NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Eugènia d'Ainet de Cardós

Santa Eugènia d'Ainet de Cardós és l'església del poble d'Ainet de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme del mateix nom. És una església del segle xviii, situada en el sector meridional del poble. És sufragània de la parròquia de Sant Romà d'Anàs. És una església gran, d'una sola nau, amb un campanar quadrat amb els cantells arrodonits, coronada per una teulada en piràmide, característica de les zones de muntanya. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Enllaços externs Santa Eugènia d'Ainet de Cardós en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Eulàlia d'Argençola

Santa Eulàlia d'Argençola és una església d'origen romànic del veïnat d'Argençola, al terme de Castellnou de Bages, al Bages. Està situada a la vall de la riera de Tordell dins l'antiga demarcació del castell d'Argençola, antic castell molt poc documentat. Coneguda com a parròquia des del segle x, fou agregada més tard a la de Sant Cugat del Racó i finalment convertida en tinença de Castellnou. L'actual església data del segle xviii (1787) i és parròquia sufragània de la parròquia de Sant Andreu de Castellnou. Referències
Santa Eulàlia de Timoneda

Santa Eulàlia de Timoneda és l'església romànica de Timoneda, entitat de població del municipi de Lladurs, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació Timoneda i la seva església es troben a la part central nord del terme de Lladurs, sobre una collada, a la carena de la Serra de la Móra. Al nord té l'obaga que cau bruscament als fondals de la Riera de Canalda i al sud s'estenen, en suau pendent, els boscos i rases de la solana del Torrent de Riart. El cementiri i l'antiga rectoria, adossada a ponent de l'església, complementen el conjunt de l'antiga parròquia. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt, en direcció oest, del km. 12,7 de la LV-4241 de Solsona a Sant Llorenç de Morunys (42° 5′ 17″ N, 1° 30′ 53″ E), poc abans de la masia de la Salada. La carretera passa per Timoneda als 4,7 km, i als 7,8 km. enllaça amb la LV-4011 de Solsona a Cambrils (42° 4′ 13″ N, 1° 26′ 54″ E). Descripció Es tracta d'una construcció d'origen romànic, que ha sofert múltiples modificacions i ampliacions posteriors. L'edifici és d'una nau i absis quadrat cobert amb volta de canó amb una capella, a banda i banda, i la sagristia al costat de tramuntana. Hi ha una porta adovellada d'arc de mig punt al costat de migjorn, de l'any 1623, i la porta actual al frontis. No hi resta cap finestra romànica. Adossat al costat nord de l'església, hi ha el campanar quadrat de 2,15 x 3,40 metres, que és l'element més ben conservat de la construcció primitiva. Es tracta d'una torre de tres nivells d'obertures: el primer amb obertura allargassada d'una sola esqueixada, el segon amb finestres geminades amb columna cilíndrica i capitell mensuliforme decorat i l'últim, d'època moderna, amb obertura d'arc de mig punt. La coberta és a quatre vessants. Notícies històriques Església documentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell l'any 839, però d'aquesta època no en resta res. L'any 1131 fou cedida a la de Santa Maria de Solsona pel bisbe d'Urgell, Pere Berenguer. Referències Enllaços externs Santa Eulàlia de Timoneda, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Santa Eulàlia d'Unha

