NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
El Callís

El Callís és una masia de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un gran casal de planta rectangular i teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos (amb l'àmplia arcada de la cabana), pis o planta noble -amb porta d'accés directa pel costat de tramuntana. Cal ressaltar la bonica galeria, sostinguda per pilars de pedra tallada amb base i petit capitell, amb sis arcades de mig punt que miren al sol. A l'interior disposa d'una àmplia sala de convit d'on parteixen nombroses portes que menen a la cuina, cambres i galeria- i les golfes (avui adaptades per cambres). Cal remarcar les tres arcades de mig punt de la façana de migdia, igualment sostingudes per pilars de pedra tallada). El casal va ser bastit amb carreus tallats per als cantoners i les obertures. Conserven al casal les moles, pales i altres útils de moliner del molí que tenien al costat de la riera de Sant Salvador. Les llindes estan situades a la façana de tramuntana. A la porta d'accés a la planta noble hi diu "17+65" i "CALLIS". A la porta d'accés al mas la llinda es va malmetre durant els anys vint, i amb ella la linda del 1825 en la qual figurava el relleu explicatiu del cognom: un “ca” (gos) que serra “llis” (uniforme). Alguns trossos es poden veure en el mur que tanca la placeta, davant la porta principal. Història La primera notícia documentada que tenim sobre aquest mas data de l'any 1477, moment en què Joan Callís va comprar la casa que fins aleshores era coneguda amb el nom de Sant Salvador. Les tretze generacions de nissaga que el varen seguir, engrandiren i modificaren aquesta construcció inicial fins a donar-li la actual forma (obra del segle XVII-XVIII). El darrer hereu, Llorenç Callís no va tenir descendència i morí l'any 1892; heretà la casa, la seva germana Marianna que estava casada amb Josep Planaferrana, hereu de la casa del mateix nom a la vall de Sant Miquel de Campmajor. Els descendents d'aquest matrimoni són els actuals propietaris i els que infatigablement en tenen cura. Referències
Institut Català de Nanociència i Nanotecnologia

L'Institut Català de Nanociència i Nanotecnologia (ICN2) és un centre dedicat a la recerca en nanociència i nanotecnologia, creat l'any 2003 i adscrit a la Universitat Autònoma de Barcelona. La Fundació Privada Institut Català de Nanotecnologia (ICN), es va constituir com a tal l'11 de juliol de 2003. Està regida per un òrgan superior de govern, el Patronat, format pel Departament d'Universitats, Recerca i Societat de la Informació (DURSI) i la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), té un director i disposa d'un Consell Científic que és l'òrgan assessor. Encara que l'ICN2 fou fundat el 2003, no inicià pròpiament les seves activitats fins dos anys més tard. El patronat de la fundació privada de l'ICN2 està format pel Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), la Generalitat de Catalunya i la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). L'ICN2 forma part de CERCA, la xarxa de Centres de Recerca de Catalunya impulsada per la Generalitat de Catalunya. Pel que fa al desenvolupament de la seva activitat científica, l'ICN2 la desenvolupa en dues branques principals: la recerca científica, amb projectes d'abast fonamentalment estatal i europeu, i la recerca tecnològica, centrada en àrees d'especialitat internes i amb la col·laboració de la indústria privada. El gener del 2012 la Generalitat i el Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) van acordar unificar els centres de recerca en nanociència que aquests dos organismes tenien a Catalunya amb la intenció de reforçar la investigació en aquest àmbit. Amb la fusió, gràcies al conveni firmat entre el Departament d'Economia i Coneixement, el CSIC i la Universitat Autònoma de Barcelona, es volia crear un únic centre de recerca en nanotecnologia. Finalment, el gener del 2014 s'inaugurà al campus de la UAB de Bellaterra, a Cerdanyola del Vallès, la nova seu de l'ICN2, un edifici de 6.000 m2 ocupat en més d'una tercera part per laboratoris amb tecnologia d‘última generació. L'Institut acull al voltant de 200 persones, de les quals 170 són investigadors, que formen un equip altament qualificat, multidisciplinari i multicultural. L'ICN2 està adherit a l'Anella Científica, xarxa de telecomunicacions acadèmica i de recerca catalana. Des del juliol de 2012 el director de l'Institut Català de Nanociència i Nanotecnologia és Pablo Ordejón Rontomé. El 2015 passa a ser part del Barcelona Institute of Science and Technology (BIST), creat el mateix any per agrupar centres d'excel·lència en recerca de diferents camps. Referències
Cementiri de Santa Eugènia

