismo virrey, desde Perú, dio detalladas instrucciones para su construcción y posiblemente decidió de una manera personal el estilo de la fachada, de piedra de Montjuich y de Santañí. En 1941 fue declarado Monumento Nacional y en 1944 fue adquirido por el Ayuntamiento de Barcelona, que lo ha ido destinando a diversos usos, como sede de diversos museos así como espacio de exposiciones temporales. En 1986 albergó, al igual que la Biblioteca Nacional de España, una exposición de pintura moderna de la colección Thyssen-Bornemisza situada en Suiza, la cual en esos años buscaba una sede estable. En esas fechas el entonces alcalde Pasqual Maragall firmó con el barón Thyssen un convenio para depositar parte de dicha colección en la ciudad condal. En 1988 el edificio de la Virreina mostró otra exposición de los Thyssen, en este caso de pintura americana del siglo XIX. Finalmente, en 1993 se logró para Barcelona un préstamo a largo plazo de unas 60 obras, que se dispusieron en el Monasterio de Pedralbes y que en 2004 se trasladaron al MNAC. Descripción del inmueble La fachada principal se estructura simétricamente en ejes verticales marcados por los balcones con el refuerzo de seis pilastras con capitel de tipo jónico. Los balcones tienen barandilla de forja. Doce ménsulas sostienen una cornisa coronada con una balaustrada con doce grandes jarrones. Hay un interesante patio interior con doble escalinata desde donde se contemplan los grandes ventanales de los salones, enmarcados con pilastras estriadas y paneles ricamente esculpidos. Véase también Arquitectura de Barcelona Anexo:Bienes de interés cultural de la comarca del Barcelonés (provincia de Barcelona) Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio de la Virreina.
Palais de la Virreina

Le Palais de la Virreina (en catalan : Palau de la Virreina, litt. en français : Palais de la vice-reine), est un palais, musée et centre culturel situé dans la vieille ville de Barcelone. Localisation Il est situé au numéro 9 de La Rambla de Barcelone, dans le quartier du Raval. Présentation L'édifice est conçu en 1771. Le maître d’œuvre est Josep Ausich i Mir. Il est achevé en 1777. Aujourd'hui déclaré bien culturel d'intérêt national, il est considéré comme l'un des meilleurs exemples baroque et rococo de l'architecture civile catalane. Les salles et le patio du palais constituent le siège de l'institut culturel de la mairie de Barcelone et servent notamment de cadre à des expositions temporaires dédiées aux arts visuels (La Virreina - Centre de l'Imatge). Galerie Expositions notables 2012 : Claude Cahun 2014 : Ryszard Kapuściński, Martin Parr ; 2015 : Hélas Weiwei, Jordi Socías, Sophie Calle, Ricard Garcia Vilanova, Michael Snow, Albert Serra ; 2016 : Alexander Kluge, Copi; 2017 : Ketty La Rocca, Robert Cahen, Paula Rego, Yves Bélorgey ; 2018 : Max d'Esteban, Raquel Friera, Natalie Bookchin, Mar Arza, Lorenza Böttner; 2026 : Jean-Luc Godard. Références Liens externes (es + ca) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne « Palau de la Virreina », Cercador Patrimoni Arquitectònic, sur Mairie de Barcelone Palais de la Virreina - Centre de l'Image Guia thématique Bibliothèque ETSAB: Palau de la Virreina Portail de l’histoire de l’art Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du baroque Portail de la photographie Portail des musées Portail du tourisme Portail de Barcelone Portail de la Catalogne
Palau de la Virreina

Het Palau de la Virreina (Paleis van Virreina, Spaans: Palacio de la Virreina) is een gebouw aan La Rambla in het centrum van Barcelona. Vandaag is er het hoofdkantoor van het cultuurinstituut van Barcelona (Institut de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona) en biedt het onderdak aan verschillende tijdelijke tentoonstellingen en culturele evenementen. Het paleis werd gebouwd tussen 1772 en 1778, voor Manuel d'Amat i de Junyent, onderkoning van Peru tussen 1761 en 1776. Virreina betekent vrouw van de onderkoning in het Catalaans. De architect was Carles Grau. Het paleis werd gebouwd in een stijl tussen barok en rococo. Aan de gevel van het paleis hangt een beeld van Onze-Lieve-Vrouw van de Rozenkrans (1967) van Luisa Granero. Bronnen
Torre de Sant Sebastià (Barcelona)

