NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Nostra Senyora de l’Esperança de s’Agaró

Die Kirche Nostra Senyora de l’Esperança de s’Agaró (Unsere Liebe Frau der Hoffnung) ist eine römisch-katholische Kirche, die in Katalonien den Denkmalstatus „bé cultural d’interès local“ (BCIL, geschütztes Denkmal und Kulturgut von lokalem Interesse) hält. Sie wurde nach Plänen des Architekten Rafael Masó durch seinen Nachfolger Francesc Folguera in den Jahren 1941 und 1942 errichtet. Die Kirche wurde am 16. Juli 1942 zu Ehren von Esperança Bru, der Witwe des Architekten Rafael Masó, auf den Namen „Nostra Senyora de l’Esperança“ („Jungfrau der Hoffnung“) geweiht. Die Kirche gehört in das Ensemble noucentistischer Gebäude der durch den katalanischen Industriellen Josep Ensesa i Gubert (1892–1981) begründeten Wohn- und Feriensiedlung s’Agaró (Gesamtgemeinde Castell d’Aro, Platja d’Aro i s’Agaró, Baix Empordà, Costa Brava). Sie liegt auf der höchsten Erhebung der Siedlungsanlage, von der man eine weites Panorama über die Gartenanlagen und das vorliegende Meer hat. Beschreibung Es handelt sich um eine architektonisch fein gegliederte, neoklassizistische Kirche, die sich an die Tradition der Einsiedeleien und Seemannsklöster anlehnt und gleichzeitig dem vorherrschenden noucentistischen Architekturstil von s’Agaró Tribut zollt. Zudem integrierte der Architekt Francesc Folguera auf der Südseite Arkaden des Kreuzganges aus dem gotischen Kloster Sant Francesc in Girona, sowie mehrere Portale und zwei gotische Gräber – ein Grabstein von Bernat Guillem de Foixà († 1362) und ein Sarkophag von Guillem de Foixà († 1459) und seinem Sohn Fra Alemany († 1476) – aus der Kapelle der Burganlage in Foixà. Äußerlich besticht die Kirche durch das Spiel der verschiedenen Baukörper mit ihren Vor- und Rücksprüngen sowie durch den Kontrast der weißen Wand- mit den roten Dachflächen. Der Zugang zur Kirche erfolgt über eine von Zypressen gesäumte Treppe. Die Kirchenfassade besticht durch ihre schlichte Eleganz. Sie weist trotz ihrer neoklassizistischen Anlage Elemente des mediterranen Noucentisme auf. Sie wird von einem ornamentalen Steinrahmen dominiert, der die mit Voluten und floralen Elementen verzierte Tür, eine leere Nische und ein rundes Rosettenfenster mit Pflanzenmotiven umfasst. Der obere Teil des dreieckigen Giebels schließt mit einer zweistöckigen Glockenwand ab. An der Fassade erinnert eine Gedenkplatte mit einer Inschrift daran, dass die Kirche von Josep Ensesa i Gubert (1892–1980) initiiert und am 16. Juli 1942 geweiht wurde. Im Inneren der Kirche befinden sich Wandmalereien des Landschaftsmalers Joan Colom i Augustí, der selbst in s'Agaró ein Haus besaß und mit der Familie Ensesa befreundet war. Weblinks Gencat (Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya): Nostra Senyora de l’Esperança. Abgerufen am 20. Dezember 2025 (katalanisch). Pobles de Catalunya: Església de Nostra Senyora de l'Esperança. Abgerufen am 20. Dezember 2025 (katalanisch). Einzelnachweise
Palau Abacial (Sant Joan de les Abadesses)

