NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Quintí de Montclar

Sant Quintí de Montclar és una església del poble de Sant Quintí de Montclar, al municipi de Montclar (Berguedà). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó amb un absis semicircular cobert amb quart d'esfera. Els murs interiors descarreguen sobre dos arcs de mig punt, prop de la capçalera i està totalment arrebossat. La porta és a migjorn, un arc de mig punt adovellat. Als peus hi ha un campanar d'espadanya força malmés. La coberta exterior és a dues aigües amb teula àrab. Destaquem el parament divers depenent del sector, possiblement degut a alguna campanya de reformes de l'edifici original. La volta es va enfonsar el 1982 i des d'aleshores només en resten els murs. Història Datada vers el s. XII, podria haver estat vinculada al castell de Montclar però de fet no ens han arribat notícies documentals referents al conjunt. Fins al segle xviii va estar lligada a l'església parroquial de Sant Martí de Montclar. El museu diocesà de Solsona conserva una lipsanoteca (núm. 295) provinent de St. Quintí de caràcter força rudimentari. Referències
Església de Sant Salvador de Guardiola

Església de Sant Salvador de Guardiola és una obra del municipi de Sant Salvador de Guardiola (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església que substitueix l'anterior romànica, situada en un indret planer als afores de la vila. Està estructurada a partir d'una planta rectangular i també un campanar de torre, i consta d'una nau principal i dues laterals. La façana, és força senzilla i té algunes reminiscències renaixentistes. Destaca una galeria catalana porxada en un dels murs laterals. Referències
L'Ínsula (la Nou de Berguedà)

L'Ínsula és una obra del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia d'estructura clàssica, amb coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana de migdia. Aquesta façana presenta una eixida oberta a les golfes i que deixa visible les encavallades de fusta que sostenen la teulada així com una balconada allindanada al primer pis. Aquesta façana és fruit de l'ampliació del segle xviii, una ampliació feta amb materials pobres. Història Està situada dins del terme parroquial de Sant Martí de la Nou, la masia construïda a finals del segle xvii o inicis del xviii i posteriorment ampliada a la façana. La masia formava part dels dominis jurisdiccionals del monestir de Santa Maria de Ripoll. Referències
La Canal (la Nou de Berguedà)

La Canal és una obra del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia d'estructura clàssica, amb coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana de migdia. Aquesta façana presenta una doble eixida d'arcs rebaixats sostinguts per pilars amb una balconada de ferro forjat. La porta d'accés és al mur de llevant i és un exemplar allindanat, mentre que l'entrada a les corts situades a la planta baixa és d'arc rebaixat fet amb grans dovelles. La masia va ser arrebossada en el últims anys i es conserva molt bé. Història Va ser construïda al segle xviii. És una masia situada al terme parroquial de Sant Martí de la Nou, dins dels dominis jurisdiccionals del monestir de Santa Maria de Ripoll. Referències
Mas de Sant Joan

El Mas de Sant Joan és una masia del municipi de Sant Joan de Vilatorrada (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una construcció Civil, es tracta d'una masia que s'amplià a partir de l'església romànica de Sant Joan de Vilatorrada que avui ha quedat totalment inserida dins l'obra de la casa i no és visible des de l'exterior. El mas veí i annex a la primera església s'amplià al segle xviii amb la construcció d'un esquema de masia clàssic, amb planta basilical, coberta a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. Al costat de llevant s'hi varen construir les dependències annexes del graner, corts, pallisses, etc. Història La masia de Sant Joan sempre vinculada a la parròquia i església de Sant Joan de Vilatorrada, degué consolidar-se definitivament com a mas al perdre la categoria de parròquia l'església de Sant Joan. L'any 1553 no és esmentat al fogatge i hem de pensar que fins al segle xviii no adquireix les funcions pròpies d'una masia. Recordem que l'any 1908 fou totalment abandonat el culte a l'església de Sant Joan al construir-se el nou edifici al mig del poble que començava a créixer a un lloc més pla i proper al camí de Manresa. Referències
Mas del Molí Menut