Santa Eulàlia d'Unha és l'església parroquial de la població d'Unha (Naut Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fou bastida dalt d'un turó, on s'agrupen les edificacions que formen al costat del clos del cementiri. Descripció És un edifici romànic, de planta basilical trapezoïdal. És de tres naus desiguals, separades per arcs formers que descansen sobre columnes, i coberta amb volta de canó la central, i de quart de cercle les laterals. Totes les voltes són reforçades per arcs torals. Dels tres absis, decorats exteriorment amb arcuacions cegues i faixes llombardes sota fris de dents de serra, el central és més profund i mostra un ample espai presbiteral. Tots tres absis presenten obertures de doble esqueixada. El mur de migjorn està recorregut per una sèrie de permòdols amb decoració de caps d'animals. Hi ha també el portal que és molt senzill, format per un arc de mig punt dovellat. Al capdamunt hi ha un carreu amb el relleu d'un crismó. A ponent s'alça el campanar bastit el 1775, de planta quadrada que esdevé octogonal, té un curiós acabament de tipus orientalitzant, molt diferent dels de la resta de la Vall. Al mur de llevant s'alça un campanar d'espadanya. A l'interior guarda un altar barroc (1736) de Santa Eulàlia de Mèrida a l'absis major i dos més, també barrocs (segle xviii) a les absidioles, un de la Verge del Roser i l'altre de la Crucifixió de Jesús. Prop de la porta hi ha una pica beneitera decorada d'època romànica sobre un peu de pedra. Té una pica baptismal de vas cilíndric (99 cm- 79 cm de diàmetre) i peu curt (38 cm) en proporció a la peça superior; aquest presenta semiesferes a la seva superfície. Aquestes semiesferes també es representen a les piques de Vielha i Montcorbau. La part superior, corresponent al recipient, presenta ornamentació en baix relleu de motius geomètrics en ziga-zagues, aspes i quadrats. També hi ha una creu com a únic element decoratiu de referència religiosa. Es conserva una altra pica baptismal per immersió de format rectangular-prismàtic i utilitzada posteriorment com a recipient per l'oli; és possible que originàriament hagués estat un sarcòfag. A la superfície de la cara longitudinal si pot observar una àmplia gamma iconogràfica del que es pot interpretar com a art popular aranès, on comparteixen espai símbols cèltics i precristians amb d'altres purament cristians. Així s'hi representen elements geomètrics (ondulacions, cercles, aspes...) estampats en baix relleu i sense cap mena de projecció compositiva; situada més o menys al centre de la composició hi ha esculpida una creu llatina. Presenta un peu cilíndric de 67 cm de diàmetre amb semiesferes esculpides i un vas decorat en baix relleu representant el símbol estel·lar de quatre puntes envoltats per una cinta ondulada que dona la volta tot el diàmetre de la pica. També es pot veure un tenant decorat que suporta l'ara d'altar. Referències
Santa Eulàlia de Banyeres

Santa Eulàlia de Banyeres és una església de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església és col·locada damunt d'un petit terraplè al qual s'accedeix mitjançant una doble escalinata que mena a una petita placeta on hi ha la façana principal. Aquesta presenta tres petites rosasses a la part superior i una de gran a la part central, sota la qual hi la porta d'entrada. Aquesta es compon d'una arquivolta d'arcs de mig punt, emmarcada per dues primes columnes adossades a la paret i que s'uneixen mitjançant un travesser a la part superior. Dins l'espai que hi ha entre el travesser i l'arquivolta hi ha l'escut del poble. A la façana hi destaquen tres gàrgoles. Les cobertes són a dos vessants. Al costat dret de l'edifici hi ha el campanar, de torre rectangular, amb dos cossos separats per una cornisa. El superior presenta unes finestres de mig punt que contenen les campanes. El de baix té el rellotge. La torre és rematada per merlets. L'interior, d'una sola nau amb capelles laterals, és de dimensions reduïdes. L'absis és poligonal, amb sobrealçat posterior que presenta finestra gòtica original amb calats i gàrgoles. A l'altar major hi ha la talla de Santa Eulàlia, realitzada al segle XX per Camps i Aman. Història L'església, dedicada a Santa Eulàlia fou construïda en substitució de l'antiga, que probablement no era situada en aquest indret. Segons una data que hi ha en la part alta d'una columna propera al creuer, l'església es construí en el 1684, encara que en "La Gran Geografia Comarcal de Catalunya" es menciona la data de 1780. L'anterior església, de la mateixa advocació, era situada vora el Castell de Banyeres, segons diu un document del 1054, en el qual Mir Llop Sanç signà el seu testament sobre l'altar de Santa Eulàlia. En el 1279 l'església era bastant important, ja que segons els delmes atorgats a la Santa Seu, l'església esmentada (75 sous) avantatjava la de l'Arboç (50 sous), la de Castellet (60 sous) i la de la Bisbal (57 sous). L'any 1894 es beneí la Capella del Santíssim, propera a la porta d'entrada. En el 1964 es reconstruí la part superior del campanar. Referències Enllaços externs «Església Parroquial de Santa Eulàlia». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Eulàlia de Berga

