NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Clínica Corachan

La Clínica Corachan es un centro médico privado situado en el barrio de Sarrià de la ciudad de Barcelona, fundada en 1921 por el médico Manuel Corachán i García, en una torre que todavía se conserva dentro de las instalaciones de la Clínica. Posee tres edificios, el central (calle Buïgas), Corachan Nord (calle de las Tres Torres) y Corachan Sarrià (paseo de San Juan Bosco). Este último inaugurado en 2022.​ Bartolomé Martínez es el consejero de Clínica Corachan desde febrero de 2015.​ La Fundación Corachan, dedicada a promover la formación de profesional sanitario, está presidido por Javier Moll.​ Historia Situada sobre el trazado inicial de la Ronda del Mig, el edificio se pudo salvar gracias a una desviación en la planificación inicial. A lo largo de su historia, la institución ha realizado diversas ampliaciones, la más importante en 2014, con la construcción de un nuevo edificio totalmente integrado en el resto del complejo sanitario, que incorpora instalaciones de vanguardia, nuevas salas de operaciones integradas de alta tecnología, una nueva y completa área obstétrica, un nuevo servicio de urgencias, nuevas habitaciones, nuevas plazas de párking, una nueva resonancia magnética de alta gama y muchos servicios más. Actualmente, el complejo sanitario ocupa una superficie total de 42 000 m², donde trabajan directa o indirectamente más de 1200 profesionales y colaboradores.​ En las ediciones 2009, 2015, 2016, 2017, 2018 y 2019 del TOP 20 de IASIST, la Clínica Corachan obtuvo el galardón de mejor clínica de España en la categoría de hospitales privados de gran estructura.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Clínica Corachan.
Hospital Sant Joan de Déu de Martorell

L'Hospital Sant Joan de Déu de Martorell, també anomenat Hospital Comarcal Sant Joan de Déu, Hospital Comarcal de Martorell o simplement Hospital de Martorell, és un centre sanitari de caràcter públic situat al terme municipal de Martorell. Dona servei a les localitats de Martorell, Sant Andreu de la Barca, Pallejà, Olesa de Montserrat, Esparreguera, Abrera, Collbató, Sant Esteve Sesrovires i Castellví de Rosanes a la comarca del Baix Llobregat; Gelida i Sant Llorenç d'Hortons a l'Alt Penedès; Masquefa i El Bruc a l'Anoia; i a les urbanitzacions de Can Santeugini i Costablanca de Castellbisbal, al Vallès Occidental. Història L'Hospital de Martorell fou fundat l'any 1167 en un terreny del que aleshores era l'exterior del recinte de la vila, amb el nom de Hospital Sant Joan Baptista y del Sant Crist, com un hospitium medieval. D'aquell primer edifici se'n conserva la capella de Sant Joan de Martorell d'inicis del segle xiv. L'any 1842 es va traslladar al convent dels Caputxins, i el 1862 es va aixecar un edifici nou al carrer de Lloselles. L'any 1967 es va construir la nova i actual ubicació al barri de Buenos Aires, i l'any 2019 se'n van iniciar les obres d'ampliació. Ha estat reconegut diverses vegades per la seva gestió hospitalària global. Serveis L'hospital ofereix les especialitats mèdiques d'al·lergologia, cardiologia, dermatologia, digestologia, endocrinologia, hematologia clínica, malalties infeccioses, medicina interna, nefrologia, neurologia, oncologia mèdica, pneumologia, reumatologia, risc vascular i VIH, a més de serveis d'exploració de l'aparell digestiu, cardiologia, cirurgia vascular, ginecologia i obstetrícia, neurologia, oftalmologia, otorrinolaringologia, pediatria, pneumologia i reumatologia. Referències Vegeu també Sant Joan de Martorell Enllaços externs Hospital Sant Joan de Déu de Martorell - Lloc web oficial «Memòria anual 2018» ( PDF).
Hospital San Juan de Dios de Martorell