El Cementiri de Santa Eugènia és un cementiri de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un recinte de planta rectangular amb nínxols col·locats en tres nivells, que ocupen tot el perímetre d'aquell espai. El conjunt s'ordena amb un eix central longitudinal i un altre de transversal, que defineixen una creu i un pas perimetral que dona accés als nínxols. Al fons hi ha una senzilla capella de parets arrebossades i pintades, sense ornamentacions exteriors. La façana principal presenta un senzilla portalada de pedra i la resta és arrebossada i pintat. Història Aquest era el cementiri de l'antic poble de Santa Eugènia, que fou annexionat a Girona el 1962. Inicialment, el cementiri, havia estat situat al costat de l'església d'aquell poble, que desaparegué durant la Guerra Civil de 1939. Actualment aquest recinte no admet ampliacions. Referències Enllaços externs Cementiri de Santa Eugènia, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Central Elèctrica Vinyals

La Central Elèctrica Vinyals és una obra de Rafael Masó a Flaçà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici industrial de planta rectangular, amb dues plantes i soterrani, coberta de teula a dues vessants i un extrem acabat en forma de torres amb la coberta a tres vessants. Tot el conjunt presenta grans ràfecs construïts amb cairats i rajola ceràmica. Les parets són arrebossades excepte el sòcol fet amb pedra. Hi ha grans obertures amb arc de mig punt. Història A la central hi ha una placa que especifica les dades de realització de l'edifici: les obres foren iniciades el juliol de 1920, la maquinària s'instal·là el setembre de 1922, fou inaugurada el 16 de juliol de 1923. El seu promotor fou Don Bonaventura de Vinyals a qui també es deu la reconstrucció de la séquia que porta les aigües a aquesta central. Aquesta important obra possibilità el regadiu a Celrà, Bordils, Sant Joan de Mollet i Flaçà. Des de l'any 1960 també es rega a Juià. Aquesta séquia s'inicia a Campdorà i pren les aigües del Ter. Els seus precedents es remunten a l'any 1748. Amb la reconstrucció de la presa es convertiren en terres de regadiu moltes vessanes de secà dels esmentats municipis. Referències Enllaços externs Central Elèctrica Vinyals a la Fundació Rafael Masó.
Memorial de les Camposines

El Memorial de les Camposines és un indret de La Fatarella construït sobre una antiga trinxera de la batalla de l'Ebre, és l'espai de dol i dignificació de tots els combatents que hi van perdre la vida. Sota el petit turó en què s'assentava la trinxera hi ha un petit receptacle on es dipositen les restes òssies que, encara avui, apareixen als escenaris de la batalla de l'Ebre. Les Camposines van esdevenir un nus de comunicacions estratègic a l'estiu de 1938 i avui, des de dalt del Memorial, on hi ha uns plafons explicatius, es pot apreciar la magnífica panoràmica. Conté plaques que rememoren a 1388 persones desaparegudes, i que prèviament van ser inscrites al cens de persones desaparegudes. Durant la batalla de l'Ebre, les Camposines (terme municipal de la Fatarella) va esdevenir un nus de comunicacions estratègic per a les forces republicanes, ja que era el lloc de pas entre la ribera del riu Ebre i la primera línia del front, imprescindible per fer arribar els subministraments necessaris per als combats i per a l'evacuació dels ferits. El lloc va ser objecte de tres ofensives fallides de l'exèrcit franquista sobre les forces republicanes per forçar-ne la retirada. Finalment, el 30 d'octubre, amb l'atac a la Serra de Cavalls, el front republicà va cedir fins a permetre ocupar la posició l'11 de novembre, a tocar del final de la batalla. La mateixa comarca de la Terra Alta i la veïna de Ribera d'Ebre contenen una oferta d'espais de memòria important, ja que s'han recuperat espais històrics, s'han senyalitzat llocs de memòria i s'han creat diversos centres d'interpretació; tota aquesta oferta configura els Espais de la Batalla de l'Ebre. També es pot visitar, per proximitat geogràfica i temàtica, el camp d'aviació de la Sénia, al Montsià. En aquest mateix indret s'hi va establir un primer poblament medieval, del qual l'ermita de Sant Bartomeu n'és l'únic vestigi visible. L'espai està gestionat pel Consorci Memorial dels Espais de la Batalla de l’Ebre. Referències
Memorial de Camposines