Santa Eulàlia de Berga és una església de Berga protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església és de planta basilical de tres crugies coberta a dues aigües. El parament exterior és de pedra perfectament escairada deixada a la vista. L'exterior és força senzill, amb falses pilastres adossades al mur per trencar la monotonia i un entaulament sobre la portada de llinda, als peus de la nau. Sobre seu hi ha un nínxol avui buit i sobre seu encara, a manera de remat, un òcul de grans dimensions. S'hi accedeix per una escalinata, ja que aquest és un punt del municipi amb força desnivell. L'interior és d'una sola nau flanquejada per capelles laterals comunicades entre si, la coberta és una volta de creueria amb llunetes i a la zona del creuer, una cúpula. El presbiteri és rectangular i l'entrada està a ponent. Hi ha un orgue de teclat de «finestra» que forma un sol moble amb tot el conjunt de l'orgue. Les flautes o tubs, ajustats damunt el salmer, són de metall i amb llengüeteria de façana horitzontal. Història L'església parroquial en un principi estava situada al castell, però fou destruïda el 1655 pels francesos. Aleshores es construí l'actual edifici que ocupà l'espai de l'antiga església romànica de Sant Pere de Cohorts. Per això la parroquial de Berga es coneix també amb el nom de Sant Pere. L'església fou construïda el 16/01/1686 pel mestre d'obres Josep Moratí i Pujol (1654-1694) de Vic amb la col·laboració del carmelità fra Josep de la Concepció (Valls, 1626 – Nules, 1690). L'orgue, renaixentista, és de finals del segle xvii (1676–1696) i molt semblant al de Sant Llorenç de Morunys. Correspon a les obres iniciades a Sant Pere de Cohorts (actual Santa Eulàlia) en fer funcions d'església parroquial de Berga des de l'any 1604, quan els berguedans començaren a utilitzar l'església de Sant Pere i a abandonar el culte a l'església del castell. El primer orgue de la parròquia de Berga és documentat l'any 1680, però a finals del segle xvii es dotà a l'església d'un de nou que fou cremat l'any 1873 durant la tercera guerra carlina. L'orgue actual fou realitzat pel mestre orguener Francesco Feppati d'origen italià però resident a Barcelona l'any 1896. L'any 1989 fou totalment restaurat pel mestre orguener Gerhard Grenzing. Referències
Iglesia de Santa Eulalia (Berga)

