NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Maristes footbridge, Lleida

The Maristes footbridge is a bridge in Lleida, Catalonia, Spain. In 2000, the Lleida City Council organized an open competition for a new pedestrian bridge. The structure is located near the entrance to the university campus and serves as both a pedestrian route and a public gathering space. Description The bridge consists of four spans supported by three slender reinforced concrete piers. The abutments are connected to the existing walls, creating an integral bridge without expansion joints at the piers. Translucent composite materials, specifically glass fiber reinforced polymer (GFRP), were used for the structural floor panels and the railings. Construction The structure features a double composite action design. A steel box girder was assembled on-site using temporary supports in the river. References External links "Footbridge over Segre River, Lleida". Pedelta. "Lleida Bridge". John Summerscales, University of Plymouth. Archived from the original on 2012-04-17. Retrieved 2013-10-22. "Segre River Footbridge". Structurae.
Museu de la Marina

El Museu de la Marina - Museu Municipal de Vilassar de Mar és un museu que està ubicat en una masia modernista de Vilassar de Mar (Maresme) construïda el 1902 per l'arquitecte Eduard Ferrés i Puig i coneguda com la Sénia del Rellotge. És una de les dues seccions del Museu Municipal de Vilassar de Mar, juntament amb el Museu Monjo. Actualment es troba tancat temporalment per feines d'acondicionament i treballs interns, sense que hi hagi cap data de reobertura establerta. Edifici Col·leccions Les col·leccions de marina del museu expliquen els orígens i bona part de la història de Vilassar de Mar, població segregada de Vilassar de Dalt el 1784. El primer àmbit del museu mostra les diferents arts de pesca pròpies de la zona: les nanses, el sardinal o el palangre... Una cistella per al peix o agulles de sargir la xarxa, parlen del paper de les dones en l'activitat pesquera. Models nàutics i interessants fotografies de pescadors a principis del segle XX completen el tema. La planta del museu acull la col·lecció d'eines de les antigues mestrances de Vilassar de Mar: s'hi poden veure aixes, plànols de formes, ribots, eines de calafat o altres objectes relacionats amb la construcció de vaixells. Bona part del museu explica la navegació transatlàntica i la relació de cultura i comerç amb Amèrica. Hi podem observar instruments nàutics per a la navegació: el sextant, el cronòmetre, el compàs o el llargavistes, utilitzats fa més de cent anys per pilots i capitans. Banderes nàutiques, sirenes, pistoles de senyals o llums de posició expliquen els codis de senyals al mar, juntament amb documents i mobiliari nàutic. Cal destacar la Galeria de Capitans de la marina velera i de vapor, de Vilassar de Mar. El museu compta amb un extens fons cartogràfic, del qual es poden veure exposades algunes cartes de la primera meitat del segle xix, amb les rutes cap a les Antilles o Nova Orleans. Vilassar de Mar fou una de les poques poblacions que comptà amb Escola Nàutica. Joan Monjo i Pons va ser, a més del fundador de l'Escola Nàutica, col·laborador de Narcís Monturiol i autor de la primera Arquitectura Naval de l'Estat. Una altra peça clau de l'exposició es completa amb baguls de mariner, armes d'abordatge, models, escuts, medalles i artesania marinera. Al jardí hi ha la barca Marina, la qual va ser una donació de pescadors de Vilassar de Mar. Referències Vegeu també Museu Municipal de Vilassar de Mar Enllaços externs Web oficial Vídeo de l'exposició permanent
Museo de la Marina

