NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Joan dels Balbs

Sant Joan dels Balbs és una església de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un temple petit, d'una sola nau i un sol absis. Fa 7 m de façana i 11 de llarg. A ponent hi ha la porta d'entrada i el campanar de cadireta de dos ulls, d'un metre de gruix, com les parets de l'edifici. Hi ha dues capelles laterals, a nord i sud, construïdes al segle xviii. A l'absis es distingeixen dues fases constructives, la inferior realitzada amb pedres grans i la superior feta amb pedres petites. Fou molt ben restaurada els anys 1977-1980, tornant a la factura primitiva. Història El primer document on apareix és la donació feta pel comte bisbe Miró a l'església de Sant Vicenç de Besalú de l'any 977. En els seus inicis fou regentada per clergues que prestaven homenatge i obediència al prior de Santa Maria de Besalú. Durant el segle xv la construcció quedà malparada a causa dels terratrèmols. Conservà fins a l'any 1936 una imatge de Santa Maria, talla romànica del segle xii. Referències
Ermita de Sant Sebastià de Sitges

L'ermita de Sant Sebastià és un edifici religiós del segle xix a Sitges, al Garraf inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura L'ermita de Sant Sebastià, de planta quadrada, forma part del cementiri de Sitges. És un edifici d'una sola nau, amb creuer i capelles laterals. La façana presenta una composició simètrica amb teulada a dues vessants. A la part baixa hi ha una base de carreus regulars de pedra. El portal centrat té arc de mig punt de dovelles de pedra. A la part superior de la façana hi ha una obertura circular. El conjunt queda completat amb una fornícula situada a la línea de la façana sobre el vèrtex de la teulada. És realitzada en maó i rajoles, on apareix la imatge de Sant Sebastià. El campanar situat a la part posterior es corona amb coberta de pavelló amb rajoles. Història Tot i que no hi ha documentació sobre els orígens de la primitiva ermita de Sant Sebastià, hom pensa que data del segle VIII; la inscripció de l'any 1614 que hi havia als seus murs ha fet que els historiadors situessin en aquesta data unes obres de remodelació. L'edificació actual va iniciar-se l'any 1857 (data que apareix a la dovella central de la porta), sota la direcció d'obres Cros. L'edifici actual, però, és obra del segle xix (1857-1861) pel mestre d'obres Francesc Cros; un cop acabada la construcció, va ser adscrita al servei de capella del cementiri. A banda de la imatge de Sant Sebastià que s'hi venera, en l'ermita es poden veure també passos de la Setmana Santa sitgetana. Va ser beneïda el 23 d'agost de 1861 i el dia 25 del mateix mes s'hi va portar el sant en processó. En aquesta data va quedar convertida en capella del cementiri. Depèn de la parròquia de Sant Bartomeu i Santa Tecla de Sitges. Celebracions principals: Del 19 al 27 de gener, novena de sant Sebastià, amb ofici solemne el dia 20. Per dimecres Sant, al vespre es fa el Pòrtic de la Setmana Santa, i dijous i divendres s'exposen els passos de la processó (no tots; alguns tenen altres llocs d'exposició). Per Sant Pere s'hi celebra l'ofici en commemoració de la festa del barri de les Cases Noves. El 2 de Novembre, Missa pels difunts. En els goigs de Sant Sebastià, s'agraeix al sant que hagués alliberat Sitges de la pesta. Referències Bibliografia Servei del Patrimoni Arquitectònic El Baix Penedès. El Garraf Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1991. Col. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 3. ISBN 84-393-1227-X Enllaços externs Plana de l'ermita en la web de la Parròquia de Sitges Arxivat 2008-05-10 a Wayback Machine. Fotografia Arxivat 2008-07-05 a Wayback Machine.
Sant Cebrià dels Alls