La Iglesia Parroquial de Santa Eulalia es una iglesia en España situada en Berga (Bergadá), en la provincia de Barcelona. Está protegida como Bien Cultural de Interés Local. Descripción La iglesia es de planta basilical de tres crujías cubierta a dos aguas. El paramento exterior es de piedra perfectamente escuadrada dejada a la vista. El exterior es bastante sencillo, con falsas pilastras adosadas al muro para romper la monotonía y un entablamento sobre la puerta adintelada, a los pies de la nave. Sobre ella hay un nicho hoy vacío y encima de él, a modo de remate, un óculo de grandes dimensiones. Se accede por una escalinata, ya que su enclave está en un punto del municipio con bastante desnivel.​ El interior es de una única nave flanqueada por capillas laterales comunicadas entre sí, la cubierta es una bóveda de crucería con lunetos y en la zona del crucero, una cúpula. El presbiterio es rectangular y la entrada está a poniente.​ Hay un órgano de teclado de "ventana" que forma un solo mueble con todo el conjunto del órgano. Las flautas o tubos, ajustados sobre el salmer, son de metal y con lengüetería de fachada horizontal.​ Historia La iglesia parroquial, en un principio, estaba situada en el castillo pero fue destruida en 1655 por los franceses. Entonces se construyó el actual edificio que ocupó el espacio de la antigua iglesia románica de San Pedro de Cohorts. Por eso la parroquial de Berga se conoce también con el nombre de «San Pedro». Fue construida el 16 de enero de 1686, por el maestro de obras José Moratí i Pujol (1654-1694) de Vich, con la colaboración del carmelita Fray José de la Concepción (Valls, 1626- Nules, 1690).​ El órgano, renacentista, es de finales del siglo XVII (1676-1696) y muy similar al de San Lorenzo de Morunys. Este órgano corresponde a las obras iniciadas en San Pedro de Cohorts (actual Santa Eulalia) cuando hizo las funciones de iglesia parroquial de Berga desde el año 1604, cuando los bergadanes empezaron a utilizar la iglesia de San Pedro y a abandonar el culto de la iglesia del castillo.​ El primer órgano de la parroquia de Berga está documentado en 1680, pero a finales del siglo XVII se dotó a la iglesia de uno nuevo que fue quemado en 1873 durante la tercera guerra carlista. El órgano actual fue realizado por el maestro organero Francesco Feppati de origen italiano y residente en Barcelona en 1896. En 1989 fue totalmente restaurado por el maestro organero Gerhard Grenzing.​ Referencias
Santa Eulàlia de Can Serra

Santa Eulàlia de Can Serra és la capella particular romànica de Can Serra, del poble de Lladorre, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada un quilòmetre a migdia de Lladorre, al sud-est de Casa Serra i al nord-est del Càmping Serra. És a l'esquerra de la Noguera Pallaresa. Descripció Petita capella de planta rectangular, amb presbiteri que té volta de canó i absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera, a l'est. En la façana oest s'aixeca una espadanya d'una sola obertura d'arc de mig punt, per sota de l'espadanya corre u fris amb "opus spicatum". La porta s'obre en el lateral de migdia; i es tracta d'una portada amb arc de mig punt, construïda per grosses i ben escairades dovelles de pedra granítica molt blanca, formant una arquivolta externa que descansa sobre impostes decorades en la part inferior per semiesferes en alt relleu. A l'entrada de l'església existeix el petit cementiri particular del "manso", formant un recinte tancat, la porta del qual és de ferradura. La capella forma part d'un antic "manso" d'època visigòtica del qual és la continuació de l'actual masia de Can Serra a la qual pertany l'església. En el segle xi fou reformada i s'hi afegí l'absis i la portada. A sobre de l'altar ocupant tot el frontal de l'absis, trobem un retaule de Santa Eulàlia de Can Serra del segle xvii d'estil renaixentista. Història El lloc de Serra, igual que els altres pobles de la Vall de Cardós, figura en l'acta de consagració de l'església de Sant Martí de Cardós o del Pui, del 1146, amb una contribució anual de mig modí de cereal, segons el capbreu de la cambreria del monestir de Gerri redactat vers l'any 1338, aquest hi tenia un mas i terres. També la comarca de Susterris, segons el capbreu del 1378, hi tenia possessions. La jurisdicció era dels comtes de Pallars, i a partir del final del segle xv, passà als ducs de Cardona. L'any 1314 Santa Eulàlia de Serra gaudia de la categoria d'església parroquial per contra, en una relació d'esglésies i beneficis de l'oficialat de Cardós, i no s'esmenta enlloc la rectoria de Santa Eulàlia. En la visita pastoral del 1738, consta com a sufragània de Lleret. En el plan parroquial ... del 1904, la capella particular de Santa Eulàlia fou segregada de Lleret i integrada a la parròquia de Lladorre. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Lladorre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Eulàlia de Can Serra en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Eulàlia de Cruïlles

