NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Andreu de Porreres

Sant Andreu de Porreres és una església romànica de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Andreu de Porreres es troba aïllada, a la riba esquerra de la Vall de Bac. Durant molts segles va ser el principal temple de la vall. Actualment es troba en un estat de conservació lamentable. L'església original era d'estil romànic que queda amagat entre els diversos cossos afegits (sagristia, rectoria i d'altres) que s'han anat fent al llarg del temps. L'element més identificable d'època romànica és l'absis semicircular amb cornisa i fris sostingut per mènsules, aguantat per dos contraforts afegits després dels terratrèmols del segle xv. L'antic cloquer d'espadanya amb dos ulls va ser transformat en una torre quadrada amb teulat a dues aigües. Història Porreres ja era conegut l'any 904 però no s'esmenta el Sant. L'any 146 Sant Andreu de Porreres ja era conegut com a límit d'una finca que limitava amb Sant Feliu del Bac, llegada per Goifred al monestir de Camprodon. L'any 977 el bisbe Miró donà l'església a Sant Pere de Besalú. La primera visita pastoral documentada és de l'any 1329, feta pel bisbe Gascó de Moncada, que manà cobrir l'església fent-hi un teulat. A la visita pastoral de l'any 1738 es manà allargar l'església pel costat del presbiteri trencant l'arc triomfal. Antigament es venerava una talla romànica de Santa Maria possiblement perduda durant la guerra civil. Fins a l'any 1936 s'hi varen exercir les funcions parroquials. Referències
Església de Sant Boi de Lluçanès

L'Església de Sant Boi de Lluçanès és una església catalogada com a monument del municipi de Sant Boi de Lluçanès (Osona) i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció És un edifici de grans dimensions de planta rectangular. L'accés a l'església és un gran portal d'entrada d'estil barroc tardà amb diferents motius florals i de rocalla, un escudet amb la data 1767 i l'anagrama de crist a sobre del qual hi ha una fornícula amb el sant patró. A la façana principal, amb restes d'arrebossat, hi ha un rellotge de sol, una gran rosassa i un tester curvilini. Al costat del cementiri s'aixeca el campanar de planta quadrada format per diferents pisos amb un rellotge al pis superior. Totes les cantoneres de l'església són de pedra treballada. Història Fou planejada i erigida pels germans Josep i Jacint Moretó entre 1763 i 1765, i es tracta d'un edifici barroc tardà (similar als de Taradell, la Gleva o Vidrà). El campanar, aixecat sobre una base del 1540, es construí el 1815 i es coronà el 1852. Referències Enllaços externs «Església de Sant Boi de Lluçanès». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «Església de Sant Boi de Lluçanès». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Església de Sant Climenç

Sant Climenç o Climent és l'església parroquial del poble homònim, al municipi de Pinell de Solsonès, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Les primeres notícies documentals del lloc són del 1199, quan Ponç de Pinell donà a Guillem, espòs de la seva filla Eremessena, els castells de Pinell, Miraver i Sancto Clemente, entre d'latres fortificacions. El 1208, Saurina d'Alta-riba es feu donada de Santa Maria de Solsona i hi presentà els honors de Sant Climenç de Miraver. El 1375, el lloc apareix com a domini del comtat de Cardona i del ducat al segle xviii, dins de la batllia de Solsona. Va ser sufragània de Sant Pere de Miravé fins al 1896, quan va passar a dependre de Sant Miquel de Pinell, i el 1909 aconseguí la categoria de parroquial. Descripció Església d'una nau amb absis rodó. La nau està coberta amb volta de canó i té dos arcs torals i un arc presbiteral, tots de mig punt. El mur sud ha estat buidat amb grans arcs per a donar pas a una nau que es va construir el 1932 sobre l'antic cementiri. Al segle xviii, es va obrir el mur entre l'arc toral i el presbiteral per donar accés a la nova sagristia. A la façana principal es troba la porta d'entrada, que imita el romànic, i una finestra en forma de creu. El parament és de carreus en fileres. L'absis està decorat amb una gran cornisa. Finestra a l'absis de doble esqueixada i d'arc de mig punt format per dues dovelles: clau i contra clau i dues grans pedres acabant de formar l'arc. Referències
Església de Sant Gregori (Gironès)