La Torre de Sant Sebastià és una estructura al moll Nou que funciona com a estació terminal del Telefèric del Port de Barcelona. Juntament amb la torre de Jaume I, està catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció Té una alçada de 78,4 m, i el seu estintolament està format per sis creus de Sant Andreu i els seus perfils són força reforçats. No té plataformes intermèdies i tota la funció es concentra a la part superior, a la qual s'accedeix des d'un ascensor lateral. Aquesta és un gran volum prismàtic amb planta rectangular i ampliacions poligonals als costats llargs, que alberga un bar-restaurant i l'estació de les cabines. En l'aspecte tècnic, destaca la destresa en la utilització d'estructures lleugeres d'acer per aconseguir que la torre resisteixi les tensions requerides. Història El transbordador aeri va ser inaugurat el 13 de setembre de 1931, i inicialment s'hi instal·là un restaurant, anomenat l'Horta Valenciana. Referències Enllaços externs Torre de Sant Sebastià - Lloc web oficial (català) «Drawings of Torre Sant Sebastia» (en anglès). SkycraperPage.
Torre Sant Sebastià

Torre Sant Sebastià is a 78-metre-tall (256 ft) free-standing lattice tower in Barcelona, Catalonia, Spain which is used as a suspension cable station. It is the terminal of the Port Vell Aerial Tramway of Barcelona, which runs over Torre Jaume I to Montjuïc. Torre Sant Sebastia was opened in 1931. It has two elevators to get up to the top of the tower and a restaurant on the top. See also List of towers External links Emporis.com http://www.skyscraperpage.com/diagrams/?b46298 Sant Sebastia Tower at Structurae
Torre San Sebastián

La Torre San Sebastián​ (en catalán Torre de Sant Sebastià) es una torre entramada de 78 metros de altura, obra del ingeniero Carles Buïgas, situada en Barcelona, España. La torre funciona como estación terminal del Transbordador aéreo de Barcelona que atraviesa el puerto, conectando a través de la Torre Jaime I con la montaña de Montjuïc. La Torre San Sebastián fue construida en 1931. Desde el año 2002, la torre aloja el restaurante La torre de alta mar, uno de los restaurantes del afamado chef Óscar Manresa. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre San Sebastián. http://www.emporis.com/en/wm/bu/?id=153899 http://www.skyscraperpage.com/diagrams/?b46298 http://en.structurae.de/structures/data/index.cfm?ID=s0020070 Referencias
Torre Sant Sebastià

La Tour Sant Sebastià (en catalan : Torre Sant Sebastià) est une grande tour de treillis de 78 mètres à Barcelone, œuvre de l'architecte catalan Carles Buïgas. C'est une des gares terminales du téléphérique qui survole le port de Barcelone, qui court de Montjuïc à Barceloneta via la Torre Jaume I. La Torre Sant Sebastià a été construite en 1931 par la société Material para ferrocarriles y construccionnes SA. Articles connexes Téléphérique de Montjuïc Port de Barcelone Plage de Sant Sebastià Liens externes (ca) Site officiel Ressources relatives à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Structurae « La Torre Sant Sebastià et le téléphérique du Port » Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Torre Sant Sebastià

La Torre Sant Sebastià è una torre di sostegno alta 78 metri che si trova a Barcellona. Costruita nel 1931 dall'architetto Carles Buïgas, la torre è il capolinea del Transbordador aéreo che attraversa il porto di Barcellona, collegando la Torre Jaume I con il Montjuïc. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre Sant Sebastià Collegamenti esterni (CA) Sito ufficiale, su portvellbcn.cat. (EN) Torre Sant Sebastià, su Structurae.
La Farinera del Sindicat Agrícola de Cervera

