NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Marc de Calldetenes

Sant Marc de Calldetenes és una església de Calldetenes (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Capella d'una sola nau i la sagristia adossada a l'angle SW. La nau està coberta amb volta quatripartita i externament a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana orientada vers NW. La teulada no té voladís, el portal és d'arc còncau amb els carreus motllurats i la dovella central es prolonga cap al mur i és decorada, al damunt hi ha un òcul circular i el capcer és culminat per un campanar d'espadanya amb campana. Als peus de l'església hi ha el cor, al qual s'accedeix a través d'una escala lateral esquerre. L'altar té una fornícula amb la imatge de Sant Marc de talla. La porta principal està protegida per una reixa de ferro forjat. L'estat de conservació és bo. Història Capella situada a 579mts d'altitud damunt un turó de margues blavoses des del qual es divisa tota la plana. La capella havia estat atesa per la parròquia de Santa Eugènia i de Riudeperes, per trobar-se entre el dos límits, actualment pertany només a Calldetenes. Encara que la capella sembla datar d'època anterior la notícia que tenim la trobem registrada en el Nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. La imatge de talla de l'altar data del 1970. La reixa del portal és del 1985 i els ràfecs es varen restaurar el 1985. La capella és objecte de constants reformes, ja que té molts devots a la Plana. S'hi celebra un aplec per Sant Marc el 25 d'abril de cada any. Referències
Sants Just i Pastor de la Cellera

Sants Just i Pastor de la Cellera és una església romànica de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici d'una sola nau de planta rectangular amb absis semicircular i sagristia afegida al vessant sud. La coberta és de doble vessant a laterals i l'interior és de volta de canó apuntada reforçada amb un arc toral. El conjunt està format per un recinte murat que conté, a la part nord, una paret alta que forma part d'un antic porxo ja desaparegut. Entre mitjorn i ponent un mur delimita el que fou el cementiri i l'atri porxat d'accés al temple. Tota l'edificació està sostinguda, al vessant nord, per un aterrassament i per un seguit de tres contraforts. L'entrada està a ponent i compta amb un portal adovellat de mig punt i una finestra a la seva dreta. Destaca de l'ermita el gran campanar de cadireta format per dos ulls amb arc de mig punt i coberta de teula a doble vessant. Al campanar s'hi accedeix per un contrafort que hi ha al costat meridional. A l'interior hi ha dos bancs de pedra que ressegueixen els murs laterals. A l'exterior, a la façana principal, també hi ha bancs. Història Es tracta d'una església romànica, probablement del segle xii, amb una construcció rural senzilla relacionada amb el monestir d'Amer. Tot i que les primeres referències escrites són de 1364, pel tipus de construcció es pot datar d'uns segles anteriors. Reforça aquesta idea l'anàlisi de l'advocació als sants Just i Pastor, màrtirs del segle IV i de tradició visigòtica. Durant el segle xv, amb els famosos terretrèmols de 1427, va quedar malmesa i fou reconstruïda parcialment. L'existència dels contraforts de la seva part nord poden estar relacionats amb els desperfectes dels terretrèmols del segle xv. El 1480 sembla que s'inaugurà un nou altar dedicat a Sant Sebastià. Durant el segle xix es va afegir una sagristia al costat meridional. En una de les finestres hi ha una llinda de pedra sorrenca datada de 1801. L'ermita va servir, durant la Guerra del Francés (1809-1814), com a cementiri. Sembla que l'entrada original era a la banda sud, com es pot observar a l'interior de la nau a l'alçada del contrafort exterior de la part meridional. El poble la tenia en gran estima i els seus sants eren advocats en temps de greus sequeres. S'hi anava en processó per demanar el do de la pluja i, durant l'any, en temps de la Pasqua, s'hi anava en representació dels diferents sectors socials del poble. El dia de l'aplec s'hi ballaven sardanes. Actualment l'aplec se celebra el dilluns de Pasqua al matí i s'acaba amb una truitada popular. També s'hi fa una trobada, anomenada l'Aplec de Tardor, el dia 6 de desembre. Galeria de fotos Referències
Sant Segimon del Bosc