Sant Gregori és una església parroquial al nucli de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local. Arquitectura Edifici de planta en forma de creu llatina, actualment amb tres naus, capelles laterals, cimbori i dues ales que parteixen del creuer a cada banda. L'absis central és de semicercle, amb volta de mig punt rebaixada i tres finestres de tipus romànic de doble esqueixada. Hi ha una absidiola al seu costat amb una finestra. A l'altra banda hi ha la sagristia en el lloc on anteriorment hi havia l'absidiola que falta. El cimbori amb quatre petxines ve suportat sobre quatre arcs sostinguts sobre amples pilastres. A la part superior hi ha una lluerna. Les capelles s'obren a la nau central amb arcs de canó rebaixats de pedra. El cor existent és una obra gòtica, amb nervis de pedra que sostenen l'arc rebaixat que s'aguanta a cada costat de nau damunt una petita cornisa. També hi ha el comunidor, que aquí és situat a la planta superior en una torre, alta, amb quatre finestres d'arc de mig punt, obertes als quatre vents i coberta piramidal. S'hi conserva la part superior d'una escala de cargol de pedra que hi accedia. Història El 882 fou donada pel bisbe Teotari a la catedral de Girona. Hauria estat una petita construcció preromànica de la qual no se'n conserven restes. Al segle X o XI s'hauria ampliat, segons es pot veure en el pergamí de consagració realitzada pel bisbe Odó a finals del segle X o principis del segle XI. Devia tenir planta de creu llatina, una nau i capçal amb tres absis, cimbori i creuer. La nau devia tenir la llargada de l'actual i la portada era la mateixa. Es conserven dos dels tres absis primitius. És probable que fos consagrada el 1038. Fou la segona consagració, ja que el bisbe Odó ho havia fet 50 anys enrere. En el segle XIII i XIV es feren importants reformes. S'haurien obert els murs laterals de la nau i construït les capelles, donant així un temple de tres naus com és ara. El 1588 es construí la pica baptismal. De la mateixa època és la capella del Roser, acabada abans de 1606, i la del Sant Crist. De principis del segle XVII seria també l'actual campanar. A la primera meitat del segle XVIII es feren també altres obres: s'allargaren les naus del creuer amb les dues capelles fondes. Primer fou la del costat de l'evangeli, el 1727. La que es troba al costat de l'epístola és de 1730. Es construí la sagristia nova, destruint l'absidiola lateral romànica que falta. L'any 1851 s'hauria acabat el remat de caràcter abarrocat que configura l'actual façana principal. Finalment el 1984 s'han realitzat obres de restauració. Referències
Sant Jaume de Sant Cristòfol

Sant Jaume de Sant Cristòfol és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació És el centre del petit nucli deshabitat de Sant Cristòfol de la Donzell. Es troba a la part nord-oest del terme municipal, als vessants de la dreta del Rialb, al llom de la serra de Sant Cristòfol, aigües amunt del barranc de Perdiguers. S'hi va per una pista forestal d'uns 4 km, que s'inicia al km.2,2 de la carretera del Forat de Bulí. Descripció És un edifici de dues parts: una romànica a llevant, amb dues fornícules interiors a ponent i amb porta de connexió amb la resta. L'altra és una nau amb lesenes i arcuacions als laterals. Porta gòtica i renaixentista al centre de la façana de ponent, amb porteta romànica oberta a la seva dreta, al nord. Interior amb volta sobre impostes i dues capelles amb arc apuntat i sepulcre sobre permòdols. Capella amb frontó neoclàssic. Finestra romànica a migdia. Senzilla espadanya sense campana, perduda durant la guerra. Rectoria annexa. Història El cenobi de Sant Cristòfol de Salinoves, amb el Donzell, constituïa una dotació, propietat d'Elins i després dels canonges de Castellbó. Al damunt d'un penyal hi hagué l'antic monestir de Sant Cristòfol. El lloc de Salinoves el 937 fou donat pel comte Sunifred II d'Urgell al monestir de Santa Cecília d'Elins. A Sant Cristòfol el 949 se li va donar com a dotació la parròquia de Paracolls i el lloc de l'Oliva. Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 2,2 Pista a Sant Cristòfol
Església de Sant Jaume Sesoliveres