El Mas del Molí Menut és una masia i molí del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un molí dedicat antigament a la producció de farina i a la vinya, situat al costat de la riera de Talamanca. La casa presenta l'estructura típica del mas català, amb coberta de teules i murs de carreus. Cal destacar la porta adovellada i el rellotge de sol de la façana, realitzat amb la tècnica de l'esgrafiat per l'artista Ferdinandus (Ferran Serra i Sala), l'any 1969. Història Durant la repoblació (segle xi), alguns colons s'agruparen a la sagrera, però la majoria es dispersà en masies petites i aïllades organitzant l'explotació del territori: cereals, horta i ramaderia (ovelles, porcs, aviram). A l'edat moderna, millores tècniques transformaren els petits masos medievals en grans unitats econòmiques: al primer pis, l'àrea productiva; al segon, la residència; i al tercer, el rebost. El Molí del Menut n'és un exemple de petites dimensions. Un document de l'any 1266 ens parla de la venda d'un molí feta a l'abat del monestir de Sant Benet de Bages feta per Guillem de Singla del mas del Cingle. Al document no ens parla de l'emplaçament però segurament era a la riera de Talamanca. Els afores del molí van ser l'escenari de la darrera victòria austriacista el 14 d'agost de 1714. Referències
La Brava

La Brava és un mas a poc menys d'un km al sud-est del nucli de Siurana (l'Alt Empordà) catalogat l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El mas de la Brava, situat a l'extrem sud del terme, prop de la carretera que va de Siurana a Sant Tomàs de Fluvià, és un casal de grans dimensions que presenta elements constructius de diverses èpoques. La part més antiga (segle XIII-XIV) correspon a la torre, de planta rectangular i parament de carreuada, amb algunes espitlleres a la part superior, a la qual s'hi va afegir algunes obertures, com ara una finestra datable en el segle xvi, amb llinda sostinguda per mènsules incurvades. El cos propi d'habitatge és de planta rectangular i a la façana destaquen el portal adovellat, i les finestres emmarcades amb pedres ben escairades, així com la cantonada. A la llinda d'una de les finestres podem llegir la data de 1610. Referències
Mas Planoi

Mas Planoi és una obra del municipi de Castellgalí (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. També dona nom al nucli de població de Mas Planoi, el més poblat del terme municipal, una urbanització de cases al voltant de l'antic Mas. Descripció Masia de planta rectangular que consta de planta baixa, pis i golfes. L'edifici ha patit transformacions al llarg del temps tal com s'observa en les diferents parts que l'integren. La façana principal queda tancada per un pati. Hi destaquen els brancals i llindes de pedra a les obertures. A l'interior trobem una volta de mig punt a la planta baixa i una pica per pastar el pa, amb la inscripció 1779, també de pedra. Al primer pis hi ha un gran sala central. La casa ha estat dividida i la part posterior s'ha habilitat com a restaurant, al qual s'hi accedeix des de fora del recinte. A la façana s'hi veuen els arcs d'una galeria tapiada a nivell del primer pis. La paret del mur que tanca el pati presenta espitlleres. Història A la masia hi trobem les següents dates inscrites: A la façana: 1862 En una llinda del primer pis a l'interior: 1692 En una dovella d'un cos lateral: 1862. Referències
Mas Roig (Ordis)

El Mas Roig és un edifici del municipi d'Ordis (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Can Roig es troba a uns quatre-cents metres a migdia de l'església de Pols. És una gran masia que consta de dos grans cossos que s'uneixen en angle recte. El cos més gran posseeix teulada a quatre vents i obertures a les dues façanes principals; a la façana principal, la de la porta d'accés, les obertures són rectangulars i emmarcades en pedra, hi ha una eixida a la que hi donen dues obertures i que s'aixeca sobre unes arcades en punt rodó. Igualment hi ha una altra eixida a l'altre costat del cos que talla l'edifici perpendicularment. Del cos perpendicular no tan deformat com l'altre destaquen les finestres d'arc rebaixat del pis superior i una finestra, amb pedra arenosa, situada prop de la porta principal amb motllures en el seu ampit. Són de destacar els ràfecs de quatre i sis filades. A tota la masia trobem aparell divers: còdols, argamassa i algun carreu als cantons. Referències Bibliografia Badia i Homs, Joan, dir.; L'Arquitectura Medieval de l'Empordà. Alt Empordà, 1985
Les Comes (Súria)

Les Comes és una masia del municipi de Súria (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La casa és aïllada enmig del camp, i actualment presenta un bon estat degut a la restauració a que ha estat sotmesa. Pràcticament conserva les mateixes característiques originàries. És una masia de grans dimensions amb un gran bloc central i un altre separat per l'utillatge i els animals. L'edifici principal presenta una estructura una mica irregular. Té planta baixa i dos pisos, i no hi falta la balconada amb arcs. La coberta és a dues aigües i de teules. La resta de la casa està realitzada amb carreus. Història És un esquema que respon bé a les característiques de la masia catalana, i que per la seva antiguitat aporta dades importants per l'estudi evolutiu d'aquesta. Referències
Masia Frontanyà