Sant Segimon del Bosc és una església de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici religiós, situat en un turó al terme municipal de Sant Feliu de Buixalleu. Edifici d'una sola nau de planta rectangular, amb un absis semi circular com a capçalera. La façana té una porta en arc de mig punt adovellada, i un campanar d'espedanya. Davant de la façana hi ha adossat un atri amb arcs de mig punt molt rebaixats. Els murs es troben reforçats als laterals per tres contraforts. Els murs estan realitzats amb maçoneria i arrebossats. Història Segons una consueta d'Arbúcies, aquest santuari existia ja el 923 i depenia de la parròquia d'Arbúcies. Segons aquesta consueta restaven unides les esglésies de Santa Maria de Lliors, Sant Pere Desplà, Sant Nazari, Sant Climent i Sant Iscle. L'any 1244 Sant Segimon del Bosc consta com a ajuda de Sant Feliu de Buixalleu, caràcter que va mantenir al llarg dels segles. L'església actual, bàsicament del segle xvi, s'assenta sobre un temple romànic, del qual ha conservat el traçat. Tot el conjunt fou restaurat l'any 1953. Referències
Sant Llorenç de Gaserans

Sant Llorenç de Gaserans és una església amb elements barrocs i romànics de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església parroquial situada al poble de Gaserans, dins el municipi de Sant Feliu de Buixalleu. L'edifici, té una sola nau, i està capçada amb un absis semi-circular. La façana principal, té un coronament d'estil barroc. La porta d'entrada és quadrangular, amb una llinda monolítica. Sobre la porta d'entrada, hi ha una fornícula amb Sant Llorenç, i un ull de bou amb vidralls. Al costat dret de la porta, hi ha unes rajoles vidriades amb la inscripció: " ON SANT LLORENÇA HA PASSAT, BENEEIX EL QUE HA SEMBRAT. PER ELL ENS VE TOT HONOR PERQUÈ SEMBRA AMB MANS D'AMOR. AMB ALEGRIA I AMB LLUITA SOM DE DÉU LA BONA FRUITA. DEU-NOS FE EN LES NOSTRES MANS SANT LLORENS DE GASERANS." A la façana lateral dreta, s'aprecien arquacions llombardes i un rellotge de sol. Un contrafort reforça aquest pany de paret. El campanar és de planta quadrada i teulada piramidal. S'aprecien ampliacions a l'edifici originari. Les façanes estan arrebossades i pintades de color blanc. Al costat, hi ha la rectoria. Història Aquesta parròquia rural pertanyia a l'antic terme del castell de Montsoriu i batllia de n'Orri. L'església era una possessió del monestir de Breda des dels seus orígens, vers el 1068 encara que el 1038 ja hi havia una església en aquest lloc tal com s'indica en l'acta de fundació del monestir. El 13 de desembre de 1086 el bisbe de Girona, Berenguer Guifré, va consagrar una nova església de la que en resta encara l'absis semicircular, un fragment del mur S amb arcuacions llombardes i la part baixa del campanar. Es conserva una còpia del segle xvi del regest de l'acta de consagració de l'església: "Consecratio de la iglesia de Sant Loreç i Sant Pere Apòstol del lloch de Gazerans feta per Berenguer bisbe de Gerona en temps de Dalamu Abab en lany 1086 a la qual iglesia dona dit Abab trenta passos eclessiàstic per sementiri, y lo bisbe confirma, y dona de nou los delmas y primicies y oblations al dit Abab, y confronta a sol ixent ab la riera bella de Arbucias, a mix dia part ab lo riu de la Tordera vella a sol ponent ab riu de Papias a tremontana ab la riera d'Arbucias o, ab lo esdorrocador. Fa dita iglesia a la seu de Gerona..." Fou sempre més una possessió de Breda, però estava subjecte als degans de la Selva i al sínode diocesà de Girona. L'església ha patit diverses reformes, entre les quals destaca la del segle xix a la qual pertany la façana actual, d'estil barroc molt evolucionat. Referències
Sant Gabriel de Grions

Sant Gabriel de Grions és una església neoclàssica de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici religiós situat al barri de Grions, al terme municipal de Sant Feliu de Buixalleu. L'església consta d'una sola nau. A la façana principal trobem la porta d'entrada amb un arc rebaixat molt pla, i a sobre hi ha un ull de bou. A cada costat de l'ull de bou hi ha una finestra amb arc ogival. El coronament de la façana principal recorda la forma d'un frontó clàssic. El campanar, adossat a la part esquerra, té una estructura de planta quadrada amb coronament octogonal i quatre obertures en arc de mig punt, a manera de balconada. Al costat de l'església hi ha la rectoria i el cementiri. La façana està arrebossada i pintada de color blanc, deixant visible una cadena cantonera de carreus. Història La primera notícia sobre l'església parroquial de Sant Gabriel de Grions és un document del 1185 en el que s'inclou dins les possessions del monestir de Breda. Aquest fet es confirmà en una butlla del 1246 del papa Innocenci IV. De l'edificació primitiva no en queda res, ja que ha estat enormement modificada amb el temps. El temple actual és una obra del segle xix. Referències
Santa Maria de Lliors

