Castell del Montmell

El Castell del Montmell era una fortalesa del municipi homònim (Baix Penedès), les ruïnes de la qual estan declarades bé cultural d'interès nacional. Es troba en un dels cims de la serra del Montmell, a uns 780 m sobre el nivell del mar, sobre l'església romànica de Sant Miquel. A redós del castell i de l'església es formà un petit nucli de poblament, que el 1960 restava reduït a unes 10 cases, actualment totes deshabitades i malmeses. Història La comarca del Penedès va viure tot el segle ix sota la dominació i les expedicions dels moros i els francs, i a conseqüència d'això es va despoblar. Borrell II avançà les fronteres cristianes fins a Montmell, ajudat pel bisbe Vives de Barcelona, el qual va obtenir en recompensa aquest feu. El 17 d'abril del 974, el mateix bisbe, amb el consentiment dels canonges de la Seu, del comte Borrell II i de la plebs, concedí una carta de població i franquícies als repobladors del castell de Montmell (Monte Macellum). Sembla, però, que la població no aconseguí consolidar-se fins a la fi del segle xi, quan la frontera ja s'havia traslladat al Gaià. Al segle xi, el castell i el terme de Montmell foren infeudats pel bisbe de Barcelona als Banyeres, que els posseïren durant els segles xii i xiii, cedint la custòdia o castlania de la fortalesa a d’altres nobles. Així, el 1090 Pere Mir de Banyeres i la seva muller Guisla cediren en comanda del castell de Montmell a Erimbal Ramon de Montfort. El 1150, Pere Ponç de Banyeres va encomanar el castell a Berenguer de Santa Eulàlia, donant-luels departaments de la fortalesa, la meitat dels plets i d'altres drets, com el mas d'Avellana de la Joncosa, juntament amb un parell de bous, vinyes i horts. El 1205, Berenguer de Montfar i la seva muller van vendre llurs drets sobre el terme per 1.440 sous a la Seu de Barcelona, i el 1210, el bisbe Pere de Cirac encomanava el castell i el terme de Montmell a Guerau de Palamós. El 1332, n'era castlà Guillem d'Aiguaviva, i durant la guerra contra Joan II, el castell fou escenari de diverses lluites. Després de la Guerra de Successió, hi hagué una guarnició de Guàrdies Valones (1715-1720). La senyoria de Montmell va continuar en possessió de la mensa episcopal fins a la Desamortització de Madoz (1855). Descripció Estava format per una torre de planta rectangular i un recinte, dins el qual hi havia diverses sales i una cambra coberta amb una volta. La torre, situada a l'extrem nord-oest del recinte i de la qual es conserva sobretot la part meridional, de 5 m × 2,5 m, amb uns murs d'aproximadament 1 m de gruix. A uns 3,5 m del terra actual, hi ha un relleix al mur d'uns 25 cm, que deu correspondre al trespol d'un compartiment inferior. Al mur de ponent s'endevina el muntant d'una porta, a uns 1,80 cm de l'angle sud-oest. Actualment té una alçada de més de 7 m, però segurament, tenia diversos trespols i feia més de 10 m. La torre és feta amb pedres força irregulars, però arrenglerades, emntere que els carreus dels angles són més escairats. Al muntant de la porta, hi ha alguna pedra de color rogenc, igual que a l'absis de l’església de Sant Miquel. Al mur sud, el més ben conservat, hi ha nombrosos forats o traus a la cara exterior, separats uns 90 cm i destinats a suportar les bastides durant la construcció. El recinte, que ocupa una bona part de la superfície del cim del turó, té una planta lleugerament trapezoidal. El costat nord té una longitud de 21,3 m i el sud de 15,2 m; el costat est fa 18,7 m, i l'oest uns 15 m; els murs tenen un gruix d'uns 80 o 90 cm. L'angle sud-oest és arrodonit; al sud de la torre, hi ha una cambra orientada de sud a nord, de 2,25 m × 5,2 m i menys de 3 m d'alçada, fet amb carreus treballat d'uns 30 cm × 30 cm i cobert amb una volta, que sembla una cisterna. A l'est d'aquesta cambra, la muralla no és recta, sinó que forma un angle cap a l'exterior, de tal manera que resta un espai massís amb una amplada que arriba als 3,9 m. A l'interior de l'angle sud-oest hi havia una nau de planta trapezial, que té una amplada de 4,4 m a la part central (on encara s'endevina l'arrencada d'un arc) i una longitud de 8,5 m. Entre aquesta sala i la cambra de la volta encara hi havia, segurament, una altra sala d'uns 6,25 m d'ample; en una de les parets s'observa l'inici d'una altra arcada. Església romànica de Sant Miquel del Montmell La parròquia del Montmell és documentada per primer cop el 1279, i el 1379 tenia un altar dedicat a Santa Maria i un altre a sant Pere. El 1598, el culte va ser traslladat al nou temple de Sant Miquel, més avall de la muntanya. El 1953 fou restaurada gràcies a mossèn Daniel Canals, fill de Montmell, i del barceloní S. Trias, sota la direcció de l'arquitecte J. Brugal i Fortuny. Es tracta d'una església de nau única, allargada cap a ponent, i ampliada al nord per una nau parcialment excavada en la roca, amb la qual es relaciona a través de dos arcs formers de mig punt, que obren el mur nord del temple original. Aquest és cobert amb volta de canó, on és visible l'empremta de l'encofrat de canyes emprat en la seva construcció, i reforçada per un arc toral, suportat per una pilastra adossada al mur al costat sud, mentre que al nord la pilastra ha estat substituïda per una mènsula. Al mur sud, la volta és suportada per un arc former desgruixat. La capçalera original és formada per un absis semicircular, obert a la nau per un arc presbiteral, mentre que l'ampliació cap al nord té una testera plana. Exteriorment, l'absis és ornamentat per un fris d'arcuacions llombardes, en sèries de dues entre lesenes, formant quatre plafons, als centrals dels quals s'obren dues finestres de doble esqueixada. Al mur sud de la nau hi ha altres dues finestres, mentre que al mur de ponent i a la testera de llevant de l'ampliació hi ha dues finestres més, totes d'una sola esqueixada. La porta actual s'obre al mur sud, en el sector corresponent a l'ampliació, mentre l'original, paredada, es trobava prop de l'angle sud-oest. El temple és construït amb un aparell de carreus de gres rogenc, especialment al sector de llevant, alternant amb pedra calcària local, disposats molt ordenadament en filades irregulars, seguint les fórmules constructives i ornamentals de l'arquitectura llombarda. Referències