La Masia Frontanyà és un edifici del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una construcció civil: Masia. És un edifici de planta basilical, amb la façana a llevant coberta a doble vessant i amb el carener perpendicular a la façana. L'entrada a la masia és a ponen amb una amplia era enllosada i tancada per un mur a migdia i altres dependències annexes a la casa. Atenent que correspon a una masia d'alta muntanya, les obertures són mínimes i la pedra dels murs senzilla i irregular. A llevant s'obre una eixida d'arcs de mig punt rebaixats. Història La masia és avui casa de colònies d'estiu. La seva estructura del s. XVII-XVIII no deixa veure els vestigis més antics. A partir del s. XIV començà a manifestar-se una certa independència respecte a St. Jaume de Frontenyà y del seus homes enfront a la baronia de Mataplana (el batlle del territori de Frontenyà era escollit pel prior entre els homes més significatius del lloc i a més un d'ells fou Joan de Frontenyà habitant de la casa del mateix nom; aquesta casa ja és esmentada en el fogatge de 15453: "Loys Font de Mas Frontanya"). Referències
Minoves (Olvan)

Minoves és una masia del municipi d'Olvan (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia d'estructura clàssica, amb el carener paral·lel a la façana principal, oberta a ponent. Durant el segle xviii, la masia s'amplià considerablement amb l'agregació d'un cos perpendicular a la masia inicial i que té també té la típica estructura clàssica de masia. La major part de les dependències foren traslladades a aquest nou cos, restant la sala principal com a exemple del nucli antic. Aquest, durant el segle xviii, fou realçat obrin a migdia una eixida a les golfes. En aquest nou cos s'obrí una galeria tant al primer com al segon pis. Aquesta, oberta a la manera d'eixida, fou tancada el segle xix. La casa té una senzilla tècnica constructiva. Els carreus només s'utilitzaren per les llindes, portalades i cantonades de la casa. Història El fogatge de 1553 fa referència a "Joan Minoves" dins la parròquia i terme del Van. Bàsicament, la casa correspon el s. XVI (l'any 1580 s'inscriu a la llinda del cos perpendicular a la façana). La casa conserva una important arxiu familiar des del s. XVI i també una biblioteca de temes religiosos i manuals d'agricultura i de dret (documentació necessària per tirar endavant una important explotació agrícola i per l'ensenyament dels hereus i fadristerns, majoritàriament advocats i religiosos; la família té un avantpassat que, del s. XVIII, fou de la Sta. Inquisició). La casa de Minoves pertanyia a la jurisdicció del marquesat de Gironella i durant el s. XVIII, la família manté relacions hostils, a raó de l'ampliació de la casa, amb el batlle del marquesat. Referències
Molí de Gósol

El Molí de Gósol és un antic molí fariner reconvertit en refugi de muntanya del municipi de Gósol, al Berguedà, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al sud de Gósol, a 1,4 km, i justament al costat del Riu de Torrentsenta. Descripció El molí de la vila de Gósol és una construcció de planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana de ponent. En aquesta mateixa façana hi ha un cos rectangular col·locat perpendicularment a l'estructura del molí, cobert a dues aigües. Ambdues construccions són de la mateixa època i acollien l'habitatge del moliner i les dependències de magatzems i de molí fariner. Totes dues són de planta baixa i pis amb parament de grans pedres sense treballar unides amb molt de morter i amb les obertures ressaltades per marcs arrebossats, la major part arcs escarsers. En l'actualitat (novembre del 2018) és propietat de l'Ajuntament de Gósol. L'edifici principal, en forma de L, està dividit en 3 plantes. La de dalt, on es troben els dormitoris, està dividida en habitacions de lliteres de 6, 8 i 10 places (el refugi té cabuda per a 24 persones). A la planta principal, a l'esquerra, s'hi troba una sala d'estar amb llar de foc, un racó que fa la funció de sala de lectura, un piano, i les habitacions privades de la família. A la part dreta, trobem un altre petit menjador i la cuina. Els WC i dutxes, estan situats al pis de baix, juntament amb una cuina privada. La seva situació el converteix en punt de partida per fer excursions a diferents punts de la comarca: cap al Pedraforca, a la Serra de Cadí, la Serra del Verd, d'Ensija. Així com per començar les rutes Camí dels Bons Homes (GR 107), Ruta del Caracremada, Camí de Picasso, i Volta al Cadí (GR 150). Història Des de l'any 1291 tenim documentats els molins fariners de Gósol, propietat dels barons de Pinós que en cobraven una sisena part de l'ordi que molien. El molí de la vila fou reconstruït a finals del s. XVII o començaments del s. XVIII i encara conserva bona part dels mecanismes del molí. En els seus inicis el molí havia estat utilitzat com a productor de farina, i més endavant, com a generador d'electricitat. A finals del s. XX, durant la dècada dels vuitanta, fou restaurat, arranjant els murs, arrebossant els marcs de les obertures i restaurant les teulades. Medi ambient El refugi funciona amb energies renovables: l'electricitat és 100% solar i les estufes de llenya. Els àpats consten d'aliments locals, aliments de l'hort propi, així com patates i pèsol negre de producció pròpia. Per reciclar, es fa una separació de residus, i compostatge de la fracció orgànica. Referències
Poblat ibèric del Turó de Céllecs

