NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castell de les Pujades

El castell de les Pujades és un edifici de Castellví de la Marca (Alt Penedès), declarat bé cultural d'interès nacional. Història La primera referència documental és del 1177, quan Bertran de les Pujades, senyor del lloc, i la seva muller Sança feren donació de tots els alous situats dins el terme de Pacs del Penedès al seu fill Bernat, possiblement canonge de la Seu de Barcelona. El 1393, el castlà Bernat de Vilafranca es va casar amb Sabrina de les Pujades, que el 1402 va fer donació del castell al seu fill Pere Lluís de Vilafranca i de les Pujades. El 1405, la seva germana Blanca es va casar amb Joan Ermengol, senyor de Prades, que va viure al castell durant un temps. El 1443, Isabel de Vilafranca, filla de Pere Lluís i d'Eufràsia, es va casar amb Pere Joan de Masdovelles, i en els capítols matrimonials va rebre el castell per donació dels seus pares. Miquel de Masdovelles-Vilafranca i Salbà va morir sense descendència el 1694, deixant com a hereva la seva vídua Maria Anna de Foixà i de Boixadors, contra qui el seu germà Josep de Masdovelles-Vilafranca i Salbà (†1710), canonge i ardiaca major de la Seu d'Urgell, instà un litigi pel patrimoni Masdovelles, al que també es va unir el seu cosí Ramon Desvalls i de Masdovelles. El procés, que es va allargar fins al 1755, va continuar amb Vicenç Domènec de Foixà-Boixadors (òlim de Xatmar i de Copons), varvassor de Foixà i de Boixadors, successor de Marianna; el notari Josep Brossa i Elies, gendre de Josep; i Antoni Desvalls i de Vergós, marquès del Poal, i el seu germà Manuel, nebots de Ramon, i finalment es va resoldre a favor de Francesc Desvalls i d'Alegre, fill d'Antoni. El seu fill Joan Antoni Desvalls i d'Ardena es va casar amb Teresa de Ribes i d'Olzinelles, III marquesa d'Alfarràs, títol que portarien els seus descendents. El 1864, Joaquim Desvalls i de Sarriera, V marquès d'Alfarràs, hi va fer edificar una gran masia, enderrocant el vell castell, i pel que sembla, se'n va emportar alguns elements arquitectònics al Laberint d'Horta, la seva residència principal. Descripció És una casa pairal fortificada de planta basilical, tancada dins d'un baluard. De les restes de l'antiga fortificació romanen uns sòlids murs amb contraforts i una torre circular al capdavall del baluard. D'uns 9 m d'alçària, és construïda amb pedra d'aparell petit i irregular. Té l'entrada des del baluard de la pairalia i és emmerletada. Damunt els merlets hi ha dues mènsules i una espitllera allargada al mig. S'hi observen espitlleres rodones als baixos, al pis (sota una finestra feta de carreus ben treballats) i a la part alta, avui tota tapiada. La torre és obra del segle xiv, encara que s'observen restes d'una obra anterior. Referències Vegeu també Rosanes Casa Jacint Ratés Palau del Marquès d'Alfarràs (Vilafranca del Penedès) Palau del Marquès d'Alfarràs (Horta) Palau del Marquès d'Alfarràs (Barcelona) Bibliografia Massanell i Esclassans, Antoni «Els Masdovells i Vilafranca». Miscel·lània penedesenca, vol. 15, 1991, p. 311-356. Enllaços externs «Castell de les Pujades». Castells Catalans (blog), 13-02-2018.
Castell de Puigdemàger

El castell de Puigdemàger és un edifici dels Prats de Rei (Anoia) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció El castell de Puigdemàger es trobava a l'entorn de l'església de Sant Jaume de Puigdemàger. Actualment al voltant de l'església hi ha construccions ruïnoses que havien format el petit nucli de Puigdemàger. Història El terme del castell de Puigdemàger es documenta des del 1070. El castell com a tal no torna a aparèixer fins al fogatge realitzat a les Corts de Cervera l'any 1359, on apareix com una de les propietats de l'abadessa de Berga. El 1390 el rei Joan I vengué la jurisdicció dels Prats de Rei --que era vila reial-- i de tots els seus agregats, Puigdemàger entre d'altres, a Galceran de Calders. Però aquell mateix anys els propis pradencs pagaren al rei la quantitat manllevada per tal de desfer-se de la jurisdicció de Galceran i tornar a gaudir dels privilegis de ser vila reial. Referències
Castillo de Puigdemáger