Sant Cebrià dels Alls es una entidad de población española del municipio de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura, perteneciente a la provincia de Gerona, en la comunidad autónoma de Cataluña. Historia A mediados del siglo XIX, el lugar, por entonces con ayuntamiento propio, tenía contabilizada una población de 92 habitantes.​ Aparece descrito en el segundo volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz con las siguientes palabras: De cara al censo de 1857, el municipio se incorporó al de Cruïlles.​ En 2024, la entidad singular de población de Sant Cebrià dels Alls, ahora perteneciente al municipio de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura, tenía empadronados 9 habitantes, todos ellos en diseminado.​ Patrimonio Hay en el lugar una iglesia de San Cipriano.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1845). «Alls (San Cipria dels)». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar II. Madrid. Wikidata Q115624375.
Soldevila (Pinell de Solsonès)

Soldevila és una masia situada al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès. Documentada des del segle xvii, la casa tal com la veiem avui en dia és del segle xx. Està situada a 634 m d'altitud, prop del límit comarcal i a tocar de la Riera de Sallent. S'hi accedeix a través duna pista de terra en mal estat que parteix en direcció sud des de Sant Romà. Història És una masia del segle xvii, tot i que la casa tal com la veiem avui en dia és del segle XX (i ampliada posteriorment). Es creu que podria tenir un origen medieval ja que al camp que t'envolta aflora ceràmica grisa de tipologia medieval. Destacar també que s'observen restes de material prehistòric tals corn una destral de pedra polida. Toponímicament es tracta d'un nom compost d'origen medieval i que significa "sòl de vila", la part més baixa de la vila. Descripció Casa de planta quadrangular que consta de planta baixa més dos pisos superiors i planta baixa més un pis superior i unes golfes a l'annex de la façana sud. Està construïda amb pedra tot que té algunes parts reconstruïdes i reforçades amb ciment i totxo vell. La seva superfície total és d'uns 493,71 m². La teulada, que tenia dues vessants i estava coberta amb teula àrab, actualment està totalment esfondrada a l'interior. L'entrada principal és a la façana nord i es tracta d'una porta rectangular emmarcada amb carreus i una gran llinda. A la part sud hi ha un pati tancat o baluard enganxat a la casa i al voltant del qual s'organitzen diferents corralines però esta tot enrunat i ple de vegetació amb la qual cosa és molt difícil l'accés. Tota aquesta ala sud s'enganxa en el seu extrem a un gran bloc de pedra que fa de tancament. Referències Viccionari
Ermita de l'Ascensió de Pinell

L'ermita de l'Ascensió de Pinell és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a la part occidental del terme municipal, a llevant del serrat de l'Ascensió. Per davant seu hi passa la carretera asfaltada C-149a (de Solsona - els Colls - Sanaüja). Hi ha 19,3 km. des de Solsona i 9,6 des de Sanaüja. És una capella de planta rectangular amb teulada a duess vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. L'absis és pla i té una finestra d'arc monolític. A l'interior la nau estava coberta per una volta de totxo que partia d'una cornisa llisa. Tot l'interior està enguixat. Referències
Cal Pubilló (Odèn)

Cal Pubilló és una masia de Canalda (municipi d'Odèn a la comarca catalana del Solsonès). Està situada a 1.340 m. al cap d'amunt de la Serra de Puig-arnau, al vessant meridional de la Serra del Port del Comte, sota mateix de la carretera L-401, a la capçalera de la Rasa de Puig-arnau Al km 39,5 de dita carretera es troba el trencall que baixa a la masia. Pel seu costat hi passa el GR-1 Molt ben restaurada, junt amb la masia de Puig-arnau, han format un complex de turisme rural Referències
Puig-arnau (Odèn)

Puig-arnau és una masia de Canalda (municipi d'Odèn a la comarca catalana del Solsonès). Està situada a 1.345 m, al vessant meridional de la serra del Port del Comte, a la capçalera de la Serra de Puig-arnau, entre la Rasa de Coll de Jou, a llevant, i el Torrent de la Perdiu, a ponent, sota mateix de la carretera L-401 de Coll de Nargó a Sant Llorenç. S'hi accedeix des de dita carretera, al km 39,5. A prop hi passa el GR-1. La masia ha estat restaurada completament i convertida, junt amb Cal Pubilló, en un complex de turisme rural Referències
Iglesia de San Miguel del Puerto