El Poblat ibèric del Turó de Céllecs es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Òrrius (el Maresme), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Està situat al cim del Turó de Céllecs, del qual pren el nom. Descripció Amb una superfície aproximada de 4 Ha, era un dels poblats més importants del Vallès Oriental. Només s'hi han fet dues petites campanyes d'excavació als anys 70 i 80, i encara és un gran desconegut (alguns arqueòlegs consideren que va ésser més important que el poblat ibèric de Burriac de Cabrera de Mar). Tenia una muralla d'una amplada mitjana d'un metre que envoltava tot el recinte, torres de planta quadrangular (se'n conserven restes d'una) i gran quantitat d'estructures d'habitatge. La primera ocupació seria del Bronze Final cap al segle vii aC i la muralla es va aixecar entre finals del segle iii aC i principis del segle ii aC (aquesta és l'època de les lluites entre romans i cartaginesos pel domini de la península Ibèrica). Sembla que el poblat es va expandir durant la primera meitat del segle ii aC, indicant això que no va ésser destruït per les campanyes del cònsol Cató i que va conviure amb el món romà fins que poc després fou abandonat. No és fàcil de visitar: tot i que hi ha un corriol senyalitzat com a PR que ens hi acosta i hi dona un petit tomb, la majoria d'elements estan escampats per un bosc difícil de transitar. Navegant amb paciència entre els esbarzers podrem localitzar gran quantitat d'estances, restes de muralla i sitges. Per a qui no en vulgui sortir esgarrapat, localitzar el primer conjunt de restes pot ésser suficient. Tot pujant pel PR anirem trobant muntets de pedres i diferents alineacions de material constructiu. De sobte, el corriol de terra s'acaba i hem de passar per damunt d'un considerable escampall de pedres. En aquest punt, a la nostra dreta i en un nivell més baix, podem trobar restes d'estances i muralla. Pertany a la Ruta Prehistòrica del Vallès. Accés És ubicat a Òrrius: situats a Sant Bartomeu de Cabanyes, pugem per la pista que surt en direcció oest i enllaça els tres turons de la zona. Just quan som just a sota del Turó de Céllecs, la pista fa un suau revolt a l'esquerra. En aquest punt surt un corriol en direcció est (senyalitzat com a PR) que puja al poblat. Coordenades: x=444934 y=4600971 z=532. Referències Enllaços externs Wikiloc (català) Història de la Roca del Vallès (català) Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
Village ibérique de Turó de Céllecs