El Museo de la Marina - Museo Municipal de Vilassar de Mar es un museo que está ubicado en una masía modernista de Vilassar de Mar (Maresme) construida en 1902 por el arquitecto Eduard Ferrés i Puig y conocida como la Sénia del Reloj.​ Es una de las dos secciones del Museo Municipal de Vilassar de Mar, junto con el Museo Monjo. Actualmente se encuentra cerrado temporalmente por trabajos de acondicionamiento y trabajos internos, sin que haya ninguna fecha de reapertura establecida.​ Colecciones Las colecciones de marina del museo explican los orígenes y buena parte de la historia de Vilassar de Mar, población segregada de Vilassar de Dalt en 1784. El primer ámbito del museo muestra las diferentes artes de pesca propias de la zona: las asas, el sardinal o el palangre . Una cesta para el pez o agujas de zurcir la red, hablan del papel de las mujeres en la actividad pesquera. Modelos náuticos e interesantes fotografías de pescadores a principios del siglo XX completan el tema. La planta del museo acoge la colección de herramientas de las antiguas maestrías de Vilassar de Mar: se pueden ver asas, planos de formas, ribots, herramientas de calafate u otros objetos relacionados con la construcción de barcos. Gran parte del museo explica la navegación transatlántica y la relación de cultura y comercio con América. Podemos observar instrumentos náuticos para la navegación: el sextante, el cronómetro, el compás o el larguistas, utilizados hace más de cien años por pilotos y capitanes. Banderas náuticas, sirenas, pistolas de señales o luces de posición explican los códigos de señales en el mar, junto con documentos y mobiliario náutico. Cabe destacar la Galería de Capitanes de la marina velera y de vapor, de Vilassar de Mar. El museo cuenta con un extenso fondo cartográfico, del que se pueden ver expuestas algunas cartas de la primera mitad del XIX, con las rutas hacia Antillas o Nueva Orleans. Vilassar de Mar fue una de las pocas poblaciones que contó con la Escuela Náutica. Joan Monjo i Pons fue, además del fundador de la Escuela Náutica, colaborador de Narcís Monturiol y autor de la primera Arquitectura Naval del Estado. Otra pieza clave de la exposición se completa con arcones de marinero, armas de abordaje, modelos, escudos, medallas y artesanía marinera. En el jardín se encuentra la barca Marina, la cual fue una donación de pescadores de Vilassar de Mar. Referencias Véase también Museo Municipal de Vilassar de Mar Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo de la Marina. Web oficial Vídeo de la exposición permanente
Museu de la Vinya i el Vi de Muntanya

El Museu de la Vinya i el Vi de Muntanya, també conegut com a museu de la vinya i el vi del Pont de Bar, és un museu etnològic ubicat al poble del Pont de Bar, a l'Alt Urgell. Exactament es troba a l'antic cortal de Cal Teixidoret. El museu explica la història del cultiu del vi a la comarca, de com els atacs de la fil·loxera de finals del segle xix van obligar els pagesos locals a eliminar vinyes i començar a esdevenir ramaders obtenint rendiment de vaques i ovelles. A la planta principal s'explica el procés d'elaboració del vi, mentre que al pis de dalt s'expliquen temes relacionats amb el cultiu de la vinya. Actualment forma part de la Ruta dels oficis d'ahir de l'Alt Urgell. Galeria Referències Vegeu també Vinya dels Pirineus Enllaços externs Web amb més informació del Museu Arxivat 2017-06-26 a Wayback Machine.
Museu del Joguet de Catalunya

