NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Tries (mas de Viladecavalls)

Can Tries és una masia del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Can Tries consta de planta baixa i dos pisos amb teulada a doble vessant i carener perpendicular a la façana principal. A la planta baixa s'obre una porta d'arc rodó adovellat. Al pis hi ha quatre obertures de finestres rectangulars, una d'elles convertida a balcó de barana de ferro, la resta són de diferents mides i amb ampit. A l'últim registre hi ha les golfes, amb una galeria formades per sis finestres d'arc de mig punt on les dues dels extrems són més baixes per tal de respectar la inclinació de la teulada. Davant de la façana s'obre un pati envoltat per una tanca de pedra i el conjunt d'edificis annexos. La portalada d'entrada és d'ubicació lateral i amb teuladet. Referències
Can Trullàs

Can Trullàs és una masia del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia de planta baixa i un pis amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. La porta d'entrada és una gran arc adovellat i al costat s'ha obert una altra gran arcada tancada amb vidres. A l'interior, a la planta baixa, es conserven una sèrie d'arcs de pedra. Referències
Sant Felip Neri de les Ferreres

Sant Felip Neri és una capella del municipi de Rellinars (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta rectangular i capçalera semicircular, amb coberta a dues vessants de teules àrabs amb el carener perpendicular a la façana principal. Tot al voltant, incipient voladís amb sanefes decoratives que a la façana principal, més pronunciat, es troba trencat al bell mig on s'aixeca un campanar d'espadanya d'una sola obertura i acabat en un coronament triangular, amb teuladet a dues aigües. Els murs són de paredat molt ben disposat i la façana principal, tota arrebossada, desenvolupa un tractament simulant carreus. Hi ha pintures murals que encara s'hi conserven. Aquestes pintures murals dels voltants del 1811 descriuen la preparació de la batalla del Bruc i la resistència als francesos des de Manresa i sembla que foren pintades per un monjo cartoixà escapat de la confraria de Montalegre. La porta és rectangular, emmarcada per grans pedres als brancals i llinda d'una sola peça. Cap a l'intradós de la porta hi ha una motllura arrodonida. Per la part exterior presenta un guardapols motllurat que acaba amb elements de forma piramidal. Història La data que apareix a la llinda (1660), marca l'antiguitat. Després de la guerra civil, mentre es recuperava i restaurava la parròquia del poble, se celebraven actes litúrgics. Referències
Capella de Sant Fruitós (Sentmenat)

La Capella de Sant Fruitós és una obra capella del municipi de Sentmenat (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella romànica d'una sola nau i absis en forma de semicircumferència. La construcció dels murs és de pedra i morter. La nau, engendrada per un arc apuntat, està coberta amb volta de canó seguit. La capella s'il·lumina per tres finestres, una d'arc de mig punt centrada a l'absis i dues de circulars, situades als murs de migdia i de ponent. La porta d'accés, totalment modificada, es troba al mur de migdia. Història La capella es troba dalt de la carena que va del Pla a Sentmenat, sortint pel carrer de Clament Honet que segueix la Serra de Dalt a l'extrem nord de Sentmenat, al costat de la casa de Can Fruitós. Aquest edifici primitiu data del 1065. La restauració més notable va ser al segle xviii, tot i que n'han existit d'altres tant anteriors com posteriors. Tant l'absis com tota la planta són romànics. En els primers anys del segle xi, hi ha constància de l'existència d'una torre construïda al llarg de la Vall d'Aiguasma, nom antic del riu que baixa del castell de Guanta. En un document de l'any 1065, ja apareix l'existència de la capella. L'any 1113, el senescal Guillem i els seus fills van fer donació de l'església i del cementiri de Sant Fruitós a Santa Maria de Solsona. Referències
Casal de Benviure

El Casal de Benviure és un edifici del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat de caràcter monumental. La seva planta és rectangular i està format per una planta baixa -on s'hi obren porxos- i un primer i segon pis. Al primer hi ha una interessant arcada formant una galeria on s'han fet terrasses. Com a elements a destacar: un coronament de la façana que es tradueix amb una cornisa ondulada de tipus barroc..., i a la façana est, les obertures estan decorades amb frontons, pilastres i balustrades amb regust francès. També és cridaner una torre que s'aixeca al centre de la teulada i que té un gran ràfec amb estructura de fusta. Història Fou manada construir pels amos de Can Coromines a començaments de segle xx, i no fou acabada fins al 1936. Els rumors diuen que s'hi volia fer un balneari. Al costat del fantàstic edifici descrit, al mateix recinte, hi ha Can Coromines, de tipologia molt senzilla. Referències
Castell de Guanta