Sant Jaume Sesoliveres és una església romànica construïda el segle xi en una entitat de població del municipi de Piera que rep el mateix nom que el temple, Sant Jaume Sesoliveres. Història El document més antic que fa referència a l'església es remunta a l'any 1063, quan Udalard II, vescomte de Barcelona, va fer una permuta sobre els castells de Piera i de Castellet pel de Pierola. En el terme del castell de Piera hi havia les esglésies de Sant Jaume, Santa Maria, Sant Cristòfol i la Santa Creu. L'any 1070 i 1184, en els actes de consagració de Santa Maria de Piera, se cita l'església de Sant Jaume, que en va ser sufragània fins que modernament es declarà església parroquial del nucli de població que s'havia creat al seu voltant, i es va convertir en sufragània de Sant Nicolau de Freixe. En l'any 1569 el pintor Jaume Huguet hi va realitzar el retaule del Roser, posteriorment el 1580 el retaule i la imatge de Sant Jaume. El 1577 el frare Miquel de la Puente va fundar una confraria que fins al segle xix va celebrar la processó del Roser. Arquitectura Les primeres reformes de les que hi ha constància es varen realitzar al segle xvi, a la sagristia i al cor. Posteriorment, es van realitzar obres a l'altar de Sant Sebastià (1669), del Sant Crist (1687) i de Sant Antoni de Pàdua (1689). Durant el segle xviii es va construir el campanar de planta quadrada, que es complementa amb un carilló. L'església és de planta rectangular, i l'interior està enguixat de manera que queden ocults els arcs torals de la volta de canó. La porta d'accés, situada a la façana oest, està formada per dos arcs de mig punt, que en l'extradós formen una arquivolta. La coberta de l'edifici és de teula àrab. Bibliografia Benet i Clarà, Albert; Junyent i Maydeu, Francesc; Mazcuñan i Boix, Alexandre. «Sant Jaume Sesoliveres». A: Catalunya Romànica, vol.XIX: El Penedès, L'Anoia. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1992, pàg.455-456. ISBN 8477394024. de Palma de Mallorca, Andrés. Santa María de Piera: notas históricas (en castellà). Igualada: Tall. P. Bas Vich, 1942, pàg. 181. Escudero i Costa, Antoni; Montserrat i Corchete, Daniel. «Església de Sant Jaume». A: El Terme Municipal de Piera. Capellades: Romanyà, 1981, pàg. 203-204. ISBN 8430038175. Escudero i Costa, Antoni. «Arquitectura civil i religiosa a Piera». A: Història de l'Anoia, vol. II. Manresa: Pacir, 1990, p. 93. ISBN 8486538106.
Església de Sant Joan Baptista del Palau d'Anglesola

L'Església parroquial de Sant Joan Baptista és una església que està situada al poble del Palau d'Anglesola a la comarca del Pla d'Urgell. D'estil neoclàssica i dedicada a Sant Joan Baptista l'església data de 1802. Descripció Església de tres naus que en el conjunt segueix la tipologia neoclàssica. Com a únic component artístic original la façana neoclàssica, encara que barrejat amb una tradició popular abarrocada amb elements de procedència francesa. És una àmplia nau amb capelles laterals corregudes. Fou construïda amb pedra d'Arbeca, de l'església primitiva i del pou de gel. La portalada s'estructura amb un arc de mig punt que acaba en dues motllures a manera de capitells. L'emmarcament el componen dues columnes, sobre altes motllures, situades a banda i banda de la porta i que tenen una base papiriforme de la que en surten motius decoratius en forma de fulla i coronats per un collarí. A continuació el fust, també amb decoració vegetal i el capitell de factura coríntia. Segueixen les diverses motllures que formen l'arquitravat i el fris que corre sense decoració. La cornisa està formada per llistons superposats seguint un sentit volumètric de més petit a més gran. Al damunt se situa un cos exempt en forma de copa coronat amb un motiu vegetal. Damunt la cornisa sorgeix l'arc de mig punt que uneix les columnes de cada costat. Aquest arc empara una capelleta buida que se situa a la part que correspondria al timpà sota la qual hi ha una inscripció (1862). A cada banda del frontis una forma circular en baix relleu decora el pany de paret. Formada per una òcul cec, emmarcat per dues circumferències concèntriques, l'última de les quals en la seva part superior s'obre per donar pas a una forma de petxina mentre que la part inferior del cercle es cargola en forma de flor de llis invertida. La portalada dona sensació volumètrica pel joc de volums sobresortints de les quatre columnes. Pica baptismal de pedra consistent en una base cilíndrica llisa i en un vas semicircular on es concentra tota la decoració. Presenta la vora superior perfilada amb una sanefa de triangles capicuats al centre dels quals sobresurt una boleta. La superfície restant de la conca es decora amb motius de gallons ressaltats. A la part central, en relleu molt acusat, dos angelets de cos sencer, sostenen un emblema heràldic ricament engalanat. Actualment, a l'interior hi ha importants esquerdes en el sostre degut a humitats soterrades. Història La primera data és de 1118, i l'any 1262 encara hi ha notícies sobre obres que s'hi feien. L'església actual es decidí construir-la cap a 1798 i havia d'estar feta en cinc anys. Segons els pactes, el remat de la façana havia de ser idèntic al de l'església d'Ivars d'Urgell, però no ho és. L'església de Palau d'Anglesola deuria ser edificada al mateix emplaçament de la primitiva, d'estil romànic avançat, segons es dedueix del capbreu de 1634. Referències
Sant Joan de Bergús