El Museu del Joguet de Catalunya a Figueres es va inaugurar l'any 1982 a les dependències de l'antic «Hotel París» (antiga casa pairal del Baró de Terrades, de l'any 1767) a la Rambla de Figueres. Unes recents obres de rehabilitació i adequació han permès triplicar l'espai inicial del Museu, reobert el 12 de desembre de 1998. Forma part de la Xarxa de Museus Locals de Catalunya-Girona. El Museu compta amb el Centre de Documentació i de Recerca sobre els jocs i els joguets, l'auditori Brossa-Frègoli i un espai per a activitats a l'aire lliure: El Terrat del Museu. La visita de la col·lecció pot tenir diverses lectures: la nostàlgica a través dels joguets dels nostres avis i àvies; i la de l'observació, amb la qual resseguim els avenços científics i tècnics de cada moment que han incidit en el disseny dels jocs i els joguets, de la mateixa manera que ho han fet i ho continuen fent els esdeveniments històrics i els moviments artístics. L'any 1999 fou guardonat amb el Premi Nacional de Cultura Popular concedit per la Generalitat de Catalunya, i el 2007 la Creu de Sant Jordi. Edifici L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici situat a davant de la Rambla de Figueres. És un edifici cantoner. Solucionat en cantonera, a partir d'una gran façana que dona a la Rambla, dividida en tres parts, amb un cos central. La planta baixa, que està ocupada per diferents cafeteries que han establert les terrasses al carrer. Els dos pisos superiors, que presenten una ordenació d'obertures, emmarcades en arc de mig punt i columnes eclèctiques —que recorden les llotges. El cos central està separat per dues pilastres que imiten carreus, s'acaba en frontó i té un escut d'armes en el timpà. La motllura i la cornisa s'hi troben abans d'arribar al teulat. Actualment és la seu del Museu del Joguet de Catalunya. Història És un casal projectat l'any 1767 per Pere M. Cermeño, el mateix enginyer que va construir el Castell de Sant Ferran. Fou reformat com a hotel l'any 1931 per l'arquitecte Pelai Martínez Paricio. El 1982 s'inaugura el Museu del Joguet de Catalunya, remodelat l'any 1998. A partir de l'aportació inicial de Josep Maria Joan i Rosa, un col·leccionista de joguines, el museu actual exhibeix més de 4000 peces: zoòtrops, mecanos, teatrins, animals i cavalls de cartró, cuines, pilotes, baldufes, avions, cotxes, trens, nines, titelles, aparells de màgia, jocs per a invidents, disfresses, retallables, manubris, soldats, robots, màquines de vapor, ossets, tricicles, patinets... Moltes d'aquestes peces s'acompanyen de fotografies antigues de nens amb els seus joguets, la qual cosa ens ajuda a situar-les cronològicament i a veure com s'hi jugava. Alguns joguets havien pertangut a personatges com Anna Maria i Salvador Dalí, Federico García Lorca, Joan Miró, Carles Fages de Climent, Josep Palau i Fabre, Joan Brossa, Quim Monzó, Frederic Amat… Vegeu també Llista de joguines Referències Enllaços externs Pàgina oficial del Museu del Joguet de Catalunya Informació del Museu del Joguet de Catalunya a la xarxa Arxivat 2007-05-13 a Wayback Machine.
Musée du jouet de Catalogne

Le musée du jouet de Catalogne de Figueres en Espagne, se trouve à la Casa Terradas, construite en 1767. Présente la collection de Josep Maria Joan i Rosa, qui comprend 10 000 pièces. 5 000 d'entre elles sont exposées au public. Il a reçu, entre autres, le Prix National de Culture Populaire en 1999 et la Creu de Sant Jordi en 2007. Le musée Le Musée du Jouet de Catalogne propose un voyage à travers l'histoire du jouet industriel en Catalogne. Les jouets de votre enfance, et ceux des générations précédentes : théâtres de marionnettes, chevaux en carton, cuisines, balles, poupées, toupies, jouets en étain avec une corde, avions, voitures, trains, tricycles, jeux de construction, ours en peluche, jeux de l'oie, cirques, marionnettes, robots, et de nombreux autres apportant des moments passionnants et imaginatifs de jeux d'enfants. Il fut inauguré en 1982 et parmi les 4 000 pièces exposées d'une collection de plus de 15 000 jouets et jeux, vous pourrez en découvrir certains ayant appartenu à des personnalités comme Joan Brossa, Quim Monzó, Ernest Lluch, Salvador Puig Antich, Terenci Moix, etc. Vous pouvez également visiter un espace consacré aux vingt premières années de Salvador Dalí avec ses jouets, ses cartes postales en mouvement et les photographies de son l'album de famille. La visite est accompagnée par la musique de Pascal Comelade et d'Erik Satie. Notes et références Cet article est partiellement ou en totalité issu de la page « Agència Catalana del Patrimoni, » , le texte ayant été placé par l’auteur ou le responsable de publication sous la licence Creative Commons paternité partage à l'identique ou une licence compatible. Voir aussi Lien externe (ca + es + fr + en) Museu del joguet de Catalunya, col·lecció de Josep Maria Joan i Rosa, le site du musée (fr) Le guide du musée [PDF] Portail des musées Portail des jeux Portail de la Catalogne
Ajuntament de Sabadell