La iglesia de San Miguel del Puerto (en catalán: Església de Sant Miquel del Port) se encuentra en el barrio de la Barceloneta, en el distrito de Ciudad Vieja de Barcelona. Fue construida entre 1753 y 1755 por Pedro Martín Cermeño, en un estilo barroco de aire clasicista. Esta obra está inscrita como Bien Cultural de Interés Local (BCIL) en el Inventario del Patrimonio Cultural catalán con el código 08019/34.​ Historia y descripción La iglesia de San Miguel del Puerto fue concebida como parroquia para el nuevo barrio de la Barceloneta, construido en 1753 por Juan Martín Cermeño, gracias al impulso del marqués de la Mina, capitán general de Cataluña, quien regularizó una zona anteriormente ocupada por barracas. La iglesia fue proyectada por el ingeniero militar Pedro Martín Cermeño —hijo del constructor del barrio—, y ejecutada por los maestros de obras Damià Ribas y Francisco Paredes. Tiene influencia italiana, especialmente de Maderno y Della Porta, y presenta una fachada tripartita con un cuerpo central elevado con frontón triangular —que denota la influencia de la iglesia romana del Gesù—, y una escultura de san Miguel, obra original de Pere Costa destruida en 1936 y sustituida en 1992 por una copia efectuada por Emili Colom —antiguamente estaba flanqueada por otras dos estatuas, de san Telmo y santa María de Cervelló, obra de Carles Grau, igualmente destruidas en 1936—. El templo tiene planta cuadrada, con una cúpula central sobre cuatro pilares. En 1863 fue reformada por Elías Rogent, fecha en que amplió el espacio de la iglesia y la distribuyó en tres naves, con una nueva cúpula sobre un falso crucero. En el interior había un retablo barroco, obra de Deodat Casanovas, desaparecido en la reforma de 1863, con una imagen de San Miguel de Luis Bonifás y Massó, que perduró hasta 1936. También había dos retablos laterales, uno dedicado a la Virgen de Loreto y otro a san Antonio de Padua. También se encontraba en el interior de la iglesia el sepulcro del marqués de la Mina, obra de Joan Enrich, destruido en 1936.​ Véase también Arquitectura de Barcelona Referencias Bibliografía Barral i Altet, Xavier; Beseran, Pere; Canalda, Sílvia; Guardià, Marta; Jornet, Núria (2000). Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, vol. 1 (en catalán). Barcelona: Pòrtic. ISBN 84-7306-947-1.
Église de San Miquel del Port

L'église de Saint Michel du Port (en catalan : Església de Sant Miquel del Port) se trouve dans le quartier de La Barceloneta, dans la Vieille ville de Barcelone. Elle a été construite entre 1753 et 1755 par Pedro Martín Cermeño, dans un style baroque d'air classiciste. Elle est inscrite comme Bien Culturel d'Intérêt Local dans le Recensement du Patrimoine Culturel catalan. Histoire L'église de San Miguel du Port a été conçue comme paroisse pour le nouveau quartier de la Barceloneta, bâtie en 1753 par Juan Martín Cermeñ. Notes et références Annexes Bibliographie [Barral i Altet et al. 2000] (ca) Xavier Barral i Altet, Pere Beseran, Sílvia Canalda, Marta Guardià et Jornet, Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, vol. 1, Barcelone, Pòrtic, 2000 (ISBN 84-7306-947-1) Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Barcelone
Chiesa di San Michele del Porto