El Memorial de les Camposines es un paraje de La Fatarella construido sobre una antigua trinchera de la batalla del Ebro. El memorial fue establecido en el año 2009 con el objetivo de reunir los restos de los combatientes que lucharon en la batalla del Ebro, de uno y otro bando.​ Contiene placas que rememoran a 1388 personas desaparecidas, y que previamente fueron inscritas en el censo de personas desaparecidas.​ Bajo el cerro en el que se asentaba la trinchera hay un recinto cerrado donde se depositan los restos óseos que, aún hoy, aparecen en los escenarios de la batalla del Ebro.​​ Durante la batalla del Ebro, Camposines (término municipal de La Fatarella) se convirtió en un nudo de comunicaciones estratégico para las fuerzas republicanas, ya que era el lugar de paso entre la ribera del río Ebro y la primera línea del frente,​ imprescindible para hacer llegar los suministros necesarios para los combates y para la evacuación de los heridos. El lugar fue objetivo de tres ofensivas fallidas del ejército franquista para forzar la retirada de las fuerzas republicanas. Finalmente, el 30 de octubre, con la incursión en la Sierra de Cavalls, el frente republicano cedió hasta permitir ocupar la posición el 11 de noviembre, al final de la batalla.​ La misma comarca de Tierra Alta y la vecina de Ribera de Ebro contienen una numerosa colección de espacios de la memoria bajo el nombre colectivo de «Espacios de la Batalla del Ebro», ya que se han recuperado espacios históricos, se han señalizado lugares de la memoria y se han creado diversos centros de interpretación. También se puede visitar, por proximidad geográfica y temática, el campo de aviación de Cenia, en la comarca de Montsiá. En este paraje, se estableció un primer asentamiento medieval, del que la ermita de San Bartolomé es el único vestigio visible.​ Referencias
El Racó de la Rajola

El Racó de la Rajola és una obra de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Porta amb arc de mig punt realitzada amb maons. La diferència amb les dovelles de pedra picada, amb els maons, els caps són de la mateixa amplada a tots. La inclinació de les peces que permet formar l'arc de mig punt, depèn de la quantitat de morter que es col·loca entre ells. L'edifici al qual es troba aquest element arquitectònic no té cap mena d'interès, però s'ha de dir que el nom de l'endret ve donat per la profusió d'elements decoratius realitzats a base de rajola o fragments d'aquesta, d'una pèssima qualitat i un gust dubtós. Referències
Sant Sebastià de Vilassar de Dalt

Sant Sebastià de Vilassar de Dalt és una església de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Ermita formada per una sola nau amb absis semicircular i coberta a dues aigües amb carener perpendicular a la façana. Presenta un campanar d'espadanya. Història La capella de Sant Sebastià fou edificada entre el 1570 i 1578 al peu del camí que anava de Vilassar al veïnat de Cabrils, dalt de la carena i, molt probablement, en substitució d'una antiga capelleta o creu de camí. Fou posada sota l'advocació del màrtir Sebastià a causa d ela gran popularitat que havia adquirit com a advocat contra la pesta. Acabada l'obra l'any 1579, l'escultor mataroní Joan Foner hi obrà un retaule d'estil plateresc. Darrera del retaule s'instal·là la sagristia. L'altar, d'obra, fou revestit l'any 1732 d'un frontal de rajola de València, que fou daurat l'any 1807. Referències
Escola Montfalgars

L'Escola Montfalgars és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici està format pel joc de dos eixos desviats que es troben al rebedor i el caracteritzen, amb un doble espai i una escala principal d'accés als pisos superiors. Un cos sobresurt més en façana principal i genera un porxo d'entrada. Amb això s'assoleix que els dos eixos es reflecteixin a la façana formant un pati d'entrada. La distribució interior és amb dos passadissos centrals. L'edifici s'obre a la zona de patis de joc. És de planta baixa i un pis, i la planta baixa recull parvularis i serveis (menjador, cuines, oficines i instal·lacions) i a la primera planta hi ha les aules i els laboratoris. Història L'obra està inclosa dins el pla d'escoles dels anys 80, engegat per la Generalitat de Catalunya. Referències
Església de Sant Esteve de Llémena