L'Ajuntament de Sabadell és l'administració de primer nivell que governa la ciutat i el municipi de Sabadell i que representa els sabadellencs. L'edifici fou construït entre els anys 1871 i 1872 i primerament va allotjar l'Escola Pia de Sabadell fins a l'any 1880, que va passar a mans de l'Ajuntament, que el va reformar i posteriorment s'hi va instal·lar. L'actual alcaldessa de Sabadell és Marta Farrés i Falgueras, del Partit dels Socialistes de Catalunya. Història L'edifici fou edificat entre 1871 i 1872, i en un principi feia de col·legi de l'Escola Pia fins que el 1880 fou adquirit per l'Ajuntament de la ciutat. Més tard, l'antic pati del col·legi es va transformar en l'actual plaça de Sant Roc, coneguda com a plaça de l'Ajuntament. L'Ajuntament s'hi va instal·lar el 1885, després de reformar i adequar l'edifici. Arquitectura L'Ajuntament de Sabadell actualment es troba en una zona de vianants, tot i que abans hi passés la circulació urbana. A l'entrada s'hi conserven dos fanals de ferro forjat que són rèpliques dels que hi havia a principis del segle xx. La façana de l'edifici de la banda de la plaça del Doctor Robert és obra de l'arquitecte municipal Juli Batllevell i Arús. L'edifici és d'estil neoclàssic i els tons rosacis predominen a la façana, la qual és culminada per un timpà amb rellotge i quatre columnes d'orde toscà. A principis del segle xx a la plaça del Doctor Robert hi havia els anomenats Jardinets, element molt característic del Sabadell antic. Es tractava d'un agradable jardí, situat entre aquesta cara de l'Ajuntament (llavors anomenat Casas Consistoriales) i l'inici del passeig de la Plaça Major, format per palmeres que servia de lloc de reunió i d'esbarjo per als més petits. També molt a prop dels entorns immediats de l'Ajuntament, aproximadament al principi del passeig de la Plaça Major, es trobava un altre tret identificatiu de Sabadell: el Temple Modernista del Passeig. El Templet, obra d'estil modernista de l'arquitecte sabadellenc Josep Renom i Costa, fou erigit l'any 1911 i enderrocat el 1943. Servia com a quiosc, bar i glorieta. Tot i que hi ha hagut diverses iniciatives per reconstruir-lo fidelment al seu emplaçament original, aquestes mai han arribat a materialitzar-se. Alcalde L'alcalde de Sabadell és la màxima autoritat política de l'Ajuntament de Sabadell. És elegit per la corporació municipal de regidors, que al seu torn són elegits per sufragi universal pels ciutadans de Sabadell amb dret a vot, mitjançant eleccions municipals celebrades cada quatre anys. L'alcaldessa actual és Marta Farrés, cap de llista del PSC. És al càrrec des del 15 de juny de 2019. Vegeu també Llista d'alcaldes de Sabadell Llista de monuments de Sabadell Referències Bibliografia AHS, Ajuntament "Actes". 29 de març de 1871 CASTELLS, Andreu, Sabadell, informe de l'oposició. Vol III. "República i acció directa, 1868-1904" Enllaços externs Lloc web de l'Ajuntament de Sabadell
Casa Pere Busquets