L'Església de Sant Joan de Bergús és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages). Descripció La podem trobar al barri de Bergús a tocar de la masia de Cal Garriga, també declarada bé cultural d'interès local. Resten alguns vestigis (tros de volta de canó, arcuacions als murs, base del campanar, etc.) de la construcció medieval de l'església. Posteriorment, al s. XVIII, l'església de Sant Joan de Bergús fou ampliada considerablement en estil barroc. S'anul·la l'absis romànic i s'allargà la nau en direcció a llevant on fou organitzada la façana neoclàssica; dues pilastres decorades amb elements geomètrics sustenten un frontó triangular equilàter on es refugià una petita fornícula coronada per una venera. També s'obrí un òcul per il·luminar l'interior. Notícies històriques Molts cops s'ha identificat a St. Joan de Bergús amb una cel·la que l'any 889 depenia del monestir de Sant Joan de les Abadesses; estudis recents semblen demostrar que aquesta cel·la correspon a Sant Joan de Montdarn (Berguedà). Referències
Església de Sant Julià Sassorba

Sant Julià Sassorba és una església romànica situada a l'entitat del Sant Julià Sassorba al municipi de Gurb (Osona). Es consagrà el 1091. En resta una bona part de la nau, sobrealçada, ornada amb arcuacions llombardes, i el campanar, reformat en el seu coronament. El 1572 se li va construir una nova portada, i el segle xviii fou suprimit l'antic absis i dues absidioles per tal de construir-hi un nou presbiteri. L'any 1993 es va realitzar la restauració del campanar, quedant descobertes les finestres originals, a quatre costats, senzilles al primer pis geminades al segon i tercer. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La parròquia de Sant Julià Sassorba es troba en un punt enlairat formant un sol cos amb l'afegit de la rectoria adossat a la façana de ponent. Es tracta d'un edifici de nau única amb transsepte. Originàriament tenia una capçalera trilobada, amb tres absis semicirculars, avui deapareguts. Primer es construí la capella del Roser (segle xvi) i la sagristia al costat de migdia. Posteriorment es va substituir el del costat de tramuntana per una altra capella. I finalment, es modificà l'absis central el segle xviii per una capçalera de planta quadrada. La coberta de la nau és de volta de canó reforçada amb arcs torals. A l'exterior, els murs laterals conserven part de la decoració del fris d'arcuacions entre lesenes, tot i el sobrealçament que patí la nau. La portalada d'accés es manté al mur de migdia però va ser reformada en estil renaixentista. El campanar de torre ha estat restaurat recuperant les obertures que es trobaven cegades. Es troba adossat al mur de tramuntana, és de planta quadrada i tres pisos per sobre del sòcol. En el primer pis pel damunt del sòcol, trobem una finestra de mig punt en cadascun dels seus murs. En les dues plantes superiors s'obren finestres geminades amb columna i capitell mensuliforme amb un fris d'arcs cecs i lesenes cantoneres. La coberta és a quatre vessants. Història Al segle x s'erigí una primitiva església en el pla conegut per Sorba a la carena de la muntanya entre el Portell i la Noguera. Al segle xi s'erigí l'església actual en la serra immediata. L'any 1080 els senyors de Gurb la restituïren al bisbe de Vic i sa canònica junt amb les d'altres suburbis de Sant Bartomeu, Vespella i Gurb. L'església fou consagrada al 1091. Vers els segles xvi i xviii es reformà. Referències
Església de Sant Medir de Cartellà