La chiesa di San Michele del Porto (in spagnolo Iglesia de San Miguel del Puerto; in catalano Església de Sant Miquel del Port) è un edificio di culto cattolico di Barcellona situato nel quartiere marinaro de La Barceloneta. Storia Concepita come chiesa parrocchiale del nuovo quartiere della Barceloneta, fondato nel 1753 da Juan Martín Cermeño, fu progettata dall'ingegnere militare Pedro Martín Cermeño - figlio del costruttore del quartiere - e realizzata dai capomastri Damià Ribas e Francisco Paredes. Presenta influenze italiane, in particolare quelle di Carlo Maderno e Giacomo Della Porta. Nel 1863 fu ristrutturata da Elías Rogent, che ampliò lo spazio della chiesa e lo distribuì in tre navate, con una nuova cupola su un falso transetto. Descrizione Presenta una facciata tripartita con un corpo centrale rialzato con frontone triangolare - che denota l'influenza della chiesa romana del Gesù - e una scultura di San Michele, opera originale di Pere Costa, distrutta nel 1936 e sostituita nel 1992 da una copia realizzata da Emili Colom - precedentemente affiancata da altre due statue, di San Telmo e Santa Maria de Cervelló, opera di Carles Grau, anch'essa distrutta nel 1936. La chiesa ha una pianta quadrata, con una cupola centrale su quattro pilastri. All'interno si trovava una pala d'altare barocca di Deodat Casanovas, scomparsa con i restauri del 1863, con un'immagine di San Michele di Luis Bonifás y Massó, sopravvissuta fino al 1936. Vi erano anche due pale d'altare laterali, una dedicata alla Vergine di Loreto e l'altra a Sant'Antonio da Padova. All'interno della chiesa si trovava anche la tomba del marchese di La Mina, opera di Joan Enrich, distrutta nel 1936. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Michele del Porto Collegamenti esterni (CA) Chiesa di San Michele del Porto, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana. (EN) Chiesa di San Michele del Porto, in GCatholic.org.
Sant Miquel Sacot

Sant Miquel Sacot és una església romànica de La Cot, nucli disseminat de Santa Pau (la Garrotxa, Catalunya). És a uns 640 msnm És una església romànica reconstruïda i ampliada al segle xviii en estil neoclàssic. Durant el segle xviii, era possessió del Monestir de Sant Pere de Besalú. El lloc pertanyia a la baronia de Santa Pau. És a dins dels límits del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A prop hi ha la Rectoria de Sant Miquel Sacot. Descripció Originàriament Sant Miquel de la cot va ser un petit temple romànic. Així ho confirmen les escasses restes conservades a la façana de l'actual fàbrica. Es pot veure marcat el cloquer d'espadanya i també es poden veure les restes d'una porta d'època posterior a la romànica. Els moviments sísmics del segle xv ensorraren bona part de l'edifici, que va ser reconstruït i ampliat a finals del segle xviii seguint l'estil neoclàssic. Actualment és un temple d'una sola nau, amb cor que es prolonga a manera e trifori donant lloc a capelles laterals. Tots els sants de l'interior són d'escola olotina. Fins a la segona meitat del segle xvi l'església no començà a estar proveïda d'ornaments i objectes de culte. L'altar major va ser realitzat el 1863. Pel que fa a les llindes, a la sagristia (porta esquerra del presbiteri) hi diu: "SOM POSADA VUI DIA 4 / D jUNY 1789". Segons Montsalvatje a finals de segle xix es conservava la següent llinda al costat dret: "SOM ESTAT PINTAT Y DORAT EN LO ANY 1889". Les pintures conservades a l'interior són del segle XVIII-XIX. En el presbiteri cal destacar dos quadres que representen dues escenes relatives a la vida del Sant; Sant Miquel guanyant el dimoni i Sant Miquel s'apareix a un bisbe. Ambdues foren realitzades amb colors poc estridents, suaus, malgrat que el pas del temps els ha esborrat el cromatisme inicial. La pica baptismal fa 2,7m de perímetre i 80cm d'alçada. Està situada al costat dret de la capella lateral. Sense decoració ni cap data, la seva mida fa pensar que és força antiga. Actualment encara està en ús. A l'absis principal hi ha un retaule del 1863. Història La primera notícia data de l'any 1009, amb motiu de la donació que va fer l'arxiprest Witard de l'església de dit lloc amb els delmes i primícies al monestir de Sant Pere de Besalú. A partir del 1029 l'abat del monestir quedà constituït senyor al·lodial del terme de la Cot en virtut de la venda realitzada pels esposos Grau i Ermessindis. A la segona meitat del segle xvi l'església començà a disposar d'ornaments i objectes de culte rics, encara que fins al segle següent els inventaris constaten com a metall preciós el llautó. Fins a principis del segle xvii només hi hagué dos altars; anys després hi descobrim un tercer dedicat a Sant Joan Baptista. Després de l'ampliació del temple, l'any 1787, foren cinc el nombre d'altars. No va patir destrosses durant la Guerra Civil. Sant Miquel de la Cot, té avui dia una importància especial per a tot historiador de l'art, ja que es troba conservada intacte des d'abans del 1936. Referències Enllaços externs Senderismes
Balneari Ullastres