Santa Maria de Lliors és una església romànica d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Santa Maria de Lliors es troba sota el coll de Sant Marçal, prop de la confluència de la riera de Lliors amb la riera d'Arbúcies. Va ser totalment refeta els segles XVII i XVIII tal com indica una de les dovelles de l'entrada principal (1709). Està situada a tocar la gran masoveria del Crous. L'església actual és d'una nau rectangular amb absis carrat, coberta a dues vessants amb cornisa catalana i ràfec de dues filades. Presenta l'entrada d'arc de mig punt adovellat a la façana sud i per damunt es conserven les restes d'un rellotge de sol en força mal estat. Té un campanar d'espadanya de dos ulls, sense campanes. A ponent tenia adossat un petit cementiri, avui desaparegut, i on fins fa poc encara es conservava l'antic portal de ferro i la tanca de mur de pedra. Història Santa Maria de Lliors és una antiga església parroquial sufragània de la de Sant Quirze d'Arbúcies. Al 923 s'esmenta l'església de Santa Maria. L'any 1074 apareix aquesta parròquia en una donació a favor de l'església de Vic. La Pabordia del Gener de la Seu de Vic fou l'administradora de les possessions d'aquest alou. L'església fou cedida al 1162 al monestir de Breda, amb les confirmacions posteriors per butlles papals de 1185 i 1246. Al segle xiii el nucli de Lliors era format pel mas Crous, el mas Aulet, el mas Església, el mas Riera i la casa d'Andreu Vilar. El 1383 no tenia culte diari, només els diumenges, i l'any 1420 s'hi celebrava cada quinze dies. Lliors deixà de tenir un rector propi el 1606. Els senyors del castell de Les Agudes - Miravalls administraven bona part de la parròquia de Lliors, en extingir-se la família aquest petit territori passà a mans dels Cabrera que en tenien la jurisdicció. Els feudataris foren la família de Santa Eugènia. Els delmes de la parròquia eren posseïts, la meitat pels Cabrera i l'altre meitat pels Palau (després Dosrius- Cartellà). Se celebra la seva festa el dia 8 de setembre, Nativitat de la Mare de Déu. Referències
Església de Sant Pere (Perafita)

Sant Pere és una església amb elements barrocs i romànics a la localitat de Perafita (Lluçanès) protegida com a bé cultural d'interès local. L'actual església fou refeta al segle xviii amb estil barroc i només conserva un timpà de l'anterior església romànica. Església de grans dimensions de planta rectangular. És un edifici d'una sola nau de 40x25 metres, amb capelles laterals, façana a ponent i campanar a l'esquerra del presbiteri. El campanar és de planta octogonal. A la façana d'entrada hi ha un gran portal rectangular. Les cantoneres de la nau principal són totes de pedra treballada així com les obertures que s'hi troben. L'església de Sant Pere és esmentada en els testaments dels senyors de Lluçà des del 1074. El 1098 el bisbe de Vic, Berenguer Sunifred de Lluçà, havia cedit el monestir de Sant Joan de les Abadesses la dominicatura que tenia a Perafita, amb la casa que havia prop de l'església. De l'antiga església romànica només es conserva un timpà que es trobava al mur occidental de l'actual església. Tot i la degradació soferta, encara es pot identificar la iconografia: visió teofànica de la Maiestas Domini, de la qual només es conserva la silueta, envoltada per la representació dels símbols dels quatre evangelistes: Mateu-àngel, Marc-lleó, Lluc-brau i Joan-àguila. El timpà de Sant Pere és excepcional donada la raresa d'aquest tipus de peces a la regió. Catalogat dins l'escultura romànica que depèn, directament o indirecta dels centres de Ripoll i Vic, aquest timpà pot relacionar-se amb els de Sant Joan i Sant Pol de Sant Joan de les Abadesses i amb les restes d'escultura de la catedral de Vic. Classificat cronològicament com a obra de la segona meitat del segle xii, és l'únic vestigi de l'antiga parròquia romànica de Perafita. Fins al mes de novembre de 1986 estava situat sobre la porta lateral de l'actual parròquia i per problemes de conservació es va ubicar a l'interior d'aquesta, restaurat i protegit per un arcosoli i un vidre. Referències
Santa Margarida de Vilaltella