El Castell de Guanta és un castell medieval del municipi de Sentmenat (Vallès Occidental) declarat bé cultural d'interès nacional. És una fortalesa documentada el 1113 en un document expedit per la família Montcada. Descripció Actualment el castell està en ruïnes, i és pràcticament impossible determinar quina hauria estat la seva extensió. Només se'n conserven dos murs paral·lels, amb restes d'un mur transversal que els unia. L'orientació dels murs és est-oest i estan separats per uns 4 m. Presenten un aparell format per pedres lligades amb morter de calç disposades en filades irregulars. Referències
Castell de Toudell

El Castell de Toudell és un castell del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció El castell feudal de Toudell s'alça dins els termes de l'antiquíssim Castell de Terrassa, a l'extrem del mateix planell on es troba l'ermita romànica de Sant Miquel de Toudell, lloc encinglerat, des d'on es domina la Vall del Rieral de Gaià i el Turó de Can Mitjans. Del Castell de Toudell queden fragments de les seves parets, a més dels consegüents munts de rocs i pedres escampades per l'entorn. La seva estructura era molt complexa, formada per diferents àmbits entre els quals destaca una torre, de la qual es conserva un potent enderroc. Història El topònim fou documentat el 986. Possiblement els Senyors de Toudell van residir al castell des de finals del segle xi. L'esment del "Castro de Toudello" és del 1244, temps en què ja existia l'Església de Sant Miquel, donada el 1159 per Allegret de Tuldell a "Deo et eccleasiae Sanctae Mariae et Sancti Petri de Egara et Geraldo, Priori ejusdem loci et canonicis Sancti Rufi". Resta importància al castell diversos factors: la brevetat del seti que ocuparia el castell; la dependència de Terrassa; la indicació, en el 1287, de "domo et fortitudinis de Toudello" no pas pròpiament castell; i la confrontació d'aparèixer contemporàniament les expressions, positives, "catrum meum vocatum de Toudello" i "ipsum castellum" amb les negatives, pel concepte de quadra que aporten registres dels anys 1358, 1365-1370 i enllà. En la propietat, s'observen (segle XIV) les famílies Montornès i Parent. L'any 2005 es va portar a terme una intervenció arqueològica inscrita en el marc del projecte d'investigació Estudi arqueològic de Toudel en època medieval, que plantejava aportar noves dades sobre la història de Toudell. L'excavació arqueològica va consistir en la neteja superficial dels murs del sector de ponent i en l'excavació en extensió del de llevant. Al sector de ponent, que té forma triangular, la neteja de la capa vegetal va deixar al descobert el potent enderroc de la torre del castell de Toudell. Referències Enllaços externs «Castell de Toudell». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
El Telègraf (Castellbisbal)

El Telègraf o Torre Fossada és una torre d'una antiga línia de telègraf òptic al terme municipal de Castellbisbal (el Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional. Arquitectura Torre quadrada situada sobre el pas del riu Llobregat, sobre el "Pont del Diable". Té forma quadrada, d'aproximadament 5 metres de costat i amb uns 7 metres d'alçada. La construcció s'inicia en talús i té dues plantes d'alçada més el terrat. L'accés era elevat per una porta rectangular, que ha estat refeta en una restauració recent; al pis superior hi ha una petita finestra d'arc rebaixat. Està envoltat per un fossat construït amb les mateixes característiques que la torre: còdols, pedres irregulars, algun petit carreu i lateres lligats amb morter de calç. Per creuar-lo i poder accedir a la torre es construí una plataforma sobre la qual descansaria un pont llevadís que, una vegada aixecat, protegiria la porta i la finestra de la torre. Història La torre va ser construïda a mitjans del segle xix i formava part de la línia de telègraf òptic militar de Barcelona a Lleida; concretament era la número 4 i es comunicava directament amb les torres de Molins de Rei i Esparreguera. El 24 de gener de 1939 la torre es va convertir en un dels últims punts de resistència de les tropes republicanes davant de l'exèrcit franquista. El Turó del Telègraf va quedar greument mutilat a causa de la construcció de la nova autovia del Baix Llobregat, el talús de la qual queda a un metre escàs de la torre. L'Ajuntament de Castellbisbal endegà a mitjans dels anys 90 del segle XX la restauració de la torre. A finals de l'any 2002 s'inicià una intervenció arqueològica amb l'objectiu de buidar i documentar el fossat. Durant aquesta intervenció no es va poder constatar l'existència d'estructures anteriors a la torre de telegrafia. Durant el mes de març de 2005 es va realitzar una nova intervenció per acabar de documentar la torre i el seu sistema defensiu. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències Enllaços externs «El Telègraf». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Ermita de la Mare de Déu dels Dolors (Vilalba dels Arcs)