El Palau Abacial és un edifici gòtic proper al clos monàstic de Sant Joan de les Abadesses. L'abril de 2013 fou declarat bé cultural d'interès nacional. L'edifici fou bastit el segle xiv i renovat per l'abat Arnau de Vilalba (1393-1427). Té un petit claustre amb capitells molt toscs al pis inferior i unes amples porxades al pis superior. Actualment estatja els jutjats municipals, i ha estat parcialment restaurat en fases diferents de l'any 1970 ençà. Edifici Està ubicat a la plaça de l'Abadia, a ponent del nucli medieval de la vila de Sant Joan de les Abadesses, tocant al Monestir de Sant Joan de les Abadesses i la Torre Rodona. El Palau Abacial és un edifici gòtic exempt i proper a l'edifici del monestir, que va ser construït per l'abat Pere Soler (1203-1217) i renovat per l'abat Arnau de Vilalba (1393-1427). Format per tres naus, té un petit claustre amb capitells toscs al pis inferior i unes porxades amples al pis superior. L'edifici és un dels exemples singulars de l'arquitectura del gòtic català dels segles XIII-XIV, tant per la tipologia de la planta i la volumetria, com per la seva evolució constructiva, cronològica i funcional i pels seus valors històrics singulars i excepcionals. Usos Actualment s'hi ubica l'oficia de turisme, el Centre d'Interpretació del Mite del Comte i diversos espais polivalents així com el Cafè l'Abadia. Referències
Palacio Falguera

El palacio Falguera (en catalán: Palau Falguera) es un edificio situado en medio de una zona de jardines, en San Feliú de Llobregat, en la comarca del Bajo Llobregat. Está dentro del área metropolitana de Barcelona. Historia y descripción El Palacio Falguera y sus jardines datan del siglo XVII, cuando Jaume Falguera construyó un gran palacio, con unos jardines que llegaban hasta el río Llobregat. Algunas fuentes históricas mencionan la estancia en el "Palau Falguera" del rey Felipe V, a principios del siglo XVIII. Hasta el año 1988, este conjunto histórico fue propiedad del marqués de Castellbell, José Luis de Vilallonga, quien lo había heredado de su padre, descendiente de Jaime Falguera. En 1995 la finca, que actualmente la forman un palacio de 4000 m² y los jardines que la rodean, la adquirió el Ayuntamiento de San Feliú de Llobregat y rehabilitó el palacio.​ La Associació Amics de les Roses de Sant Feliu de Llobregat se constituyó el 23 de abril de 2003 en la sede del Palau Falguera y en el mes de mayo, coincidiendo con la celebración de la XLV Exposición Nacional de Rosas se dio a conocer como entidad plural y abierta a todas las personas que estiman las rosas. Actualmente, estos jardines, que tienen una extensión de 1,5 hectáreas, son un parque público, y el Palacio acoge diversos servicios municipales y desde el año 2006 es la sede de la Exposición Nacional de Rosas de San Feliú de Llobregat, uniendo así dos de los símbolos más emblemáticos y representativos de San Feliú de Llobregat (el palacio y las rosas).​ Detalles ornamentales del palacio Estatuas en la fuente y los jardines Véase también Arte público de Barcelona Parques y jardines de Barcelona Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Bibliografía AA.VV.: Art de Catalunya, Edicions L'isard, Barcelona, 1998, ISBN 84-921314-5-4. AA.VV.: Història de l'art català, Edicions 62, Barcelona, 2005, ISBN 84-297-1997-0. Manuel García Martín: Estatuària pública de Barcelona, Catalana de Gas y Electricidad S.A., Barcelona, 1985, ISBN 84-398-2323-1. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio Falguera. Turismebaixllobregat.com Palacios y jardines en los alrededores de Barcelona.
Palau Reial de Montblanc

El Palau Reial és un edifici de Montblanc (Conca de Barberà), al carrer Guillem de Llordat, 7, d'estil gòtic amb façana de carreus de pedra treballada. És un dels molts edificis militars, religiosos i civils que es bastiren al segle xiii i la primera meitat del segle xiv a la vila. Popularment es creu que feia les funcions de palau i seu reial dels monarques catalans dins del clos emmurallat. A la darreria de l'edat mitjana, el palau passà al llinatge dels Llordat. Actualment la façana està molt desfigurada per diverses reformes que van malmetre la distribució interior i els finestrals de la planta principal, ara amb balcons. A més, el seu perímetre original va ser canviat. Amb tot, encara ara s'hi poden observar les restes de diversos finestrals gòtics, d'un finestral gòtic tripartit i, just a sota, una finestra que recorda la decoració de les capelles barroques, i restes de grans arcades que devien ser els antics portals. Bibliografia Badia i Batalla, Francesc. Guia turística de Montblanc. 2ª ed.. Montblanc: Impremta Requesens, 1995. Porta i Balanyà, Josep Maria. Montblanc. Valls: Cossetània edicions, 2000.
Palau de Congressos de Catalunya