La casa Pere Busquets, també anomenada can Giralt, és un edifici modernista del barri del Centre de Badalona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció Té una superfície construïda 190 m² sobre una parcel·la de 467 m². Es tracta d'un edifici cantoner resolt amb un xamfrà, amb una estructura complexa, que consta de semisoterranis, planta baixa, pis i golfes. A la façana, sincrètica, s'hi poden veure elements goticistes i ornaments rococó a la manera d'Enric Sagnier, en un esquema general força compacte i sever. Les obertures són llargues i estretes, excepte la principal situada al mig de la balconada llarga i sinuosa del primer pis, que sembla haver perdut els elements decoratius que la coronaven. A l'eix del xamfrà també destaca el capcer en forma de campana. Història Projectada per l'arquitecte Joan Amigó i Barriga, el permís d'obres va ser demanat el juny del 1912 per Pere Busquets i Soler, propietari i industrial tèxtil, que amb el seu pare Francesc Busquets i Folch i els seus germans, van tenir una fàbrica de deu telers mecànics a vapor al carrer del Lladó, al barri de Dalt de la Vila. Pere Busquets es va casar amb Encarnació Campmany i Rosés, amb qui va tenir dues filles, una de les quals, Roser, es va casar amb Josep Giralt i Giralt, propietari de les Perfumeries Regia de Barcelona. La casa va passar als seus descendents, els Giralt Busquets. Durant la dècada del 1970 es van rebaixar en 50 cm les rasants dels carrer del Temple, obligant a afegir-hi uns grans d'entrada, sense cap mena de criteri i afectant les proporcions generals de l'edifici. Sobre l'antic jardí, a tocar del Col·legi del Sagrat Cor, es va bastir un garatge i a l'altra banda, a la cantonada del carrer de Jaume Borràs, un edifici d'estil eclèctic obra de Joan Padrós. Amb els anys, la casa va restar desocupada i sense ús. Posteriorment, va passar a ser propietat d'un agent immobiliari, fins que va ser comprada per Solvia, immobiliària del Banc Sabadell, i vers el 2018 va ser posada a la venda. El 2020, l'empresa Audax Renovables, propietat del badaloní José Elías, va comprar l'immoble per a què fos la seva seu corporativa. Les obres de restauració hi van començar el febrer del 2025. Referències
Casa Santiago Domènech i Montserrat Planas

La casa per a Santiago Domènech i Montserrat Planas és un edifici d'estil modernista de Badalona (Barcelonès), concretament a l'avinguda de Martí Pujol, al límit del barri de Dalt de la Vila. És obra de l'arquitecte badaloní Joan Amigó i Barriga, el projecte és de 1917 i va ser reformat el 1932, quan se li fan uns afegitons. Està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un habitatge ubicat en una cantonada, que consta de planta baixa, pis i golfes, així com un semi-soterrani. El més destacable de la construcció és la seva façana, decorada amb esgrafiats de garlandes florals que recorden a l'època tardana de Josep Puig i Cadafalch, a la casa Trinxet de 1904. En el seu angle hi destaca una tribuna, poc encertada, afegitó posterior durant una reforma realitzada l'any 1932. Es coneix que Amigó va realitzar també les obres d'interiorisme d'aquesta casa, marcats per llisos blancs amb sanefes. Història El projecte és de 1917, després se'n va fer una reforma el 1932, durant la qual es va afegir la tribuna i un cos lateral. Els plànols de la casa van ser signats per l'arquitecte municipal de Sant Adrià de Besòs, en Joan Maymó, perquè en aquell moment Joan Amigó era l'arquitecte municipal de Badalona i, per tant, no podia exercir a la localitat. La casa va pertànyer a la família Planas fins a la dècada de 1970. Referències
L'Harmonia