Santa Eulàlia de Cruïlles és una església del segle xvii situada a la vila de Cruïlles, al municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de dimensions grans, d'una nau amb capelles laterals i absis semicircular en la qual s'hi combinen elements d'un barroc classicitzant (frontis) amb les restants estructures que corresponen a la perduració molt tardana de formes romànico-gòtiques dins l'arquitectura religiosa popular del país. Al frontis hi ha una portada amb llinda motllurada en la qual hi ha una creu d'aspa (referència al martiri de la patrona) i la data 1754; al damunt una fornícula ara sense imatge i més amunt un rosetó. La nau és coberta amb volta apuntada i seguida; l'arc presbiteral és de punt rodó i l'absis es cobreix amb quart d'esfera. Les capelles laterals (tres per costat) tenen voltes rebaixades. Tot l'interior i la façana són arrebossats. A l'absis hi ha una finestra de doble biaix, però desplaçada al sud La construcció és de grans rebles i pedres desbastades. Al nord-oest es dreça un alt campanar quadrat amb arcades apuntades, construït amb carreuada, de calcària. Història Aquesta església ja existia l'any 1035, ja que s'esmenta en el testament, d'aquesta data, de Gilabert que és el, molt probable, primer antecessor conegut del llinatge feudal dels Cruïlles -Cruïlles de Peratallada a partir de la meitat del segle xiii- que foren senyors i prengueren el nom d'aquest lloc. L'església de "Sancte Eulalie de Crudilias" fou consagrada l'any 1062 pel bisbe de Girona Berenguer Guifre. L'any 1144, en temps del bisbe Berenguer de Lers, passà a dependre del proper monestir benedictí de Sant Miquel de Cruïlles. Al Museu d'Art de Girona, a la sala 8, de pintura gòtica, s'hi exposa el retaule de Sant Bartomeu -pintura sobre taula- del segle xv, procedent de la parroquial de Santa Eulàlia de Cruïlles. Referències
Santa Eulàlia de les Anoves

Santa Eulàlia de les Anoves és una església romànica del municipi d'Oliana protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós d'una sola nau amb absis semicircular alterat per una construcció posterior adossada. Els murs són de pedres irregulars sense escairar. Pel canvi de materials, s'observa que en algun moment el mur perimetral de l'església fou elevat. L'església està coberta amb volta de canó, que arrenca d'una imposta bisellada que s'estén al llarg dels murs perimetrals. Tot i que l'absis originalment era semicircular, avui és rectangular degut a un afegit posterior. La porta- situada al sud- té tres arcs en degradació amb les arquivoltes llises, sense motllures. Sobre la paret de ponent s'eleva un campanar d'espadanya de dos ulls. Història El lloc de les Anoves és citat en un document referent a una donació de terres de l'any 972, així com l'any 1036. La parròquia de "Lezonovas" és esmentada en el document de l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. La seva senyoria corresponia al capítol. De l'església de Santa Eulàlia sabem que al segle xviii tenia com a sufragànies les esglésies de Sant Joan de les Anoves i Santa Eugènia de la Mora Condal. Des de mitjans del segle xix passà a dependre de la parròquia d'Oliana. Referències
Santa Eulàlia de Palau