El Palau de Congressos de Catalunya és un centre de convencions situat a l'Avinguda Diagonal, 661-671 de Barcelona. Història i descripció Va ser el primer palau de congressos d'iniciativa privada de Barcelona, promogut per Barcelona Project's, empresa del grup saudita Radi Al Shuaibi, propietari de l'adjacent hotel Juan Carlos I. Projectat pels arquitectes Carles Ferrater i Josep Maria Cartañà, va obrir les portes l'abril del 2000, i la inauguració oficial es realitzà el 19 de juny, amb l'assistència del rei Joan Carles I, la reina Sofia, el president Jordi Pujol, la ministra de Ciencia i Tecnología, Anna Birulés, i l'alcalde Joan Clos. L'edifici pot acollir fins a 8.000 persones simultàniament i va costar uns 7.000 milions de pessetes. Té més de 30.000 m² repartits entre 5 pisos, amb un auditori amb capacitat per a 2.200 persones en dues plantes, una sala central de 2.050 m² pensada per exhibicions i que també pot acollir banquets de fins a 3.000 comensals, i un aparcament per a 240 vehicles. L'auditori també pot funcionar com a teatre i sala de cinema. Les butaques tenen àudio, llum, micròfon i connexió per ordinador. Al vestíbul s'hi projectà la instal·lació de l'escultura La font d'Andreu Alfaro. El 2006 va rebre el premi al Millor Centre de Convencions d'Europa dels Meetings & Incentive Travel Industry Awards, atorgats per la Indústria Britànica de Congressos i Convencions. Referències Vegeu també Jardins de la Torre Melina Enllaços externs Palau de Congressos de Catalunya - Lloc web oficial «Palau de Congressos de Catalunya». Guia temàtica Biblioteca ETSAB.
Palau de Mar

Palau de Mar, dříve Magatzems Generals de Comerç, je rozlehlý objekt na nábřeží ve čtvrti Barceloneta v Barceloně. Je jedinou zachovalou budovou starého přístavu. Dnes je domovem Muzea dějin Katalánska, Centra pro soudobé dějiny Katalánska a odboru sociálních věcí a rodiny vlády Katalánska. Historie Areál zděných budov byl postaven v letech 1881 až 1900 podle plánů Mauriciho Garrana jako skladové prostory pro zboží, které lodě přivážely do přístavu. Paradoxně byl jako sklad využíván minimálně, kvůli špatné poloze a technickým obtížím. Později sloužil jako kasárna karabiniérů. Stavba byla zrekonstruována v roce 1992 architekty Josepem Beneditem a Agustínem Mateem. Byl prohlášen španělskou kulturní památkou lokálního významu. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Palau de Mar na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palau de Mar na Wikimedia Commons
Palais de la Mer

Le palais de la Mer (en catalan : Palau de Mar) est un monument de Barcelone construit entre 1880 et 1890, situé dans le quartier de la Barceloneta. Il est aujourd'hui le siège du musée d'Histoire de Catalogne. Histoire Bâtiment typique de l'architecture portuaire du XIXe siècle, il est l'œuvre des architectes Maurici Garran et Elies Rogent. Il est destiné, à l'origine, à accueillir les magasins généraux du port de Barcelone. Références Voir aussi Articles connexes Port Vell Port de Barcelone Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du monde maritime Portail de Barcelone Portail de la Catalogne Portail des musées
Palau de les Heures