La Farinera del Sindicat Agrícola de Cervera ist ein historisches Mühlen- und Fabrikgebäude am Rand der katalanischen Stadt Cervera in der Comarca Segarra, einem Landkreis der Provinz Lleida. Das Gebäude wurde von Cèsar Martinell i Brunet, einem vom katalanischen Architekten und bekannten Vertreter des Modernisme entworfen und in den Jahren 1920 bis 1922 im Auftrag des ehemaligen Landwirtschaftsschule Union Cervera gebaut. Das Hauptgebäude hatte einen Industriegleisanschluss an die Bahnlinie Lleida−Manresa−Barcelona. Es besteht aus drei wesentlichen Abschnitten: dem Maschinenhaus der Mehlmühlen mit zwölf unterirdischen Silos für Getreide und Mehl, der Brotfabrik und dem überdachten Wasserturm mit einer Kuppel, der zugleich auch das Symbol der Brotfabrik darstellte. Dieser Turm, Torre d’aigua, ist auch als Turm der Arbeit, Torre del Treball, bekannt und bildet einen Teil der Trilogie der Türme Torre de la Fe, den Türmen der ehemaligen Universität Torre de la Ciència von Cervera. Die Fassaden des Hauptgebäudes unterstreichen den architektonischen Stil des katalanischen Modernisme im 19. Jahrhundert. 2002 wurde La Farinera del Sindicat Agrícola de Cervera auf Grund des besonderen architektonischen Wertes als Edificis modernistes de Catalunya und Béns Culturals d'Interès Nacional unter Denkmalschutz gestellt. 2009 wurde durch Beschluss der Regierung von Katalonien vom Ministerio de Fomento die Renovierung der Fassade in Auftrag gegeben. Weblinks Cervera-Art (spanisch) Histórica fábrica de harinas (spanisch) Einzelnachweise
Ajuntament de Berga

L'ajuntament de Berga és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. L'edifici és una de les obres més destacades del segle XX locals. A l'arxiu municipal es conserven tots els plànols de les obres, així com un dietari complet de totes les incidències referides a la construcció de la nova casa de la vila. També es conserven tots els esquemes i dibuixos del mobiliari, de la il·luminació, fusteria, etc. encarregats a diferents cases barcelonines. L'obra fou inaugurada el 1930. Edifici entres mitgeres que aprofita l'espai de la cantonada de la plaça de St. Pere, a la qual està orientada la façana principal. En té una altra al carrer posterior, el dels àngels. L'edifici actualment allotja les dependències de l'ajuntament i a la zona posterior, el museu municipal. Està estructurat en planta baixa i tres pisos superiors amb la façana arrebossada imitant el carreuat de pedres. Destaquem la gran balconada suportada per columnes dòriques amb barana de balustres de pedra del primer pis. Les obertures, tres a cada pis, són diferents entre elles. Al primer pis les trobem allindanades amb una llinda motllurada com si es tractés d'un entaulament i a sobre, decoracions vegetals. Al segon pis són força més austeres, un arc de mig punt de menors dimensions, flanquejat per dues obertures allindanades. Al tercer pis les obertures són molt curioses; si bé segueixen sent allindanades, a la part superior tenen altre buit, com si es tractés d'una segona finestra de menors dimensions. L'edifici està rematat per un escut en baix relleu sobre les obertures centrals del tercer pis i per sobre, trobem una petita torre de secció poligonal amb coberta punxeguda. Referències
Estany d'Airoto

L'estany d'Airoto, a 2.204 m d'altitud, és amb 19 ha de superfície i 42 m de fondària màxima un dels estanys grans i profunds dels Pirineus catalans. Té una conca relativament petita, de 160 ha, orientada de nord a sud, amb el Tuc de Bonabé (2.720 m) al nord i el pic de Qüenca (2.633 m) al sud-est com a punts més alts. Tant l'estany d'Airoto com el conjunt d'estanys que l'envolten il·lustren molt bé les diferents etapes en l'ontogènia dels estanys, des de la fase inicial com un estany de muntanya pròpiament dit fins a la conversió en una mollera després del rebliment progressiu. A més, tenen la singularitat que el rosari d'estanys està connectat, no pas per rierols superficials com és habitual, sinó per l'aigua que circula per sota de les tarteres, molt desenvolupades en aquesta vall. També pot ser que hi hagi connexió amb aigües subterrànies. La conca es troba coberta de vegetació només en la meitat de la seva superfície. La vegetació dominant són els gespets, prats de Festuca eskia, i en menor proporció els prats de sudorn (Festuca paniculata), els neretars (matolls de neret, Rhododendron ferrugineum) i les pinedes de pi negre (Pinus uncinata), amb neret al sotabosc que envolta part de l'estany. A l'estany no hi ha cap espècie de planta aquàtica. És un estany mesotròfic, amb una concentració de nutrients relativament alta comparat amb altres estanys d'alta muntanya. L'estany és un indret popular per a la pesca; hi ha introduït truita comuna (Salmo trutta) i també barb roig (Phoxinus phoxinus). En aquest moment es troben englobats dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu. L'estat ecològic és bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Tot i la presència d'un refugi lliure al costat, sembla que la mesotròfia de l'estany li ve per causes naturals. Referències
Ajuntament de Cornudella de Montsant