L'Ermita de la Mare de Déu dels Dolors és un edifici religiós del municipi de Vilalba dels Arcs (Terra Alta) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'ermita de la Mare de Déu dels Dolors és situada al recinte del cementiri però s'hi accedeix des de l'exterior. És de planta gairebé quadrada, té tres naus, la central coberta amb volta de canó, amb el tram del presbiteri i el més proper a aquest amb llunetes, que havien estat decorades. Es conserva decoració d'un Ecce Homo, una coronació de la Mare de Déu i un Sant Papa. Als peus de la nau hi ha el cor amb un òcul que dona a la façana. Sobre la nau de la dreta hi ha la casa de l'ermità. És tota feta de maçoneria i carreus als angles i obertures. És precedida d'un porxo asimètric. La façana està coronada per un campanar d'espadanya. Seguint el nivell de façana de l'ermita hi ha la tanca del cementiri. Història Va ser feta construir pel doctor Gabriel Coll i el seu germà Joan Coll. Es va iniciar l'any 1707 i va ser consagrada l'any 1718. La coberta de teula va ser canviada el 1982. Referències Enllaços externs «Ermita de la Mare de Déu dels Dolors». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ermita de Sant Salvador (Vilassar de Dalt)

L'Ermita de Sant Salvador es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Vilassar de Dalt (el Maresme). Descripció Alguns dels murs d'aquesta ermita es podrien datar entre els segles viii-x, encara que les primeres referències escrites són del 1050. És un ermita preromànica força singular, amb una nau rectangular i un petit absis quadrangular. Aquest absis està cobert per una volta de canó que té encastades cap per avall 43 amforetes, cosa que el fa únic a la península Ibèrica. La part més visible (la façana amb portal adovellat, òcul i espadanya) és del 1920. Fou restaurada el 1982. L'any 1303 s'hi va instal·lar una comunitat religiosa mixta. El rector de Vilassar gestionava la propietat i el cobrament del lloguer a aquesta comunitat, que es va dissoldre al cap de pocs anys. A partir d'aquest moment hi va haver molts canvis d'ermitans. El 1420 encara tenia activitat, però al segle xvi ja només hi consta un ermità. En un document del 1580 hi ha la primera constància d'ocupació per part d'un tal Boquet, encara que probablement ja portava alguns anys vivint-hi (aquest cognom Boquet va donar nom a l'indret). Durant la darrera guerra civil espanyola es va destruir el retaule barroc del segle xviii i la capella va quedar definitivament sense culte. Fins fa poc encara es conservaven restes de pintura mural. Hi ha força més elements d'interès, però, malauradament, no es poden visitar. Està adossada a la masia de Can Boquet. L'únic lloc des d'on poder fer-hi una ullada sense entrar a la propietat és la pista que puja del cementiri de Vilassar de Dalt fins a la Creu de Can Boquet. Just uns metres abans de l'entroncament d'aquesta pista amb la que puja des de Vilassar pel vessant dret de la vall hi ha una bona vista del conjunt. Accés És ubicada a Vilassar de Dalt: s'hi pot accedir des de la mateixa Vilassar (on s'arriba per l'autopista C-31, sortida 9) o des de Cabrils (per l'ermita de Sant Sebastià). Si sortim de Vilassar de Dalt, cal fer-ho des de la Plaça de la Vila. Enfilem poble amunt (NO) deixant enrere l'església parroquial de Sant Genís i pujant pel carrer d'Àngel Guimerà. Seguim per una pista sense asfaltar i trobem una bifurcació. Deixem un trencall a l'esquerra (O) i continuem cap al NE i després NO. Bifurcació. Continuem a ponent i, en uns metres, s'accedeix al Coll de la Creu d'en Boquet. Continuem en direcció nord. Bifurcació. Prenem momentàniament un trencall a la dreta fins a Can Boquet i, adossada a l'edifici, trobarem l'Ermita de Sant Salvador. Coordenades: x=445269 y=4597687 z=355. Referències Bibliografia Baucells i Reig, Josep, 2011. Els donats medievals en les ermites del Maresme. Els monestirs medievals. IV Jornades d'Història i Arqueologia Medieval del Maresme. Mataró, Grup d'Història del Casal. Graupera i Graupera, Joaquim, 1992. Catalunya Romànica. Vol. XX. Barcelona. Enciclopèdia Catalana. Enllaços externs Art en Perill Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català) Vilassar de Dalt | Guia de Municipis | Catalunya.com (català)
Ermita de Santa Madrona (Corbera d'Ebre)