El Hospital San Juan de Dios de Martorell (en catalán: Hospital Sant Joan de Déu de Martorell), también llamado Hospital Comarcal San Juan de Dios,​ Hospital Comarcal de Martorell​ o simplemente Hospital de Martorell,​ es un centro sanitario de carácter público situado en el término municipal de Martorell, en la comarca del Bajo Llobregat (Barcelona).​​ Da servicio a las localidades de Martorell, San Andrés de la Barca, Pallejá, Olesa de Montserrat, Esparraguera, Abrera, Collbató, San Esteban de Sasroviras y Castellví de Rosanes en la comarca del Bajo Llobregat; Gelida y San Lorenzo de Hortóns en el Alto Panadés; Masquefa y Bruch en Noya; y en las urbanizaciones de Can Santeugini y Costablanca de Castellbisbal, en el Vallés Occidental. Historia El Hospital de Martorell fue fundado en 1167 en un terreno de lo que entonces era el exterior del recinto de la ciudad, con el nombre de Hospital San Juan Bautista y del Santo Cristo, como un hospitium medieval. De aquel primer edificio se conserva la capilla de San Juan de Martorell de inicios del siglo XIV. El año 1842 se trasladó al convento de los Capuchinos, y el 1862 se levantó un edificio nuevo en la calle de Lloselles. El año 1967 se construyó la nueva y actual ubicación en el barrio de Buenos Aires,​ y en 2019 se iniciaron las obras de su ampliación.​ Ha sido reconocido varias veces por su gestión hospitalaria global.​​ Servicios El hospital ofrece las especialidades médicas de alergología, cardiología, dermatología, digestología, endocrinología, hematología clínica, enfermedades infecciosas, medicina interna, nefrología, neurología, oncología médica, neumología, reumatología, riesgo vascular y VIH, además de servicios de exploración del aparato digestivo, cardiología, cirugía vascular, ginecología y obstetricia, neurología, oftalmología, otorrinolaringología, pediatría, neumología y reumatología.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hospital San Juan de Dios de Martorell. Sitio web oficial «Memòria anual 2018» ( — PDF).
Sant Cristòfol de Montpedrós

Sant Cristòfol de Montpedrós, o d'Hortoneda, o, simplement Sant Cristòfol, és una ermita romànica del municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Fins al 1969 formava part del terme municipal d'Hortoneda de la Conca. No és a prop de cap nucli de població actual i, en canvi, molt a prop del cim del Montpedrós, del qual dista poc més de 500 metres. És un petit edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó i un absis semicircular a llevant que s'obre directament sobre la nau. La porta és a ponent, i al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada. El conjunt pertany a una obra rústica del segle xii. Es diu que és l'església més petita de Catalunya. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Sant Aleix de Claverol". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Ermita de San Cristóbal (Montpedrós)

San Cristóbal de Montpedrós, o de Hortoneda, o simplemente San Cristóbal, es una ermita románica del municipio de Conca de Dalt, en el Pallars Jussá de la provincia de Lérida, Cataluña, España. Hasta 1969 formaba parte del término municipal de Hortoneda de la Conca. No es cerca de un núcleo de población actual y, en cambio, muy cerca de la cima del Montpedrós, del que dista poco más de 500 metros. Es un pequeño edificio de una sola nave, cubierta con bóveda de cañón y un ábside semicircular a levante que se abre directamente sobre la nave. La puerta es a poniente, y en el centro del ábside se abre una ventana de doble derrame. El conjunto pertenece a una obra rústica del siglo XII. Se dice que es la iglesia más pequeña de Cataluña. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Sant Aleix de Claverol". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enlaces externos Instituto Cartográfico de Cataluña
Sant Cristòfol d'Obeix

L'ermita de sant Cristòfol o de sant Cristau està situada al serrat de les Cabanes, a uns 500 metres del poble d'Obeix, al terme municipal de la Torre de Cabdella, a la comarca del Pallars Jussà. Descripció Ermita d'una nau absis semicircular i cobertes de llosa de dues vessants, que cobreix també l'absis. Pel mur de ponent hi trobem l'accés modificat, que és una porta centrada flanquejada per dues finestres rectangulars. L'entrada ve precedida d'un cobert del que en resten dos murs molt deteriorats. L'absis, romànic, està format per murs de carreus arrebossats i una finestra espitllera al mig. De factura molt senzilla, té una sola nau amb l'absis a llevant. Aquest és igual d'ample que la nau, i s'hi obre sense cap mena de transició. La porta és a ponent, i tenia un porxo per protegir l'entrada dels vents, freqüents en aquest lloc.Fou totalment restaurada cap al 1984. És una ermita romànica sobre la qual no hi ha cap mena de documentació, però que pel seu aparell es pot datar en el segle xiii, un moment ja tardà, dins del romànic. A banda d'Obeix, Astell i Aguiró tenen l'Ermita com a pròpia i hi celebraven un aplec conjunt. Es conserven els Goigs del gloriós màrtir sant Cristòfol, impresos el 1906. En un dels seus fragments fan així: Galeria d'imatges Referències Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "Santa Maria (o la Purificació) d'Oveix". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
Ermita de San Cristóbal (Oveix)