El Balneari Ullastres fou el primer balneari que, després del descobriment de les aigües mineromedicinals, hi va haver a Tona (Osona). Inaugurat el 1876, es mantingué en funcionament fins al 1987. Aquest va ser el primer d'una sèrie de balnearis que varen tenir un gran impacte econòmic en la població, van suposar un important impuls econòmic, social i urbanístic pel poble, i varen convertir Tona en un centre d'estiueig de primer ordre. Descripció Al contrari dels altres balnearis de Tona (Codina, Roqueta, etc.) que tenien l'aspecte dels grans casals modernistes i noucentistes de l'època. L'estructura del balneari, semblant a la de la deu o balneari de la Puda de Segalés, és una nau de planta rectangular, coberta a doble vessant, de planta baixa i un sol pis, amb moltes obertures, principalment a la planta. Les habitacions són àmplies i tenen el paviment de mosaic. A la part lateral i al darrere hi ha piscines que comuniquen amb algunes de les sales interiors. Un edifici de planta baixa i coberta a dos aigües, acull les instal·lacions hidroteràpiques del balneari més antic de Tona. A destacar el passeig de plàtans i parc annex al conjunt. Història El 1874 un pagès de la localitat va descobrir a Tona de manera fortuïta una deu d'aigua, que feia l'olor típica de l'àcid sulfúric. Al cap d'un any del descobriment, Ullastres i Companys, van excavar més el pou, fins que van trobar una gran deu d'aigua, que va ser feta analitzar pel Dr. Antoni Bayés i Fuster (1842-1899), que va pensar que podria tractar-se d'aigües medicinals. En descobrir les grans possibilitats que tenien, va decidir de constituir una societat mercantil per a l'explotació de les aigües, juntament amb els seus socis Narcís Ullastres i Josep Quintanas, societat que va gestionar el balneari, del qual el Dr. Bayés va ser el primer metge director. Posteriorment, el fill i el net del Dr. Bayés i Fuster, Candi Bayés i Coch (1867-1955), i Antoni Bayés i Vayreda, foren també directors i copropietaris del Balneari. Mercès a la relació de la família Bayés amb el balneari, el febrer de 2011 foren nomenats fills adoptius de Tona els besnets del Dr. Bayés i Fuster, el cardiòleg Antoni Bayés de Luna i la dibuixant Pilarín Bayés. Referències Vegeu també Balneari Segalers Balneari Roqueta Balneari Codina Enllaços externs «Fotografies del balneari Ullastres». pla.lagaleriadigital.com. [Consulta: 21 febrer 2011].
Balneari Roqueta