El Palau de les Heures («palacio de las hiedras» en catalán), también conocido como Casa Gallart, es un palacio situado en el distrito de Horta-Guinardó de Barcelona. Fue construido entre 1894 y 1898 por el arquitecto Augusto Font Carreras. Actualmente es sede de la Fundación Bosch i Gimpera de estudios universitarios de posgrado, y está integrado en el Campus de Mundet de la Universidad de Barcelona. Descripción El palacio se halla al sur de la colina Turó de la Maria, en la sierra de Collserola, a lado del camino que ascendía a la ermita de Sant Cebrià. Antiguamente se encontraba en su terreno la masía de Can Duran, propiedad de Jaume Martí Codolar. En 1893 fue adquirida por Josep Gallart Forgas, un indiano enriquecido en Puerto Rico, que encargó la construcción del palacio a Augusto Font Carreras. Este arquitecto construyó un edificio inspirado en la tipología del château francés, con cuatro torres cilíndricas rematadas por picos cónicos y una linterna en su parte central, con semisótano y tres plantas. La fachada está presidida por una terracota con una alegoría de Las Hiedras, de Josep Campeny.​ El palacio se encuentra en lo alto de un promontorio al que se accede a través de una serie de terrazas ajardinadas, con rampas y balaustradas elaboradas al estilo del jardín italiano renacentista. Los jardines, diseñados por Adrià Piera, se estructuran en cada nivel alrededor de unos estanques centrales con surtidores de agua, y en el espacio circundante se sitúan unos parterres de broderie rodeados de especies arbóreas como palmeras, magnolias y castaños de Indias. Hay también rosales y macetas de terracota con geranios.​ Los jardines fueron restaurados en 1999 por Patrizia Falcone y abiertos al público.​ Véase también Parques y jardines de Barcelona Referencias Bibliografía Gabancho, Patrícia (2000). Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial. ISBN 84-7609-935-5. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palau de les Heures.
Palau de les Heures

Le Palau de les Heures (« Palacio de las hiedras » en espagnol), également connu sous le nom de Casa Gallart, est un palais situé dans le district de Horta-Guinardó à Barcelone. Il a été bâti entre 1894 et 1898 par l'architecte Augusto Font i Carreras. Il est actuellement le siège de la Fondation Bosch i Gimpera d'études universitaires, et est intégré dans le Campus de Mundet de l'université de Barcelone. Description Le palais se trouve au sud de la colline Turó de la Maria, dans la sierra de Collserola. En 1893 le site a été acquis par Josep Gallart Forgas, un indiano enrichi à Porto Rico, qui a commandé la construction du palais à Augusto Font i Carreras. Cet architecte a bâti un bâtiment dans le style du château à la française, avec quatre tours cylindriques à toits coniques et une lanterne dans sa partie centrale. Le palais se trouve en haut d'un promontoire auquel on peut accéder par une série de terrasses jardinées, avec des rampes et balustrades du style des jardins à l'italienne de la Renaissance. Les jardins, dessinés par Adrià Piera, se structurent à chaque niveau autour de quelques bassins centraux , et autour sont disposés des parterres à la française entourés d'espèces comme des palmiers, magnolias et marronniers communs. Il y a aussi des rosiers et jardinières en terracota avec des geraniums. Les jardins ont été restaurés en 1999 par Patrizia Falcone et ouverts au public. Galerie Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Palau de les Heures » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Patrícia Gabancho, Guía. Parques y jardines de Barcelona, Barcelona, Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial, 2000 (ISBN 84-7609-935-5) Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des châteaux
Palau del Castlà