Santa Margarida de Vilaltella és una església amb elements romànics i neoclàssics de Perafita (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau i antigament coberta amb volta de canó, amb absis semicircular i una finestra, vers a llevant, d'una sola esqueixada. El mur està format per dues construccions perfectament identificables, la primera, romànica, és de pedra lleugerament regulars, de mida mitjana i formant fileres, mentre que la segona és de pedres irregulars. La construcció romànica sembla que queda enfonsada respecta la construcció del segle xviii. Edificada dins del terme del castell de Lluçà, en el lloc de Vilaltella i pertanyent a la parròquia de Sant Pere de Perafita, estava vinculada al Mas Heures. Història Documentada per primera vegada el 1223 com a capella depenent de Sant Pere de Perafita. Modificada al 1825 amb l'aixecament de 2 metres d'alçada els murs de la nau, contraforts del mur de tramuntana i recuperació de la volta que s'havia esfondrat. A aquesta remodelació correspon també la construcció d'una sagristia avui desapareguda, al mur de migjorn i la remodelació de la façana. Fins fa pocs anys aquesta capella es conservava en molt mal estat degut a l'esfondrament de la volta. Ara, però, gràcies a la feina realitzada per la gent de Perafita s'ha fet la teulada nova i refet l'aspecte de l'edifici. Anualment s'hi celebra un aplec. Referències
Santa Maria de Cabrera

Santa Maria de Cabrera és una església del municipi de l'Esquirol (Osona), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al cim de la muntanya de Cabrera, al lloc que havia ocupat el castell de Cabrera, del qual queden escasses restes. Descripció L'església és de nau única i sense absis. La façana és orientada a ponent i l'altar, a llevant. El presbiteri, a nivell de planta, tendeix a realçar-se. El sostre és cobert amb volta de canó, amb l'imposta de l'arc marcada amb motllures. Als peus de l'església s'aixeca el rerecor. El portal és adovellat i datat, amb quatre graons d'accés. Al damunt hi ha un òcul amb reixes de ferro i un símbol marià. A la part de tramuntana s'aixeca el campanar de torre, amb quatre finestrals d'arc de mig punt i rematat per una coberta piramidal de ceràmica vidriada. En aquest sector, els murs són sostinguts per contraforts. L'edifici de la rectoria és adossat al mur de migdia de l'església. Els edificis són construïts en pedra. L'estat de conservació és bo. Història Hi ha molt poques restes conservades del castell de Cabrera, que donà nom al llinatge feudal dels Cabrera. Totes se situen a l'extrem oposat del cim de la muntanya que ara ocupa el santuari. El santuari substitueix l'antiga capella del castell, ja esmentada al 1144, renovada a mitjan segle xiii i que més tard fou enderrocada pels terratrèmols de 1427. L'edifici actual s'erigí entre els anys 1622 i 1641. El campanar és posterior. El santuari custodiava una imatge de marbre de la Mare de Déu de Cabrera, del segle xiii, que fou destruïda durant la Guerra Civil i de la qual actualment se n'exposa una rèplica. La casa dels ermitans fou refeta al segle xvii i ampliada al segle xviii. Referències
Sant Roc de Cantonigròs

L'església parroquial de Sant Roc de Cantonigròs és una església del nucli de Cantonigròs, l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial orientada al SW i és de planta basilical. Al davant del portal hi ha un atri sostingut per pilars de pedra. La nau central és coronada per un campanar d'espadanya. A la part dreta hi ha la capella fonda, darrere de la qual s'eleva un campanar torre de secció quadrada. Tot ell és bastit de pedra amb finestres d'arc de mig punt que emmarquen les campanes, a dalt de tot s'hi forma una terrassa. Aquest sector del temple és annexionat a la rectoria. L'absis és peraltat i està decorat, al seu interior, amb pilastres estriades i capitells corintis. Al centre s'hi eleva una cúpula sostinguda per petxines. És construïda amb pedra i arrebossada al damunt. L'estat de conservació és bo. Es conserven alguns retaules. Història Aquest temple d'estructura complexa té el seu origen en un petit temple votiu que s'erigí l'any 1854 i que era dedicat a St. Roc, patró de la pesta. L'any 1861 fou ampliat. Al 1877 tingué sacerdot propi i s'erigí amb l'ajuda parroquial. Fins al 1945 no assolí la categoria de parròquia independent. La construcció és tardana d'aquest temple es deu sobretot a que el nucli de Cantonigròs es formà al segle xviii i fins al 1860 no arribà a tenir 17 cases. Referències
Verge de les Escales