L'Església de Sant Medir de Cartellà és una església del poble de Cartellà, al municipi de Sant Gregori (Gironès). Es tracta d'un edifici de planta rectangular, absis posterior i cossos afegits lateralment. Coberta de teula àrab a dues vessants. Parets portants de pedra amb carreus a les cantonades i a la porta d'accés, feta amb brancals i llinda de pedra motllurada. A l'angle dret de la façana principal hi ha adossat un cos cilíndric construït amb carreus ben tallats, en el seu interior hi ha una escala de cargol de pedra per accedir al campanar de planta quadrada i carreus a la part superior. A la part posterior es conserva l'absis romànic. L'església originàriament havia tingut una sola nau amb absis, posteriorment se li va afegir una altra nau paral·lela i capelles laterals. La nau original és coberta amb volta de canó. Les parets interiors són arrebossades i pintades de color blanc, deixant vistos els elements de carreus. Història L'origen d'aquesta església s'ha de buscar en la que bastiren els monjos del monestir de Sant Medir, probablement una construcció preromànica de la qual no en queden restes. Més tard fou refeta o substituïda per una de romànic llombard que ha anat sofrint variacions al llarg dels segles. El segle xviii va patir importants reformes o ampliacions. Possiblement el Monestir de Sant Medir fou fundat a principis del segle ix (any 820), a mitjans del segle x els monjos abandonaren el monestir i l'església es convertí en una simple parròquia i durant segles depengué del monestir de Santa Maria d'Amer. Referències
Kostel svatého Lazara (Barcelona)

Kostel svatého Lazara, katalánsky Església de Sant Llàtzer nebo Capella de la Mare de Déu dels Malalts, je malý románský kostelík na Plaça del Pedró ve čtvrti Raval v Barceloně. Byl součástí nemocnice pro malomocné nacházející se na tomto místě mezi 12. a 15. stoletím. Kostel byl postaven na konci 12. století. Je jednolodní s půlkruhovou apsidou. Klenba byla přestavěna na začátku 18. století kvůli špatnému stavu a zároveň byla přistavěna kaple na jižní straně. Roku 1913 byl uzavřen a později odsvěcen. V současnosti ho spravuje laické hnutí Sant'Egidio. Je španělskou kulturní památkou lokálního významu. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Església de Sant Llàtzer na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Lazara na Wikimedia Commons
Capella Sant Llàtzer (Barcelona)

Die Capella Sant Llàtzer ist ein romanisches Kirchlein im Stadtviertel El Raval von Barcelona, dessen Ursprünge auf die zweite Hälfte des 12. Jahrhunderts datiert werden. Geschichte Dokumente deuten auf die Entstehung zur Amtszeit des Bischofs Guillem de Torroja (1144–1171). Die Kirche war Teil des heute nicht mehr bestehenden Leprosenhauses Hospital de Mesells, das im Jahre 1401 mit anderen Krankenhäusern Barcelonas zum Hospital de la Santa Creu zusammengelegt wurde. Das Leprahaus wurde im Jahre 1907 aufgelöst und die dazugehörige Kapelle nach einem Brandanschlag letztendlich im Jahre 1913 entweiht. In den folgenden Jahrzehnten diente das Gebäude verschiedenen kommerziellen Zwecken, bis es in den 1950er Jahren durch den Architekten Adolf Florensa wiederentdeckt wurde. Die folgenden Restaurierungsarbeiten wurden in den 1990er Jahren abgeschlossen, nachdem die Stadt Barcelona das Gebäude in den 1980er Jahren erworben hatte. Die Kirche kann wochentags besichtigt werden, der Gottesdienst am Sonntag wird von der Kirchengemeinde Sant Egidio abgehalten. Architektur Sant Llàtzer ist ein einschiffiger Bau, der durch eine halbkreisförmige Apsis abgeschlossen wird. Die Decke des Kirchenschiffs stammt aus dem 18. Jahrhundert und ersetzte die alte, die sich in einem schlechten Zustand befand. Im selben Jahrhundert wurde an der Südseite des Kirchenschiffs, zur Carrer de l’Hospital hin, eine quadratische Kapelle erbaut, die dem Heiligen Grab gewidmet war. Literatur A. López, J. Beltrán de Heredia: Resultats de l’excavació arqueològica a l’esglesia a a l’Hospital de Sant Llàtzer, 1991–1993. In: Lambard, Estudis d'art medieval, VI, Institut d’Estudis Catalans, Barcelona. Weblinks Website der Kirche (katalanisch) Stadtführer (katalanisch)