El castillo de Puigdemàger es un edificio de la localidad de Prats del Rey en la comarca catalana de Noya (provincia de Barcelona) declarado Bien Cultural de Interés Nacional. Descripción El castillo de Puigdemáger se encontraba en el entorno de la iglesia de San Jaime de Puigdemáger. Actualmente alrededor de la iglesia hay construcciones ruinosas que habían formado el pequeño núcleo de Puigdemáger.​ Historia El término del castillo de Puigdemáger se documenta desde el año 1070. El castillo como tal no vuelve a aparecer hasta el fogaje realizado en las Cortes de Cervera en el 1359, donde aparece como una de las propiedades de la abadesa de Berga. En 1390 el rey Juan I vendió la jurisdicción de Puigdemáger a Galceran de Caldes pero aquel mismo año sus habitantes pagaron al rey una cantidad para deshacerse de la jurisdicción de Galceran.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca de Noya Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias
Castell de Timor

El castell de Timor és un edifici del desploblat homònim, prop de Sant Pere dels Arquells (Segarra), declarat bé cultural d'interès nacional. Història El 1131 apareix documentat Arnau de Timor i, l'any següent, Alaric, el primer castlà conegut, cedí al seu fill Ramon el castell de Timor, juntament amb d'altres propers. Ramon II de Timor (†1254), fou senyor de Timor, Sant Antolí, Rauric i Montlleó. Els Timor probablement eren feudataris dels Cervera, i el 1133 Guillem Dalmau de Cervera llegà el castell al seu nét Guillem. Aquest, en el seu testament del 1173, el llegà al seu fill Guillem IV de Cervera. El 1246, Sibil·la de Cervera es va casar amb el senescal Ramon de Montcada i com a dot li aportà els drets que tenia sobre els castells de Timor, Sant Antolí, Gàver, Estaràs i d'altres, i el 1251, Jaume I els bescanvià el castell d'Albalat pel domini i les rendes de Cervera, Pujalt, Timor, Sant Antolí, Gàver i Estaràs, esdevenint així senyor eminent. El 1280, Pere de Timor-Queralt n'era el castlà, i el 1370, Pere el Cerimoniós va empenyorar o vendre a Alamanda, muller de Pere de Queralt, els seus drets als termes de Pallerols, Sant Antolí, Gàver i Timor. Tot i que el 1420, Alfons el Magnànim va declarar Timor unit definitivament a la corona, durant el segle xv passà a mans dels Aimeric. Aldonça d'Aimeric es va casar amb Joan d'Erill (1510-1578), i d'aquesta manera els Erill en passarien a ser senyors fins a l'extinció dels senyorius al segle xix. Descripció Al segle xvii o xviii, a l'emplaçament del castell es va construir una masia, habitada fins a la segona meitat del segle xx. Es tracta d'un gran casal fet amb carreus de mida gran i parets atalussades. Tanmateix, al mur meridional hi ha una paret de carreus petits i travats amb argamassa, sobre la qual es recolzen totes les altres estructures i que sens dubte correspon a època medieval. És de planta rectangular i coberta a doble vessant, compost per planta baixa, primer pis i golfes. L'espai comprès per l'angle dret de la façana d'accés es troba clos per un mur amb porta allindada, a manera de baluard, fonamentat i alçat sobre el nivell de terra a partir de dues estructures amb volta d'ús agrícola emprades com a femers i disposades en paral·lel, que aprofiten grans carreus de pedra corresponents a construccions anteriors, fins al nivell d'arrencament de volta. A la part de darrere hi ha adossades d'altres dependències vinculades al món agrari i ramader. Referències
Castell Ferran

El castell Ferran és un torre de defensa de planta quadrangular i de dos pisos al municipi del Bruc (Anoia) protegit com a bé cultural d'interès local. Està envoltada d'un petit mur de defensa. Existí una coberta a dues aigües. A les cares de la torre es distingeixen diverses espitlleres a dos nivells diferents fetes amb maó. A l'interior es distingeixen restes d'un forjat d'entramat de bigues de fusta i restes d'arrebossat amb calç a les parets. El 1911, Carreras i Candi ressenyava que prop del gran casalot dit Can Maçanet, bastit a la collada del Montserrat i que "per sa situació en l'embrancament de dues carreteres i lluny de poblat, presta servei d'hostal", "s'alça un quadrat fortí amb torres rodones a sos angles. En les veïnes altures del puig Ferran (vint minuts) existeixen dues petites fortaleses, on en temps de guerra o disturbis populars, hi ha acampat en temps contemporanis patrulles de l'exèrcit. La importància estratègica del lloc segueix essent tan reconeguda avui com ho fou cent o mil anys enrere ... Tant en la guerra civil del 1822 com en la del 1835, fou transformat en fortificació el casal de Can Maçana, successor, en l'ordre militar, de l'antic castell de la Guàrdia." Aquesta petita fortificació, probablement degué utilitzar-se arran de les guerres carlines. Durant la primera guerra, se sap que l'any 1836 la masia de Can Maçana situada molt a prop va ser fortificada. També va ser utilitzada com a torre del telègraf. Considerem aquest "castell", situat dalt del puig Ferran, en traça de fortí fuseller i com a guaita del rodal. Encara que algun dels seus elements poden decantar-nos a donar-li major antiguitat, conjecturem que deu tractar-se d'un baluard datat al segle passat. En aquest sentit, és prompta l'evocació de la primera batalla del Bruc, ocorreguda el 6 de juny del 1808 i la segona batalla del Bruc vuit dies més tard. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Notes
Cementiri de la Pobla de Claramunt