La ermita de San Cristóbal o San Cristau​ está en el término municipal de La Torre de Cabdella, en la comarca del Pallars Jussá de la provincia de Lérida. Esta ermita se encuentra sobre el Serrat de les Cabanes, a unos 20 metros al norte de la carretera que conduce a Oveix (pueblo al que pertenece) pasando por Astell. Se encuentra a menos de 500 metros al este-noreste del pueblo. Estos dos pueblos mencionados, además de Aguiró, más elevado en el mismo lugar, tienen la ermita de Sant Cristau como propia y celebraban un encuentro conjunto. Es una ermita románica sobre la que no hay ningún tipo de documentación, pero que por su fábrica se puede datar en el siglo XIII, un momento ya tardío, dentro del románico. San Cristau es una iglesia muy sencilla, de una sola nave con el ábside a levante. El ábside es igual de ancho que la nave, y se abre sin ningún tipo de transición. La puerta está situada a poniente, y tenía un porche para proteger la entrada de los vientos, frecuentes en este lugar. Fue totalmente restaurada en los años ochenta (del siglo XX). Bibliografía CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. «Santa Maria (o la Purificació) d'Oveix». Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 (en catalán) Referencias Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Llorenç de Sant Adrià

Sant Llorenç de Sant Adrià és una capella romànica del poble de Sant Adrià, pertanyent a l'antic terme de Gurp de la Conca i a l'actual de Tremp. Era una capella depenent de la parroquial de Sant Adrià de Tendrui. Està situada uns 100 metres al nord del poble. Es tracta d'un temple molt transformat, d'una sola nau, amb absis semicircular a llevant, obert a la nau per un curt arc triomfal. La volta és de canó, i està partida en dues seccions per un arc toral. L'església es degué esfondrar pel costat de ponent, ja que presenta una reconstrucció que desvirtua bastant l'obra original. Conserva una finestra d'una sola esqueixada al centre de l'absis. El carreuatge és irregular, però mostra bastants elements de la construcció original romànica, que és del segle xii, si bé dins d'una línia rústega. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa. "Sant Llorenç de Sant Adrià de la Conca", a Catalunya romànica, XV, el Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993. ISBN 84-85194-56-X BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Tremp. Gurp de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Institut Català de Cartografia
Ermita de San Lorenzo (Sant Adrià)

San Lorenzo de Sant Adrià es una ermita románica del pueblo de Sant Adrià, perteneciente al término de Tremp, provincia de Lérida. Era una capilla dependiente de la parroquial de Sant Adrià. Está situada unos 100 metros al norte del pueblo. Se trata de un templo muy transformado, de una sola nave, con ábside semicircular a levante, abierto a la nave por un corto arco triunfal. La bóveda es de cañón, y está partida en dos secciones por un arco toral. La iglesia se debió derrumbar por el lado de poniente, ya que presenta una reconstrucción que desvirtúa bastante la obra original. Conserva una ventana de un solo derrame en el centro del ábside. El sillar es irregular, pero muestra bastantes elementos de la construcción original románica, que es del siglo XII, si bien dentro de una línea rústica. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa. "Sant Llorenç de Sant Adrià de la Conca", a Catalunya romànica, XV, el Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993. ISBN 84-85194-56-X (en catalán) BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 (en catalán) PAGÈS, M. "Tremp. Gurp de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 (en catalán) Enlaces externos Institut Català de Cartografia
Sant Pere Màrtir (Eroles)

Sant Pere Màrtir és una capella d'època moderna, barroca o posterior, del terme de Fígols de Tremp, actualment englobat en el de Tremp. Està situada al sud-oest del poble d'Eroles, al costat de llevant de la carretera local que hi mena des de la C-1311. És una capella senzilla, d'una sola nau capçada per un absis al costat de llevant. Al davant de la porta, al costat de ponent, hi ha un porxo senzill, amb un banc a cada banda, i uns espiells que donen a l'interior de la nau. Per la planta i l'orientació, coincideix amb les esglésies romàniques, però l'aparell constructiu, força més tardà, remet a l'època barroca, dins del que eren les construccions populars de l'època moderna.
Ermita de San Pedro Mártir (Eroles)