L'Església de Sant Esteve de Llémena és l'església parroquial de Sant Esteve de Llémena, del municipi de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església situada dalt d'un turó, a pocs quilòmetres del nucli urbà de Sant Esteve de Llémena. Disposa d'una sola nau amb capelles laterals, creuer que no es pronuncia a l'exterior i cúpula amb llanterna sostinguda damunt de trompes. La coberta és de teula àrab a dues vessants. Disposa de cinc altars a les capelles laterals. A l'esquerra de la nau hi ha els altars dedicats a Sant Isidre amb Sant Antoni i el Sant titular del temple, i un altre amb la Mare de Déu del Roser. Al creuer hi ha dos altars, un amb Sant Josep i el seu fill, i un altre amb el Sagrat Cor. A la dreta de la nau hi ha un altar desaparegut, i un altre de la Puríssima concepció. Havia estat decorada amb motius geomètrics esgrafiats que cobrien tots els murs exteriors. Actualment els pocs que resten estan en molt malmesos i daten, segons consta en un dels angles de l'edifici, de 1763. La torre campanar, situada damunt la porta d'ingrés, és de teulat de punxa a quatre vessants. El portal d'entrada està emmarcat amb carreus de pedra picada, amb motius ornamentals i figures alades. Sobre la porta hi ha un nínxol amb la imatge del sant. Adossat a la façana principal hi ha un porxo amb coberta de teula àrab a dues vessants reconstruït fa pocs anys. Història S'ignopren dades històriques concretes que facin referència al temple de Sant Esteve, però el fet que la nau central és de volta de canó apuntat suggereix un possible origen romànic. En un dels angles de la nau veiem la data 1623. A la llinda de la porta principal figura l'any 1750. Referències
Església de Sant Jordi Desvalls

L'Església de Sant Jordi Desvalls és una església barroca de Sant Jordi Desvalls (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici situat en un petit turó on hi havia assentat el castell. És de grans dimensions i està cobert a doble vessant amb teula àrab. La façana, de línies senzilles, és centrada per una portalada rectangular amb ornaments barrocs. A sobre una fornícula buida i una finestra rectangular, a dalt de tot hi ha una altra petita finestra rectangular. Tant la porta com les finestres es són dovellades. a una banda de la porta hi ha un petit sarcòfag. El campanar, aplatat, fou l'antiga torre de l'homenatge del castell, a la qual fou afegida la teulada piramidal amb quatre pilastres angulars i dos finestrals a cada costat. De la banda on emergeix la torre, els murs de l'edifici són atalussats. Té una planta molt neta que crea un gran espai. L'interior del temple consta d'una sola nau amb volta i arcades laterals de punt rodó. A cada arcada hi ha una capella. Història D'origen romànic, apareix esmentada el 1136, tot i que no queda cap vestigi de l'època inicial. El 1737 es va procedir a la seva ampliació, utilitzant part del terreny i estructura del castell enderrocat l'any 1735. Hi havia un retaule del 1722 construït per Marià Barnoya que es destruí a la guerra de 1936. Entre les peces d'art litúrgic que es conserven destaca un reliquiari del segle xv i una custòdia en plata al peu de la qual hi ha la inscripció: "Antoni Casas Argenter de Figueres he fet per lo pobla de Sant Jordi Desvalls en lo any 1726". Referències
El Remei de Creixenturri

El Remei de Creixenturri és l'església parroquial del veïnat de Creixenturri del municipi de Camprodon, a la comarca catalana del Ripollès. Està inscrita en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya amb el codi IPA-3867. Descripció Originàriament (930) el lloc era ocupat per l'església romànica de Sant Cristòfol de Creixenturri, transformada als segles xiv i xv, després dels terratrèmols. Reformada contínuament durant el segle xix (1815 altar i 1843-49 absis i creuer). A final de segle es fan reformes sota la direcció d'Antoni Masmitjà fins a configurar-la tal com avui la coneixem. El temps passat registrava gran afluència de malalts i penitents per les curacions de la Verge del «Forat». S'hi celebra missa per l'aplec del Remei, el segon diumenge d'octubre. A pocs metres de la seva façana nord hi trobem un arbre monumental catalogat, l'Auró del Remei. Referències
Habitatge a l'avinguda de Cusí i Furtunet, 40 (el Masnou)

La casa de l'avinguda de Cusí i Furtunet, 40 és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) construït l'any 1950 inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un habitatge aïllat als quatre vents de planta rectangular i envoltat de jardí. Consta d'un sol cos de dues plantes cobert amb una teulada de dos vessants i el carener perpendicular a la façana orientada a migdia. El focus d'interès era a la façana lateral dreta, que no correspon a l'entrada des de l'exterior. El carener de la teulada, situat de forma paral·lela a la façana principal, fa que el mur lateral es formi un frontó triangular de tipus clàssic que, abans de la reforma actual, estava suportat a la part inferior per columnes clàssiques coronades per capitells jònics formant un porxo. Malgrat aquests elements, que la situaven dins la tradició clàssica, les proporcions eren absolutament desproporcionades, ja que eren excessivament primes per l'alçada. Referències
La Cooperativa (el Masnou)