El Cementiri de la Pobla de Claramunt és una obra de la Pobla de Claramunt (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Té una porta d'entrada realitzada en maó que ha estat arrebossat i que presenta com a elements decoratius més remarcables els 4 obeliscs, disposats simètricament i esglaonadament (dos i dos) com a acabament de 4 pilars, també petits, que sobresurten de l'estructura de la porta. Història El còlera asiàtic matà 79 persones el 1185 i 46 el 1887, sorgeix de sobte un nou cementiri a la partida de Plans d'Arau, més enllà del molí de la Boixera. L'any 1892 ja s'hi construïren nínxols i es votà amb paret de tanca. El cementiri Vell fou totalment exhumat el 1903. Referències
Cementiri de Sant Martí Sarroca

El cementiri de Sant Martí Sarroca és un cementiri propietat del municipi de Sant Martí Sarroca (l'Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. El cementiri va ser construït d'acord amb el projecte realitzat per l'arquitecte Modest Fossas i Pi, l'any 1868. La documentació relativa a l'obra es conserva a l'arxiu municipal de Sant Martí Sarroca. El cementiri municipal de Sant Martí Sarroca està situat prop del nucli urbà, en un pla al peu de la Roca. És de planta rectangular, tancat per murs amb nínxols adossats. Al centre hi ha un passeig distribuïdor amb xiprers als costats, que porta a la capella. Als extrems hi ha torres. Són interessants els elements escultòrics de l'interior. El conjunt s'inscriu dintre de les característiques de l'estil neoclàssic. Notes
Cooperativa Agrícola d'Ulldecona

La Cooperativa Agrícola és una instal·lació agroalimentària a la vila d'Ulldecona (Montsià) protegida com a bé cultural d'interès local. Consta de tres edificis; els dos més antics estan adossats i l'altre està separat d'aquests uns quants metres. Els edificis adossats són de planta rectangular i teulada a doble vessant, consten de planta baixa i un pis. La façana és d'obra vista i la part inferior i tot el muntant i llinda de la porta són carreus de pedra ben escairats, amb arc rebaixat adovellat i amb clau. Tenen porta central gran i dues finestres rectangulars verticals i una d'horitzontal, totes elles emmarcades per motllures i amb vidres petits units amb guix. La part superior té un acabament motllurat doble amb un acabament mixtilini. Dalt de tot hi ha la data 1957 destacada per una petita cornisa motllurada i baix es llegeix "Bodega de la Cooperativa Agrícola d'Ulldecona. L'altre edifici és de semblant estructura: planta rectangular, teulada a doble vessant, d'obra vista excepte els vèrtexs, la part baixa, els muntants i la llinda que són de carreus de pedra ben escairats. La planta baixa consta de dos grans portes i una petita central. Al primer pis es disposen dues finestres horitzontals rectangulars i una central vertical. La façana té un acabat motllurat mixtilini i es pot llegir 1963 "Ulldecona Cooperativa Agrícola". A la façana hi ha les dates de 1957 i 1963, que són les dades en què foren acabats els edificis. Aquesta Cooperativa va fer fallida i quedà en mans de la Caja Rural que ho vengué a la Caja Madrid. L'edifici d'Extenció Agrària, la Bodega i el Molí fou propietat de la Cooperativa i en ella s'albergà el Sindicat Agrícola d'Ulldecona que es fundà el 15 d'octubre de 1916, reconegut per reial ordre del Ministeri d'Hisenda d'Espanya el 18 d'agost de 1917. Notes
Ermita de Sant Jeroni