L'Harmonia és un casal renaixentista de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès), declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Gran casal de planta quadrangular amb teulada a quatre vessants. La façana principal marca la jerarquia de les tres plantes a l'interior, pròpia de les cases senyorials renaixentistes. A la planta baixa s'obre una gran porta d'arc de mig punt adovellat, al centre, i una finestra quadrangular per banda. Al primer pis, seguint l'eix de les obertures de la planta baixa, hi ha tres finestres; la del centre és doble i té decoració escultòrica a la llinda. Totes aquestes obertures estan emmarcades per un grans carreus de pedra. a les golfes hi ha una galeria de petita arcs de mig punt, fets de maó i amb el contorn motllurat. A l'angle esquerre de la façana hi ha una torrella de planta circular que dona a l'Harmonia un caire de casa forta. El parament de l'edifici és de carreus petits, mal tallats, excepte els angles que són carreus de grans dimensions. Història L'edifici anomenat l'Harmonia, al barri del Centre de l'Hospitalet, pertanyia a l'heretat de la Torre Blanca, esmentada des del segle xi, al costat de la qual, a finals del segle xii, apareix un petit hospital, l'hospital de la Torre Blanca dins de la parròquia de Provençana. Aquesta heretat, des del segle xiv, era dels Oliver, una de les famílies tradicionals més importants de l'Hospitalet. Al seu voltant de l'hospital es formà un petit nucli que el segle xv s'anomenava la Pobla de l'Hospitalet i que, amb el temps, esdevindria l'Hospitalet. L'edifici anomenat l'Harmonia es va construir el 1595, possiblement en el lloc on havia estat la Torre Blanca. Aquest nom li ve donat perquè des del 1866 fins als anys 30 del segle xx, va aixoplugar una societat anomenada així. Actualment és l'Ateneu de Cultura Popular. Referències «L'Harmonia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Casa La Armonía

La Casa La Armonía, La Armonía o Casa de la Torre Blanca (en catalán: L'Harmonia) es una edificación renacentista situada en la localidad española de Hospitalet de Llobregat, declarada Bien de Interés Cultural (BIC) y Bien Cultural de Interés Nacional de Cataluña.​ Descripción Se trata de una casa grande de planta cuadrangular con tejado a cuatro vertientes. La fachada principal marca la jerarquía de las tres plantas en el interior, propia de las casas señoriales renacentistas. En la planta baja se abre una gran puerta de arco de medio punto adintelado, en el centro, y una ventana cuadrangular por cada lado. En el primer piso, siguiendo el eje de las aberturas de la planta baja, hay tres ventanas; la del centro es doble y tiene una decoración escultórica en el dintel. Todas estas aberturas están enmarcadas por grandes sillares de piedra. En el desván hay una galería pequeña de arcos de medio punto, hechos de ladrillo y con el contorno moldurado. En el ángulo izquierdo de la fachada hay una torreta de planta circular que da a la edificación un aire de fortaleza. El paramento del edificio es de sillares pequeños, mal cortados, excepto los ángulos que son sillares de grandes dimensiones. Historia El edificio se encuentra en el barrio del centro de Hospitalet, y pertenecía a la heredad de la Torre Blanca, mencionada desde el siglo XI, junto a la cual, a finales del siglo XII, aparece en las crónicas un pequeño hospital, llamado de la Torre Blanca, situado en la entonces parroquia de Provençana. Desde el siglo XIV, la heredad perteneció a la familia Oliver, una de las familias tradicionales de Hospitalet. Alrededor del hospital se formó un pequeño núcleo de población, que el siglo XV se llamó Pobla de l'Hospitalet y que, con el tiempo, se convertiría en el nombre actual de la localidad. La casa se construyó en 1595, posiblemente en el lugar donde estuvo la Torre Blanca. Con este mismo nombre, en fechas recientes, ocupó la casa una sociedad que la tuvo por sede desde 1866 hasta los años 1930. Actualmente la casa está destinada al Ateneo de Cultura Popular de Hospitalet. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa La Armonía.