La Cooperativa és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa de planta rectangular enretirada del pla de carrer que ocupa una cantonada entre dos carrers. Les façanes de llevant i de ponent no tenen mitgeres, només la façana posterior s'adossa a un altre edifici. El conjunt està format per una planta baixa, un semi soterrani degut al desnivell del carrer, i un pis, que a la part davantera és un terrat. La façana principal, orientada a migdia, es genera a partir d'una composició simètrica definida per dues columnes que emmarquen la porta d'entrada, sobre la qual hi ha un arquitrau i un gran frontó semicircular. Destaquen els esgrafiats del frontó amb garlandes florals i la data de 1922. Les finestres del mur lateral dret, alineada al pla del carrer del Torrent Umbert, li confereixen un aspecte de nau industrial. Referències
La Riba d'Amunt

La Riba d'Amunt és una masia d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El mas de la Riba d'Amunt, de planta rectangular, consta de planta baixa i pis superior i està cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a laterals. La planta baixa consta de tres portals: dos de quadrangulars i equipats amb llinda rústica de fusta i uns poderosos muntants de pedra molt ben desbastats i treballats i el tercer ubicat a l'extrem esquerre amb una petita llinda i muntants laterals, bastant irregulars. En el primer pis trobem dues obertures: la del centre consta de llinda monolítica, muntants i ampit treballat. En la llinda hi ha incís un arc i al centre un petit motiu circular. A l'extrem dret tenim una finestra quadrangular equipada amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. En la llinda apareixen esculpides, en baix relleu, cinc cares amb una gran varietat d'expressions i registres facials. La cara del mig està coronada amb una petita creu. Sota de les dues finestres trobem la solució arquetípica que consisteix en disposar dues o tres pedres com a mesura de reforç en la sustentació de la pesant finestra. Tanca la façana un ràfec format per dues fileres de teula. La masia està ubicada en un terreny molt irregular com és un pendent. Per tal de salvar el desnivell físic existent, s'ha construït dos poderosos contraforts, el primer en la part frontal i el segon en el lateral. La façana principal presenta una vista homogènia, tot el contrari de la part posterior la qual evidencia i és un testimoni directa de les múltiples reformes, ampliacions i intervencions que s'han practicat en la masia. Exempta, davant de la masia trobem una petita construcció que executaria les tasques de paller o dependències de treball. Es tracta d'una construcció de dues plantes coberta amb una teualada a dues aigües de vessants a laterals. Pel que fa al tema dels materials, tant en la masia pròpiament com en el paller prima la pedra. Una pedra que la trobem present en dos formats diferents: per una banda, els blocs de pedra irregulars i sense desbastar i treballar amb còdols manipulats a cops de martell i lligats amb morter de calç. Mentre que per l'altra grans blocs de pedra molt ben desbastats i escairats localitzats tant en les llindes, com els muntants i ampits de les diverses obertures de la masia. Història El mas de la Riba d'Amunt apareix esmentat el 1316. Se sap que la Riba d'Amunt l'any 1452 estava deshabitada i que Sança Ximenis de Foix i Cabrera, senyora de la Vall d'Osor feu gestions perquè es rehabilités. L'actual edifici correspon a un reforma del segle xvi, que ha previngut sense modificacions d'importància. Referències
Mare de Déu de l'Assumpció de la Figuerosa

Mare de Déu de l'Assumpció de la Figuerosa és l'església parroquial de la Figuerosa, al municipi de Tàrrega (Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta basilical, un transsecte i tres naus separades per grans pilastres que suporten una volta de canó. A la part dels peus de l'església hi ha un contracor elevat i l'absis és poligonal. La façana exterior de l'església és l'element a destacar per la seva gran portalada, que es presenta amb un arc conopial sostingut per dues pilastres que alhora suporten un frontó triangular. Les pilastres tenen una decoració acanalada i uns capitells de volutes prominents. A la part central de l'arc hi ha inscrita la data de 1865, moment en què es consagra l'església. A banda i banda de la portalada es pot veure dues grans finestres rectangulars. Just a sobre s'obre un segon frontó semicircular amb un petit òcul al centre que dona lluminositat a l'interior. Un tercer frontó, triangular, corona la façana. El campanar que s'uneix a la part esquerra de l'església està format per un sol cos quadrangular amb els vèrtexs arrodonits i a cada costat una obertura albergant una campana. És coronat per una balustrada. Història 1872: Es consagra aquesta nova església parroquial de la Figuerosa. Anteriorment, de forma provisional, varen fer culte a l'ermita de Sant Marçal del 1864 al 1868 quan l'antiga església romànica quedà en ruïnes. Referències