El Balneari Roqueta era un edifici de Tona (Osona), actualment desaparegut. Només se'n conserva el pou, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història i descripció La deu de Roqueta, situada a uns 200 m de la d'Ullastres, va ser descoberta cap al 1877. Per a explotar-la, es va crear una societat formada per Sebastià Roqueta, propietari dels terrenys, Joan Llussà i Santiago Simon. L'arquitecte Lluís Domènech i Montaner hi va projectar un balneari, tot seguint l'estètica premodernista de tall eclèctic, que fou construït entre 1885 i 1890. El metge Fèlix Domènech i Roura, fill de l'arquitecte, en va ser director entre 1922 i 1931. Als anys 1960, el balneari va entrar en crisi i va tancar el 1966. L'edifici va ser enderrocat el febrer del 1974, deixant pas al Parc Roqueta. Actualment se'n conserva el pou, rehabilitat a les darreries del segle xx i que manté l'antiga escala de marbre (de més de 100 graons) d'accés a la deu. La planta és octogonal, i la cúpula que el cobria ha estat substituïda per una pèrgola de fusta coberta amb teules, amb pilars de fusta que la sostenen. Referències Vegeu també Balneari Ullastres Balneari Segalers Balneari Codina Enllaços externs «Pou Roqueta». Ajuntament de Tona. Arxivat de l'original el 30-09-2010. «Ruta virtual pel Pou Roqueta». osonatour.com. Arxivat de l'original el 14-03-2011.
Balneari Codina

El Balneari Codina és un balneari de la població de Tona (Osona), el quart en construir-se després del descobriment de les aigües mineromedicinals a la vila, el 1874, i l'únic que resta en funcionament. El Codina fou el quart i darrer d'una sèrie de balnearis que varen tenir un gran impacte econòmic en la població, van suposar un important impuls econòmic, social i urbanístic pel poble, i varen convertir Tona en un centre d'estiueig de primer ordre. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici civil de planta baixa més dues plantes amb teulada als quatre vents i de planta quadrada. Totes les cantonades són de pedra treballada. A la façana principal i a la dreta de la casa hi ha una galeria amb barrots de baranes artificials millorada amb material d'imitació de pedra. Hi ha amplis finestrals amb arcades semicirculars. Dalt la teulada hi ha la data de la coberta a l'any 1913 i també a la banda dreta una petita torreta per a repòs. Hi ha detalls de ferro forjat, com una escala a la façana esquerra i la porta exterior de l'entrada. Una ampliació en els anys 20 amb una terrassa mirador li dona l'aspecte actual. Història La primera font d'aigües sulfuroses es va descobrir per casualitat prop del Mas de la Font el 1874. Fou estudiada i donada a conèixer pel metge de Tona Dr. Antoni Bayés i Fuster. Les prospeccions efectuades a continuació van donar lloc a la implantació de diversos balnearis. Les aigües de la deu del Balneari Codina es descobriren el 1910 després d'un estudi del Doctor F. Terricabras i Comella. El Manantial Codina, inaugurat el 1913, és el darrer balneari que es va construir dels quatre que va arribar a tenir Tona. El balneari s'amplià el 1929 i continuà obert al públic fins al 1984. Reobert el 1990, actualment és l'únic balneari de Tona. Per aquest balneari han passat cèlebres personatges com per exemple Montserrat Caballé, que va seguir un tractament per l'afecció del coll. Les aigües de la deu del Balneari Codina es descobriren a començaments del segle xx, i les primeres instal·lacions s'obriren al públic el 1913, tot i que el balneari no començà a funcionar a ple rendiment fins al 1929, després d'una ampliació. Situat fora del nucli urbà de Tona, al peu de la carretera de Tona a Collsuspina i Manresa, el balneari va afavorir un creixement urbà entorn seu amb la construcció d'importants cases senyorials, com ara les torres Caminals, Canals i Bohigues. El balneari continuà obert al públic fins a l'any 1984, quan va tancar a causa d'infiltracions d'aigües residuals. Obert novament el 1990 i després de diverses ampliacions i reformes, actualment és l'únic balneari de Tona. Vegeu també Balneari Ullastres Balneari Segalers Balneari Roqueta Referències Enllaços externs Balneari Codina - Lloc web oficial