El Palau del Castlà és un palau gòtic tardà del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Es troba a la plaça de Sant Miquel i destaca per una façana amb una gran porta adovellada, on s'entreveuen finestrals renaixentistes, i rematada amb gàrgoles de pedra. Originàriament al mig de l'edifici hi havia un pati obert i porticat amb la corresponent escala noble. Temps enrere, el Palau tenia adossat un ampli jardí i hort que arribava fins al recinte emmurallat de Montblanc, amb sortida per l'anomenat portal del Castlà. Gran palau construït com a residència del castlà, el representant del rei a la vila. L'edifici, fet de carreus i amb cantonades arrodonides, té estructura cúbica i tres pisos. En destaca la portalada de la façana principal amb un arc de mig punt adovellat. En aquesta façana es conserven dues gàrgoles de gran grandària. Història Es va començar bastir quan es van acabar les muralles (s. XIV-XV). Originàriament era un edifici aïllat amb garites de vigilància als angles, pati porticat i un ampli jardí que arribava fins al portal del mateix nom. A la planta baixa hi havia les presons. Construït després de la Guerra Civil Catalana, durant la Guerra del Francès va sofrir un incendi i alguns assalts amb motiu de les posteriors guerres carlines, moment en què es van instal·lar les presons de la vila a la planta baixa. Referències Enllaços externs «Palau del Castlà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-18. [Consulta: 17 novembre 2015].
Pallarès de Dalt

Pallarès de Dalt és una masia del municipi d'Olius inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular i teulada a dos vessants, orientada nord-sud. Façana a la cara sud, amb porta adovellada. Conserva el portal d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, i el mur que rodejava la casa. Planta baixa amb sòl de pedra i cobert amb volta. Resten algunes finestres amb decoració plateresca. A la façana principal, hi ha una finestra amb llinda de pedra i frontó. Construcció: parament de carreus irregulars, en filades. Les llindes de les finestres són de pedra picada. La masia es troba a la part nord-oest del terme, a llevant del nucli de Clarà. S'hi accedeix per carretera asfaltada des del Coll de Clarà, al km. 98,4 de la carretera C-26 (de Bassella a Solsona)(42° 1′ 0″ N, 1° 27′ 50″ E). La carretera, en direcció a Clarà, careneja el serrat de l'Hostal de les Forques. Al cap d'1,2 km. (42° 0′ 26″ N, 1° 28′ 3″ E) es pren el desviament que baixa a la masia: 2,6 km. en total. El destí està molt ben indicat perquè la masia és una Casa Rural. També s'hi pot anar des de la propera masia de Pallarès de Baix. Història Es té notícies de la masia Pallarès de Dalt, des del segle xiv, anteriorment surt a la documentació el nom de "Pallaresos", convertit posteriorment en Pallarès de Baix i Pallarès de Dalt. Referències Enllaços externs «Pallarès de Dalt, fitxa del catàleg de l'Ajuntament».
Pantà de Borén

El pantà de Borén és un embassament que pertany al riu Noguera Pallaresa, creat per una presa situada al sud de la població de Borén dins el terme municipal d'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situat al marge esquerre de la Noguera Pallaresa i afermat a tocar del petit llac i reclosa de Borén. És un embassament constrüit amb finalitats hidroelèctriques que genera una zona estanyada de més d'11,2 hectàrees. Té una capacitat total d'embassament de 0,86 hectòmetres cúbics i 0,80 hectòmetres cúbics de capacitat útil. Vora la presa neix una galeria soterrada que porta l'aigua fins al Salt d'Esterri, que alimenta la central d'Esterri d'Àneu. La presa i la galeria, juntament amb la central hidroelèctrica, foren construïdes per HECSA i posades en servei l'any 1958. Flora i fauna Està situat en un tram de la vall d'Àneu força tancat i la vegetació pròpia de la zona humida es localitza únicament a la cua i en algun sector del marge dret. Aquest factor, juntament amb les fortes oscil·lacions del nivell de les aigües, condiciona l'interès de l'espai com a zona humida. De fet, es limita únicament a la presència dels petits claps de salzeda (hàbitat d'interès comunitari codi 92A0); i pollancreda a la cua i marges de menor pendent. També, més puntualment, apareix l'hàbitat d'interès comunitari 6510 "Prats de dall de terra baixa i de la muntanya mitjana (Arrhenatherion)". Hi ha també d'altres hàbitats d'interès comunitari, no específicament lligats als ambients aigualosos. Entre la fauna destaca la presència de llúdriga (Lutra lutra). Aquesta zona humida pertany al Parc Natural de l'Alt Pirineu i està protegida també com a espai del Pla d'Espais d'Interès Natural Alt Pirineu i com a espai de la Xarxa Natura 2000 ES5130003 Alt Pallars. També forma part de la Reserva natural parcial de Noguera Pallaresa-Bonaigua. Bibliografia Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sorpe». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Referències
Embalse de Borén