L'Ajuntament de Cornudella de Montsant és una obra del municipi de Cornudella de Montsant (Priorat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Edifici de paredat i carreus de planta baixa, dos pisos i cobert amb teulada a dos vessants. Té tres cossos, el central sobresortit, amb balcons correguts al primer pis i dobles al segon. Sobre la porta central hi ha l'escut de la vila. Els cossos laterals tenen un jardinet frontal. El conjunt és separat del carrer per una tanca amb tres obertures que corresponen a les de l'edifici. L'interior, reconstruït entre els anys 1983-1984, tenia espai per a Sala de sessions, despatx per a l'alcalde, secretaria, arxiu, habitatges pel secretari i mestres, jutjat comarcal, departament per a la inspecció de sanitat, escoles i central de correus i telègrafs. Actualment hom ha habilitat una sala d'exposicions. Sense ser extraordinari, l'edifici sobresurt de la tipologia local. Història La construcció de l'edifici fou acordada en una sessió celebrada el 1890, encara que fins al 17 d'octubre de 1896 no fou adjudicada l'obra. L'import del solar fou de 3000pts i les obres sumaren un total de 47000pts. L'obra representà un seriós intent per a dotat al poble de Cornudella d'uns serveis públics adequats, atesa la seva població. L'edifici hagué d'ésser refet pràcticament en la seva totalitat cap al 1983, acomodant-lo a les noves necessitats. Referències
Ajuntament de la Jonquera

L'Ajuntament de la Jonquera és el consistori del municipi de la Jonquera inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la llinda de la porta d'entrada trobem la data "1751". Descripció És una casa de planta rectangular que consta de planta baixa i pis, situada al centre del poble. A sobre d'aquest i només ocupant la meitat de l'espai total de la planta s'aixeca una altra estança, a manera de golfes, amb un ample finestral que dona a la façana principal (plaça). L'altra meitat de l'espai queda terrassada. L'edifici té dos crugies paral·leles a la façana principal; la de Llevant està dividida en tres estances cobertes per voltes de llençol suportades per parets de pedra, mentre que la de ponent està coberta per un porxo de pedra grassa. A la banda de migdia hi ha un pas porxat. Tot l'exterior ha estat arrebossat a excepció dels emmarcaments de les portes fets amb carreus ben escairats. A la part superior del pis trobem com a motius decoratius tres óculs cecs i una petita fornícula. Referències
Ajuntament de la Roca del Vallès

L'Ajuntament de la Roca del Vallès és una obra del municipi de la Roca del Vallès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici és en una zona d'eixample del nucli antic. A principis de segle XX es va iniciar una expansió lineal al llarg de la carretera que es va convertir en l'eix de creixement on es van situar els primers xalets de principis de segle. Actualment hi ha la seu de l'Ajuntament, fet a càrrec de la seva restauració en els darrers anys. Edifici aïllat de tipologia ciutat jardí. Format per planta baixa i dos pisos d'alçada. Té coberta composta de la que sobresurt una torreta de planta poligonal. La façana principal té un porxo suportat per columnes rodones, damunt d'un podi i coronat per balustrada. Les obertures estan disposades simètricament. La banda de darrere té un cos poligonal de planta baixa. Els diferents cossos estan separats visualment per una cornisa seguida. En el jardí hi ha edificis complementaris (porteria i garatge) que segueixen la mateixa tipologia decorativa. Referències
Ajuntament de Sant Pere Pescador