Santa Eulàlia de Palau és una església romànica de Palau de Santa Eulàlia (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada al centre del poble, envoltada en l'actualitat per altres construccions. És un temple d'una sola nau amb volta apuntada i un arc toral, capçalera plana amb dues finestres de mig punt d'una esqueixada, i coberta de teula a dues vessants. La porta d'accés és a la façana principal, a la qual s'accedeix a través de tres graons, és d'arc de mig punt, amb grans dovelles de pedra i un guardapols molt erosionat a la part exterior. Un òcul situat al centre del parament substitueix la primitiva finestra. Al mur lateral de migdia hi ha un contrafort i una part atalussada. El mur nord té afegides altres construccions posteriors. El parament de l'església és de carreus ben escairats i disposat en filades horitzontals, llevat de la part a l'angle nord-oest de l'edifici. El campanar és de base quadrada i té arcs de mig punt i coberta de pavelló. A l'interior hi ha una pica baptismal romànica que té un fris d'arcs cecs a la part superior. Història L'església de Santa Eulàlia és la parròquia de tot el terme municipal de Palau de Santa Eulàlia. Figura com a parroquial en diferents nomenclàtors diocesans des del segle xiv. És una construcció de finals de l'etapa romànica, bastida aproximadament durant els segles XIII-XIV, seguint la tipologia cistercenca. L'obra de fortificació que es va fer al damunt del temple data dels segles xvii-xviii, i la sagristia i el campanar són del segle xviii (en una finestra de la sagristia apareix la data del 1746, i el campanar la del 1757). Referències
Santa Eulàlia de Palau Borrell

Santa Eulàlia de Palau Borrell és un edifici religiós del municipi de Viladamat (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins del petit nucli de masos que conformen Palau Borrell, a ponent del municipi de Viladamat al qual pertany. L'església es troba adossada a ponent del mas del Batlle, del que forma part. Petita església d'una sola nau i planta rectangular amb absis de planta trapezoïdal capçat a llevant. La nau està coberta amb una volta de canó bastida amb maons disposats a pla, fruit d'una reforma moderna, mentre que l'absis presenta volta apuntada, està separat de la nau per un envà i dos graons li donen accés. L'arc triomfal és d'arc de mig punt, bastit amb grans dovelles de pedra. El nivell del terra interior es troba rebaixat respecte al del carrer, i els murs estan arrebossats i emblanquinats. Al fons de l'absis hi ha una finestra d'arc de mig punt atrompetada, no visible exteriorment. La façana principal presenta una portalada d'arc de mig punt adovellada, desplaçada a l'extrem sud de la façana. Per la banda interior, l'arc de la porta és rebaixat i bastit amb pedra. A la part superior de la façana hi ha un campanar format per dues pilastres sense arc, amb una petita campana. L'aparell és de còdols i pedra desbastada col·locats en filades seguides. A les cantonades hi ha pedres escairades. Als voltants de la porta actual hi ha restes d'una altra obertura més antiga. Història L'any 1149, en una donació de terres feta per Girberga al monestir de Sant Miquel de Fluvià, surt esmentada l'església de Santa Eulàlia "in locum vocatum collo Palacii" al comtat d'Empúries. Durant el segle xvi, la Pia Almoina de Girona tenia drets sobre aquesta possessió del monestir. El paborde de la Pia Almoina era considerat senyor alodial del lloc. L'any 1780, en la signatura d'una concòrdia entre el monestir de Sant Pere de Galligants (agregat a la de Sant Miquel de Fluvià) i el notari Salvador Casals de l'Armentera, sabem que aquest personatge és el possessor del mas del Batlle i de la batllia del monestir. L'església s'utilitza de magatzem i forma part de la propietat del mas del Batlle. Referències
Santa Eulàlia de Pi

Santa Eulàlia de Pi és l'església parroquial de Pi, Bellver de Cerdanya (Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església construïda amb pedra, d'una nau capella laterals. Té una volta de canó apuntada amb llanterna. De la primitiva construcció en resten els murs laterals i la porta sud, no visible exteriorment. Té un reracor de fusta i una portalada allindada als peus amb la data de 1775, i amb òcul superior, orientat a ponent. També té una torre campanar de secció quadrada d'important dimensió amb relació a l'església construïda amb pedra. Història L'església, d'origen altmedieval, fou objecte de diverses transformacions al llarg dels segles, principalment en el segle xviii, quan s'amplià notòriament fent desaparèixer l'absis. De la primitiva construcció en resten els murs laterals i la torre. D'aquesta parròquia en depenien els pobles de Cortariu i Nèfol. Referències