L'Ermita de Santa Madrona és una petita església del municipi de Corbera d'Ebre (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és de planta rectangular, i té un sostre a dos vessants de teula àrab. Les façanes són planes; les obertures es troben a la façana principal. La porta d'accés és de mig punt dovellada, i hi ha dues més petites als costats. Hi ha un rellotge de sol i el conjunt es remata amb una petita espadanya. No està documentat però sembla del segle xvii, encara que està restaurat per part dels programes "Regions Devastades" el 1973 i per "L'Escola Taller Terra Alta" el març de 1991. Història La restauració, com tot el referent a Corbera, fou necessària a conseqüència de la guerra del 1936 en ser un lloc clau durant la Batalla de l'Ebre. La rehabilitació realitzada per l'escola taller Terra Alta no ha seguit cap criteri de conservació de l'estructura compositiva de la façana. El petit campanar ha estat totalment substituït per un de nou més gran i pintoresc. S'han modificat les posicions de les obertures amb la intenció d'organitzar-les amb una retícula. S'ha pintat la façana de color blanc. El sòcol de l'edifici i el campanar s'han recobert de pedra. El rellotge de sol també està canviat de lloc, ara centrat a la façana principal. Referències Enllaços externs «Ermita de Santa Madrona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església de Sant Sadurní de Medinyà

Església de Sant Sadurní de Medinyà és una església del municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada al costat de l'edifici principal del castell de Medinyà, rodejat d'altres edificacions. Presenta un campanar de planta quadrada al que s'accedeix per una escala exterior. La nau és de planta rectangular i exteriorment presenta un absis poligonal amb un cos afegit al lateral. Les parets són de maçoneria i carreus a les cantonades. La façana principal és esgrafiada i presenta un portal de pedra amb una fornícula superior. Història L'església és documentada el 1095, quan Dalmau Vidal deixà pel seu testament sacramental uns béns situats a la parròquia de Medinyà. L'edifici fou refet el 1763. A la porta hi figura la següent inscripció: "Charitas me fecit 1763". Ocupa part del recinte casteller. Durant la guerra napoleònica fou cremada la casa rectoral i l'arxiu parroquial. Els francesos hi tingueren el seu quarter general durant el setge de Girona de 1809. Referències
Església Nova de Sant Pere (Corbera d'Ebre)

L'Església Nova de Sant Pere és una església del municipi de Corbera d'Ebre (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós de planta rectangular de la que surten un cos a manera de porxo. A la façana principal un campanar de secció quadrat i un altar lateral de grans proporcions. Té una nau on els contraforts ens separen petites capelles laterals, que són d'altura inferior per col·locar finestres per il·luminar la nau. La nau té tres trams més un altre més curt on hi ha l'absis que és pla. Per sobre el primer tram, un cor. El porxo és de poca alçada amb coberta a dos aigües, de teula, de la mateixa torna que el cos de l'església. El sostre interior és totalment pla. Història Fou construït per "Regiones Devastadas" l'any 1948 amb la finalitat de substituir, en funcions, l'antiga església de Sant Pere, molt enrunada després del 1936. Referències Enllaços externs «Església Nova de Sant Pere». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
La Barata (Matadepera)