San Pedro Mártir es una ermita de época moderna, barroca o posterior, del término de Fígols de Tremp, actualmente englobado en el de Tremp. Está situada al suroeste del pueblo de Eroles, al lado de levante de la carretera local que tipo desde la C-1311. Es una capilla sencilla, de una sola nave encabezada por un ábside en el lado de levante. Delante de la puerta, junto a poniente, hay un porche sencillo, con un banco a cada lado, y unos mirillas que dan al interior de la nave. Por la planta y la orientación, coincide con las iglesias románicas, pero el aparato constructivo, bastante más tardío, remite a la época barroca, dentro de lo que eran las construcciones populares de la época moderna. Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Ermita de Sant Adjutori

L'Ermita de Sant Adjutori és una església romànica del segle x del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental). S'hi observen reformes i ampliacions fetes als segles xii, xvi i xvii. Està situada a la vall de Gausac, molt a prop de la masia de Can Borrell. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una ermita de planta circular i de volta semiesfèrica. Finestra amb arc de pedra treballada. S'hi aprecien tres nivells: l'inferior preromànic i els dos restants romànics. Per sota del nivell actual hi ha una fundació més antiga executada amb la tècnica d'opus spicatum. Altar situat a llevant segons l'antiga tradició. La porta d'accés presenta testimonis de les reformes al llarg de les èpoques. Molt a la vora hi ha el Forn Ibèric que data del període baixrepublicà romà (segles II i I aC). Els dos monuments han estat declarats bé cultural d'interès local, formant part del Catàleg de Patrimoni Arquitectònic de Sant Cugat del Vallès. Història Ermita que formà part d'una residència de repòs dels abats de Sant Cugat. La primera datació és del 962, l'ermita formava part de les propietats del monestir. I va tenir una gran importància durant molts anys en haver-se format a la vall un gran nucli de població durant l'alta edat mitjana. Va mantenir-se el culte fins al segle xix i a causa de la desamortització del 1835 la capella va quedar abandonada. Referències Enllaços externs Ermites i esglésies dins del web del Parc de Collserola
Ermita de San Adiutor

La ermita de San Adiutor (en catalán: ermita de San Adjutori) es una construcción románica del siglo X, con reformas y ampliaciones de los siglos XII, XVI y XVII, se encuentra situada en el término de San Cugat del Vallés en la comarca catalana del Vallés Occidental. Historia Documentada en el año 986, figura como posesión del monasterio de Sant Cugat, con la antigua denominación de Santa María de Gausac. Había sido una de las parroquias de la población de Sant Cugat. La ermita forma parte de un reducido grupo de capillas con planta circular sin ábside, cubierta con una bóveda semiesférica. Tiene una ventana con arco de piedra tallada, el resto de piedras de su construcción están sin desbastar. La parte de poniente, donde debía haber una puerta, ha sido reconstruida. En otoño del año 2003 se finalizaron las obras de restauración. Las actuaciones realizadas consistieron en la construcción de la puerta de acceso, el desmontaje y reconstrucción de la cubierta existente y la reconstrucción del pavimento. En el monasterio de Sant Cugat se conserva una imagen del tipo sedes sapientiae de la Virgen del Bosque del siglo XIII, que se encontró en la masía de Can Jané, donde se había llevado en el siglo XIX cuando la ermita empezaba a estar abandonada. Muy cerca, se encuentra un horno ibérico que data del periodo bajorepublicano romano (siglos II y I a. C.). Los dos monumentos han sido declarados Bien Cultural de Interés Local, formando parte del Catálogo del Patrimonio Arquitectónico de Sant Cugat del Vallés.
Ermita de Sant Medir