Le village ibérique de Turó de Céllecs est un site archéologique des VIIe et IIIe siècle av. J.-C. situé dans le parc de la Cordillera Litoral, près de la ville de Òrrius (comarque de Maresme), dans la province de Barcelone en Catalogne. Historique Ce site archéologique est situé au sommet du Turó de Céllecs (ca), d'où il tire son nom. Avec une superficie approximative de 4 ha, c'était l'un des villages les plus importants du Vallès Oriental. Il n'y a eu que deux petites campagnes de fouilles dans les années 1970 et 1980 et elle est encore largement méconnue (certains archéologues pensent qu'elle était plus importante que le village ibérique de Burriac de Cabrera de Mar). Il y avait une muraille d'une largeur moyenne d'un mètre qui entourait toute l'enceinte, des tours quadrangulaires (les vestiges d'une d'elles sont conservés) et un grand nombre de structures d'habitation. La première occupation remonterait à l'âge du bronze final vers le VIIe siècle av. J.-C. et la muraille fut construite entre les IIIe et IIe siècles av. J.-C. (c'est l'époque des guerres puniques entre Romains et Carthaginois pour la domination de la péninsule ibérique). Il semble que la ville se soit développée au cours de la première moitié du IIe siècle av. J.-C., ce qui indique qu'elle n'a pas été détruite par les campagnes du consul Caton l'Ancien et qu'elle a coexisté avec le monde romain jusqu'à peu de temps après son abandon. Galerie Notes et références Portail de l’histoire Portail de l’archéologie Portail de l'Antiquité Portail de la Catalogne
Sant Andreu de Farena

Sant Andreu de Farena és una església del llogaret de Farena, al municipi de Mont-ral (l'Alt Camp) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Andreu està situada al punt més alt de Farena. Consta d'una sola nau amb volta de canó, capçalera plana, diverses capelles, i coberta de teula a dues vessants. La porta d'accés està situada en una façana lateral És d'arc de mig punt amb dovelles de pedra. Als peus de la nau s'eleva el campanar de paret, amb dues obertures d'arc de mig punt i acabament triangular d'època posterior. Història La construcció de l'edifici data d'època romànica, probablement del segle xii. Posteriorment va experimentar diverses reformes en els segles XVII i XVIII. Segons l'autor J. Iglesias, l'estructura original d'aquesta església formava part de l'antic castell de Farena del qual només resten parts d'alguns murs dintre de Can Vilalta, finca veïna a l'església. Referències
Sant Cristòfol de Súria

Sant Cristòfol de Súria és una església del municipi de Súria (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església, ubicada al centre de la població, és de tres naus, estructura aprecia ble a la façana de tres cossos, el del mig perllongat pel campanar. S'hi accedeix per una gran escalinata doble als laterals. La nau central acaba amb un absis tot ell pintat, i el lateral dret té un cos annex que mig respecta l'estructura del seu absis, destinat a sagristia. El sistema constructiu és modern, i el material utilitzat fou el carreu, el ciment armat i el totxo. És difícil englobar-lo en un estil específic, ni tampoc podem considerar-lo eclèctic. Història L'any 1930 cediren els terrenys per l'església parroquial a uns 100 metres de l'emplaçament actual i distant també de l'escola parroquial i per això s'optà per vendre'sl i comprar dels terrenys confrontants amb les escoles (ubicació actual). L'any 1935 s'inicia la construcció i per la guerra sols hi ha les estructures portants. L'any 1939-40 es cobreix l'església oblidant el sumptuós projecte inicial. L'any 1941 s'acaba el campanar i l'any 1965 es fa l'altar major. Referències
Sant Esteve de Marganell

Sant Esteve de Marganell és una obra del municipi de Marganell (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una construcció que, encara que ha estat força reformada, conserva gran part de la seva antiga estructura romànica. Es tracta d'una església d'una única nau, amb un únic absis situat a llevant, sense cap mena de decoració i desproveïts d'obertures. Al cantó de ponent s'obre una porta que fou construïda el 1824 com indica la llinda. En aquest mateix mur també hi ha una finestra circular. A l'extrem sud s'alça el campanar de factura moderna i d'estructura quadrada, ben conservat. L'aparell de l'edifici és obrat amb carreus regulars disposats en filades. Actualment la coberta està esfondrada. L'estat de conservació és de total ruïna. Història El lloc de Marganell és documentat des del 924, i malgrat que es considera existent al s. XI, les notícies documenten l'església el 1143, data en què Ramon Gaufred, bisbe de Vic, i el seu capítol donaren al monestir de Santa Cecília de Montserrat i a l'abat Guillem, l'església de Sant Esteve de Marganell. Al estar unida a Santa Cecília seguí les vicissituds d'aquest monestir, que el 1539 passà a dependre de Santa Maria de Montserrat. El 1880 fou unida al bisbat de Barcelona, com el monestir. Encara que sofrí diverses reformes, solament es té datada la de 1824 però el 1936 fou profanada. Ha estat restaurada només per consolidar-ne els murs i afegir-hi una coberta protectora de vidre. La casa rectoral no es va poder conservar. El campanar, del segle XIX, situat a migdia, es conserva en bon estat. Referències