La Barata és una casa pairal del municipi de Matadepera (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La casa pairal de La Barata ha estat propietat de la família des del seu establiment. Situada en l'antic camí ral de Barcelona a Manresa, forma un conjunt d'edificacions juxtaposades que s'estenen sobre un planell. La part més antiga, l'Hostal, està situada vora la carretera i conserva els arcs més antics, de punt d'ametlla, obra del segle xii. Els cossos es van anar afegint segons les necessitats del terreny. A la part més alta hi ha la capella de Sant Roc. La teulada és a dues aigües amb teula àrab i els murs, arrebossats, donen un aspecte d'uniformitat al conjunt, fruit de la darrera restauració que es va fer pels danys ocasionats l'any 1936 per la Guerra Civil. La restauració va ser realitzada per l'arquitecte Jeroni Martorell en els anys 40. Dues façanes encara conserven dos finestrals gòtics amb mainell. Cal destacar l'interior de la casa, que conserva mobiliari de diferents èpoques: la cambra del senyor bisbe d'estil isabelí, col·leccions d'armes, ceràmica catalana, de vidres, de rosaris, etc. La capella es dedicà a sant Roc, patró de La Barata. Situada sobre un tossal, a 71 passes del portal anomenat "Major", va ser construïda pel mestre de cases Ramon Sorís i el seu fill Joan l'any 1622. S'hi accedeix per una llarga escalinata de pedra emmarcada per dues fileres de xiprers. La construcció té planta de creu llatina amb una sola nau i capçalera plana. La teula és amb vessant a dues aigües. L'exterior presenta un joc policrom donat per la decoració en estuc, un encoixinat figurant carreus amb dibuixos geomètrics contrastant el blanc i el negre. La façana principal ve centrada per una porta emmarcada per un dintell de pedra i dues pilastres esculpides als laterals. Seguint l'eix de simetria que centra la porta trobem un petit òcul fet en pedra sota el vèrtex de la teulada i sobre aquesta, un campanar d'espadanya. Història Procedents del Regne de Nàpols i de l'antiga casa dels Comtes de Venosa, els Barata (Baratta) es van instal·lar a Manresa. L'any 1330 La Barata, segons l'escriptura d'establiment atorgada per fra Guillem, abat del monestir de Sant Llorenç del Munt. Francesc Barata i Muntanya va ser teòleg i escriptor del segle xvi, canonge de Barcelona i prior de l'Església de Montserrat a Roma. L'any 1821 Antoni Barata fou Ministre d'hisenda del segon govern del Trienni Liberal. Referències
La Torrota (Vacarisses)

La Torrota és una torre de guaita del municipi de Vacarisses (Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció La torre de guaita està situada sobre un pujol al nord-oest del poble. És una torre de planta circular amb aparell de pedra sense treballar. Tan sols se'n conserven 12 metres d'alçada, corresponents a la planta baixa, el primer pis i l'inici del segon. L'absència d'arrencaments de volta fa pensar que probablement la separació interna dels pisos es fes amb embigats de fusta. L'accés a la torre es feia mitjançant una porta situada a la banda de migdia, al segon pis de la torre, d'arc de mig punt adovellat. Adossades a la torre, a les bandes oest, nord i sud, hi ha restes de diferents estructures. Història Es coneixen poques dades de la Torrota, ja que bona part de la documentació conservada fa referència als senyors del castell de Vacarisses. Aquest podria haver estat situat al centre del poble, al turó on hi ha l'actual castell, tot i que alguns autors el vinculen amb la Torrota. Amb motiu del projecte de restauració de la torre endegat per l'Ajuntament, l'any 1999 es va portar a terme una intervenció arqueològica centrada a l'interior d'aquesta. Les dades estretes de l'excavació no van permetre situar la torre en un moment cronològic concret, tot i que per les seves característiques es pot situar als segles X-XI, datació que coincidiria amb les primeres mencions al castell de Vacarisses. Les intervencions portades a terme tant a la Torrota com al castell situat al poble, però, no han pogut determinar quin era el primitiu emplaçament del castell de Vacarisses al qual es refereix la documentació. Vegeu també La torrota de l'Obac, a Terrassa. Referències Enllaços externs «La Torrota». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Lo Mas Nou de Santa Pau

Lo Mas Nou de Santa Pau és una obra del municipi d'Arnes (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Estem davant un conjunt d'edificacions d'ús agrícola, format principalment per una edificació coberta teula àrab a dos aiguavessos, i una altra, adossada a una sola vessant. L'edificació principal -el mas- és més alt, amb planta baixa, primera i golfa. Té les obertures desordenades i bastant petites, façana de paredat acabat amb estesa de morter de calç. Originàriament s'usaven les parts baixes com a magatzems i per al bestiar i les plantes superiors, per habitatge dels pagesos o masovers. La façana principal i l'accés el té al migdia, resguardant-se del fort vent que bufa a la zona en certes èpoques de l'any. Adossat a aquest nucli hi ha una altra construcció, a una sola vessant de teula àrab, amb murs de pedra seca, que presenta una més gran simplicitat. Història Aquesta mas, com d'altres a la zona està situat al voltant d'un aqüífer, en aquest cas del riu dels Estrets. Prop d'aquest mas, a mig camí del mas de la llosa hi ha el mas antic de Santa Pau. Situat entre Arnes i Horta, té dos possibles accessos: un des d'Arnes i l'altre des d'una bifurcació a la dreta partint del camí que va al mas de la Franqueta. Referències