L'Ermita de Sant Medir és una església de la serra de Collserola, al municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental). És a prop de l'antic camí romà d'Ègara (Terrassa) a Bàrcino (Barcelona) que —passant per Castrum Octavianum (Sant Cugat)— entrava a la serra de Collserola per la vall de Gausac (o vall de Sant Medir). Cada 3 de març s'hi celebra el tradicional aplec de Sant Medir. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És una capella romànica restaurada que manté la seva estructura primitiva. És una construcció de planta rectangular amb volta de canó i orientada a llevant. Per damunt de la façana s'aixeca un campanar de doble espadanya. La porta és de punt rodó i adovellada. Al damunt hi ha una inscripció en pedra i un baix relleu d'una figura. Les parets exteriors són arrebossades en blanc i no té absis a l'exterior. Història Existia ja el 1046 però documentalment consta des de 1120. La tradició i el culte començà al segle xi. El 1024 consta la compra d'una vinya i uns boscos situats a la vall de Sant Medir i de l'establiment d'un alou el 1046. Documents antics l'anomenen Sant Emeteri, però es catalanitzà "Medir". A l'edat mitjana formà parròquia amb Sant Adjutori i amb Sant Vicenç. Hi tenia jurisdicció civil el monestir de Sant Cugat fins al segle xiv, que esdevingué l'organització municipal de Sant Cugat. Els monjos en tingueren cura fins al 1446. La popularització de la llegenda de sant Medir de Barcelona convertí l'ermita en destí de pelegrins. El 1802 s'hi celebrà el primer aplec de Sant Medir i a partir de 1846 s'hi van afegir romeus de la vila barcelonina de Gràcia. Des de llavors, és la destinació de la romeria de la festa de Sant Medir cada 3 de març. El juliol de 1936 l'ermita va ser saquejada i incendiada. A l'interior hi ha uns esbossos originals de l'any 1948 de les pintures murals que l'artista local Josep Grau-Garriga va projectar i que no es van portar a terme. En el transcurs de 25 anys fins al 2007 la penya Regalèssia de Sant Cugat junt amb tècnics del museu del monestir van dur a terme diverses tasques de restauració a l'edifici, com l'arranjament de la teulada i el restauració del paviment del segle xvii. Galeria Referències Enllaços externs Videos sobre l'aplec de Sant Medir
Ermita de San Medín

La ermita de san Medín es un santuario situado en la sierra de Collserola, en el término municipal de San Cugat del Vallés (Cataluña). Cada 3 de marzo se celebra allí el tradicional encuentro de San Medín.​ Está cerca del antiguo camino romano de Egara (Tarrasa) a Barcino (Barcelona), que pasando por Castrum Octavianum (Sant Cugat) entraba a la sierra de Collserola por el valle de Gausac (o valle de Sant Medir).​ Llamada antiguamente de San Emeterio, la ermita es de origen románico, aunque debido a las transformaciones que ha sufrido no queda casi ningún vestigio original. Consta de planta rectangular con sacristía. En el exterior se aprecia un campanario de espadaña y la puerta de entrada con arco de medio punto, donde se encuentra un relieve grabado fechado en 1447 con las imágenes de la Santísima Trinidad.​ En el año 962 se encuentra la primera referencia documentada a la ermita como propiedad del monasterio de San Cucufato y como una de las cinco parroquias del término. Los monjes del monasterio la tuvieron bajo sus cuidados hasta el año 1446.​ La popularización de la leyenda de san Medín convirtió a la ermita en destino de peregrinos. En el año 1802 se celebró la primera romería de san Medín,​ y a partir de 1846 se añadieron los romeros de la villa barcelonesa de Gracia. En julio de 1936 la ermita fue saqueada e incendiada.​ En su interior hay unos esbozos originales del año 1948 de las pinturas murales que el artista local Josep Grau-Garriga proyectó y que no se llegaron a realizar.​ Referencias Enlaces externos Video de la Fiesta Popular que se celebra en esta ermita por su onomástica Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Medín.
Ermita de Santa Ana de Montornés

La ermita de Santa Ana de Montornés es una iglesia gótica del siglo XIV y antiguo monasterio agustiniano que pertenece a la parroquia de Cuenca de Barberá pero que está dentro del término de Prenafeta, en el municipio de Montblanch. La primera piedra de la construcción fue puesta en 1373 por el rey Pedro IV de Aragón y el arzobispo de Tarragona Pere de Clasquerí, pero la fase final de las obras fue llevada a cabo por monjes de la Orden de San Agustín, que se instalarían en el conjunto. Se encontraba dentro del antiguo término del castillo de Montornés, de la jurisdicción de Poblet. La ermita se convirtió en lugar de culto y encuentro para varios pueblos vecinos (Barbará, Montblanch, Prenafeta, Figuerola, Miramar, Lilla, Rojales, La Riba, Farena, Vilavert, Pira o Sarral). A finales del siglo XX, la ermita estaba abandonada y en estado ruinoso. Desde hace poco se puso en marcha una campaña de recuperación -liderada por el rector de Barberà de la Conca Mossèn Palacín y el historiador Joan Fuguet i Sans- que han conseguido colocar la Cruz de término delante y reconstruir la cubierta de la iglesia , que permitió celebrar la primera eucaristía en julio de 2008. Referencias J. Fuguet; C. Plaza. Santa Anna de Montornès, una ermita gòtica de la Conca de Barberà. Quaderns d'història tarraconense, ISSN 0211-142X, N.º. 6, 1987. (en catalán)