El embalse de Borén se encuentra en la cuenca alta del río Noguera Pallaresa, a los pies de la población de Borén, que pertenece al término municipal del Alto Aneu. El pantano se encuentra entre los kilómetros 132 y 133 de la carretera C-147, entre Esterri de Aneu y la pequeña población de Borén, que solo posee 18 residentes, aunque el número de casas, habitadas estacionalmente, es mayor. Este pequeño embalse de solo 11 ha se construyó con la finalidad de llevar agua mediante un canal a la central hidroeléctrica de Esterri de Aneu, que pertenece a Endesa Generación. En la cola del pantano, junto al pueblo, hay una pequeña zona húmeda protegida por el Plan de Espacios de Interés Natural Alto Pirineo y la Red Natura 2000, de la Unión Europea. Sin embargo, las oscilaciones del nivel del agua limitan las condiciones del humedal, que se limita a la presencia de algunos sauces y álamos. Entre los años 1960 y 1995 se tomaron datos del embalse que revelan una media en la reserva anual de agua de 0,5 hm³, con una variación mínima de 0,1 hm³.​ La aportación media anual del río es de 113,5 hm y la precipitación media anual en la zona de 1260 mm.​ El año 2007 se colocaron unas compuertas de aliviadero en la presa de Borén y se modernizó toda la instalación hasta la Central Hidroeléctrica de Esterri.​ La presa de Borén envía 21 m³/s de agua a la Central Hidroeléctrica de Esterri de Aneu, situada a 5 kilómetros. El salto desde el final del canal hasta la central es de 143,4 metros. Asimismo, la central recibe agua del salto de Unarre, con un desnivel de 480,35 m y un caudal de 2 m³/s. La potencia generada por el salto de Borén es de 27,5 MW, y la del río Unarre de 9,2 MW.​ Referencias Bibliografía Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sorpe». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Borén. https://www.embalses.net/pantano-1089-boren.html http://www.seprem.es/ficha.php?idpresa=191&p=8
Pantà de Can Borrell

El Pantà de Can Borrell és una antiga presa situat al Parc Natural de Collserola, al terme municipal de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental). Història i descripció Es va construir per proporcionar aigua a la masia de Can Borrell, i està situat al torrent de les Monelles (també anomenat de l'Arrabassada), uns centenars de metres abans d'on aquest desemboca a la riera de Sant Medir. Ocupa una superfície de 0,2 hectàrees i disposa d'una presa en desús. Pel que fa a la vegetació, l'entorn del pantà es troba dominat per un bosc mediterrani d'alzina i pineda mediterrània de pi blanc. Cal destacar, però, la salzeda mixta que creix a la cua del mateix pantà. El fet de trobar un punt d'aigua enmig d'una massa forestal fa que el pantà de can Borrell esdevingui un espai de certa importància per a tots els vertebrats així com per a la reproducció d'amfibis i invertebrats aquàtics. Pel que fa als factors que influencien negativament l'espai cal destacar la presència de gambúsia. El 2006, s'hi va trobar un caiman comú de 90 cm, que devia haver estat alliberat per algun particular. Referències
Embalse de Can Borrell

El embalse de Can Borrell es una pequeña infraestructura hidráulica española construida sobre el torrente de la Rabassada, situada en el municipio de San Cugat del Vallés, en la comarca del Vallés Occidental, provincia de Barcelona, Cataluña.​ Se construyó para suministrar agua a la masía de Can Borrell. En cuanto a la vegetación, el entorno del pantano se encuentra dominado por un bosque mediterráneo de encina y pinar mediterráneo de pino blanco. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Can Borrell.