Ajuntament de Sant Pere Pescador és un edifici del municipi de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al nucli urbà de la població de Sant Pere, a la part sud de l'antic recinte fortificat de la vila. Forma cantonada amb el carrer Verge del Portalet i el passatge i la plaça de l'Església. Arquitectura Edifici cantoner de planta rectangular, amb la coberta a dos vessants de teula i distribuït en planta baixa, pis i altell. La construcció està arrebossada i pintada, amb carreus de pedra a les dues cantonades. La façana principal presenta el cos central destacat a la planta baixa, amb el portal i dues finestres als laterals d'arc de mig punt. Damunt la porta hi ha l'escut municipal i un guardapols motllurat. Al pis hi ha un balcó corregut, amb la llosana motllurada i tres finestrals de sortida. Una motllura horitzontal recorre la divisòria dels dos nivells i emmarca la façana per la part superior. A la part posterior, la teulada presenta un recreixement a mode decoratiu. Història Després d'utilitzar diversos locals de lloguer, fins i tot la rectoria, l'any 1870 l'Ajuntament aprovà el projecte de les Escoles presentat per l'arquitecte Fèlix de Azúa i Gasque, pressupostat en 2470 escuts, encara que arran de l'esclat de la tercera guerra carlina (1872-76) i de la forta epidèmia de verola que s'escampà pel municipi, l'any 1871 s'aturaren i no s'enllestiren fins a l'any 1879. Pocs anys després de la seva inauguració l'edifici ja havia quedat petit, i aviat apareixerien problemes amb el seu estat de construcció i calgué fer diferents reparacions l'any 1985. Tot i així, l'any 1918, donat el mal estat de l'edifici, es va refer íntegrament. L'any 1927 l'Ajuntament adquireix un solar per a la construcció d'unes noves escoles, l'actual CEIP Llagut, encara que aquest no entra en funcionament fins després de la Guerra Civil Espanyola (1936-39). L'edifici de les Antigues Escoles va convertir-se en seu de l'Ajuntament des del 2004 fins a l'actualitat, i en aquest temps ha patit diverses remodelacions, especialment importants les dels anys 40 (1945 aproximadament) i les dels anys 90. Referències
Ajuntament del Masnou

L'Ajuntament del Masnou és la seu l'ajuntament de la vila del mateix nom (Maresme), catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta de l'edifici neoclàssic més important de la població, i té forma de bloc paral·lelepípede irregular, que s'adapta al traçat dels dos carrers entre els quals se situa. Tota l'atenció recau sobre la façana, que reflecteix les tres plantes de l'interior. També verticalment es poden diferenciar tres cossos. La porta d'arc de mig punt és flanquejada amb dos relleus decoratius de terracota, que fan referència a les activitats principals de la població: l'agrícola –el conreu de la vinya– i la marinera. Quatre grans columnes del cos central abasten a la primera i a la segona planta i són coronats per capitells pseudo-composts. A cada banda, als intercolumnis hi ha una escultura. Les dues escultures que simbolitzen la justícia i l'abundància. A la segona planta hi ha una balconada correguda amb balustres, i sobre les finestres s'hi troben trencades amb aigües simples. La teulada ha estat substituïda per un terrat amb balustrada, i el frontó per un remat escultòric. Sembla que reprodueix la façana de la Casa de la Ciutat (Barcelona), encara que de manera simplificada. Història Des de la constitució del Masnou com a municipi independent el 1825 es va fer evident la necessitat de construir una Casa de la Vila. En un principi, les reunions se celebraven a la rectoria o a les cases particulars de l'alcalde o el secretari. En les actes dels Plens del 1834 consten dels problemes derivats de la manca d'un edifici propi, ja que els veïns del secretari escoltaven les reunions i hi interferien. El 1844, l'alcalde Joan Rubis encarregà a l'arquitecte Miquel Garriga i Roca el projecte en uns terrenys que la família de Gaspar Malet havia adquirit el 1755. Les obres es van adjudicar al mestre d'obres Francesc Batlle, amb un pressupost de 91.150 rals de billó, 7.706 rals menys que el pressupost inicial concedit a Garriga i Roca. Per a sufragar les obres es creà una comissió de prestadors i una junta de veïns, essent el gremi de navegants qui aportà més capital, mitjançant bestretes que l'Ajuntament va anar tornant. El nou edifici acolliria les escoles públiques, la cambra del mestre, una quadra per a la tropa i una habitació pel porter. També s'hi va instal·lar la venda de bitllets de tren i, més endavant, l'oficina de telègraf. Durant la Guerra Civil, l'edifici va ser malmès i va ser restaurat posteriorment. El 1950 es va aprovar el projecte de reforma del saló de sessions, inaugurat un any després amb una galeria de pintura de masnovins il·lustres. L'edifici original tenia un balcó entre les columnes, posteriorment transformat en balconada, però l'agost del 2010 es va ensorrar i no ha estat reconstruït. Referències