La Verge de les Escales és una església amb elements gòtics i renaixentistes de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella de nau única la qual és orientada de nord a sud. Està dividida en tres trams coberts amb volta de creueria amb un rosetó al centre i les nerviacions descansen sobre columnes amb capitells motllurats i amplis basaments. L'altar està emmarcat per una espècie d'arc triomfal adossat al mur, damunt l'arquitrau hi ha una petxina decorada amb una voluta a cada costat. El portal d'entrada es troba a la banda de tramuntana, és adovellat i la dovella central té una bonica decoració. Al damunt hi ha un òcul i el capcer és coronat per un campanar d'espadanya sense campana. Els murs exteriors estan molt malmesos. És construïda bàsicament amb pedra. Val a dir que li caldria una bona restauració. Dovella clau Presenta un baix relleu amb el bust de la Verge que sosté l'Infant amb els braços, creuats. El nen, a qui només se li veu el rostre, té els cabells rinxolats i la Verge porta tocat de corona decorada. A cada costat hi ha unes roses de relleu més alt tractades amb molt naturalisme. A la part baixa del bust hi ha un àngel alat del coll del qual penja una corda soguejada i una creu. Cal remarcar el cànon desmesurat de les mans de la Verge i el poc relleu del cos. L'estat de conservació és força bo malgrat trobar-se a l'exterior. Història La capella es troba al sector NW de Sant Martí Sescorts prop de mas Coromines. És un edifici de gran bellesa que es degué construir al segle xvi i que presenta unes línies que van a cavall del gòtic tardà i del renaixement. Fou ampliada a principis del segle xix (1909) amb la capella del Santíssim. Al costat hi hagué una rectoria que s'incendià al 1936. Aquesta capella fou sufragània de la Sant Martí, però a la pràctica va fer de parròquia des del segle xvii fins s'incendià susdita rectoria, ja que els seus rectors vivien a prop de la capella i celebraven allí els seus cultes. Referències
Ermita de Sant Salvador (Santa Maria de Besora)

Ermita de Sant Salvador és una obra romànica de Santa Maria de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici d'una sola nau rectangular, amb absis, i orientada, com és tradició en època romànica, de llevant a ponent. La zona de l'absis està enlairada de la resta de la nau per un graó i separada d'aquesta per dos arcs triomfals. La nau es troba coberta amb volta de canó molt primitiva a l'interior, i a l'exterior amb teula àrab. La porta s'obre a la façana de ponent, un xic desplaçada de l'eix de simetria del campanaret d'espadanya que la remata i del petit ull de bou, que dona llum a l'interior. Història Poques dades tenim d'aquesta ermita però fent la lectura arquitectònica de l'edifici podem veure que aquest, al llarg del temps ha sofert modificacions de reformes per necessitats constructives (potser va patir danys a l'angle sud-oest, el que obligà a una reconstrucció), no pas pels modismes de noves corrents artístiques, exceptuant una petita sanefa de guix, que a l'interior separa els murs del començament de la volta. Hom pensa que aquesta ermita bé podria ser d'època preromànica. Referències
Ermita de Sant Moí

L'Ermita de Sant Moí és una obra romànica de Santa Maria de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular, d'una nau, amb absis a la part de llevant i la porta situada a la façana de ponent. La coberta es forma amb cabirons de fusta i teula àrab. Els murs són de fàbrica molt rudimentària. Actualment l'edifici es troba quasi ruïnós. Història La capella de Sant Moí, annexa al mas del mateix nom, es troba documentada al segle xiii, si bé va ser construïda a la fi del segle x. El mas i la capella formant part del castell de Montesquiu. Per les seves característiques, hom diria que és molt més anterior i que pertany a l'època preromànica. Referències