Sant Jeroni és un ermita a uns 7,5 quilòmetres al nord-oest del nucli urbà de la població de Móra d'Ebre, pel camí de Sant Jeroni fins al paratge del mateix nom, al costat de l'ermita de Santa Madrona. Sant Jeroni és l'ermita de concentració de gairebé tota la comarca. És la que disposa de més espai i de més aigua. L'indret és de molta bellesa, és una clotada al recer de les cresteries de la Picossa i la Serra de Perles i del Xarcum. El dia 1 de maig se celebra la romeria a Sant Jeroni. A l'interior s'aprecia sobre la porta una inscripció on es llegeix «REEDIFICADA ANY 1891» encara que la construcció principal és del segle xviii. Està bastida sobre una font i l'ara d'altar queda perpendicular a la pedra d'on flueix l'aigua que, canalitzada, brolla per les aixetes d'unes fonts públiques. Sant Jeroni és d'origen medieval. Petit temple d'una sola nau coberta per una volta de canó profusament decorada, sostinguda per una cornisa motllurada que recorre els murs de la nau. De l'interior destaca l'ara d'altar i una pica de pedra poligonal decorada amb baixos relleus. La façana principal presenta un pòrtic davanter amb la coberta d'un sol vessant i ràfec decorat, obert mitjançant un gran arc de mig punt. El temple està rematat per un campanar d'espadanya d'un sol arc de mig punt, sense campana i rematat per una creu. Des de la porta d'accés exterior, d'obertura rectangular, també s'arriba a la casa de l'ermità, situada al costat i a la part posterior de l'edifici. La construcció està arrebossada i emblanquinada. Notes Enllaços externs «Ermita de Sant Jeroni». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església parroquial de Sant Adrià de Besòs

L'església de Sant Adrià és un temple parroquial catòlic del municipi de Sant Adrià de Besòs (Barcelonès). Està documentada la seva existència segle xi. L'actual temple va ser construït el 1940, després de la destrucció de l'antic el 1936 durant la guerra civil. És obra de Joan R. Ferrater i Ducati. Descripció Es tracta d'una església amb planta de tipus basilical, amb tres naus i pòrtic d'entrada que dona accés al temple, baptisteri i escales del cor i el campanar. El presbiteri, de forma circular, té adossats a un costat la sagristia i la capella del Santíssim (amb una petita sagristia) a l'altre. A la nau lateral esquerra s'hi adossen els despatxos i oficines parroquials, mentre que a la dreta hi trobem la sala de reunions. La façana principal és de gran sobrietat i senzillesa, i d'alguna manera reinterpreta els trets de l'antiga església. Hi ha dues torres de secció quadrada disposades simètricament. La que correspon al campanar és més alta i té un rellotge. Al centre de la façana, fent d'eix de simetria, hi ha la portada d'accés i el rosetó. Com a coronament de l'edifici hi ha un cimbori de secció circular al damunt del creuer. Notícies històriques Se sap que en el segle xi hi havia una església romànica que es va mantenir malgrat les successives riuades, espolis i destruccions. A finals del segle xix, però, el municipi havia crescut força i l'església es va ampliar ocupant l'espai dedicat a cementiri. Poc després de l'inici de la Guerra Civil l'església parroquial de Sant Adrià de Besòs va ser incendiada, tant l'edifici com els béns mobles i documentals que contenia. El 1939, amb la victòria franquista, es va habilitar un temple provisional a les escoles parroquials, que havien estat rehabilitades durant la guerra per a fer-ne ús com a escoles municipals. El 10 de març de 1941, es va publicar un decret al BOE per impulsar la formació de juntes parroquials que s'encarreguessin de la reconstrucció dels temples enderrocats. Així, a Sant Adrià de Besòs es va constituir la Junta de Construcció del Temple Parroquial el 2 d'agost de 1942, que s'encarregaria de les tasques de construcció de la nova església de Sant Adrià i una casa parroquial en el mateix emplaçament que el temple històric. Les obres van acabar el 27 de gener de 1951. Referències
Església de Font-rubí

L'església de Font-rubí és un edifici de Font-rubí (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El conjunt format per l'església parroquial de Font-rubí i la rectoria està situat a la part més alta del terme, sota la serra de Font-rubí. L'església és d'una sola nau, amb absis quadrat i coberta a dues vessants, que descansa sobre volta interior d'arc rebaixat i arcs torals. El campanar és de planta quadrada. La rectoria és adossada a l'església. Té coberta a dues vessants i consta de soterrani, planta baixa i golfes. La façana, de distribució simètrica, presenta com a elements més remarcables les galeries d'arcs, centrades. Història L'església parroquial de Font-rubí, dedicada a sant Pere i sant Feliu, va ser el nucli a partir del qual va desenvolupar-se el poble. D'origen romànic, ha experimentat al llarg del temps nombroses modificacions. La documentació de què es disposa indica que l'església de Font-rubí pertanyia a la canònica de Santa Maria de Solsona ja al segle xi (butlla papal d'Urbà II, 1097). La rectoria fou utilitzada com a casa de colònies, actualment està en desús. Referències
Església de la Mare de Déu de l'Assumpció (la Palma d'Ebre)

La Mare de Déu de l'Assumpció és una església dins del nucli urbà de la població de la Palma d'Ebre, al bell mig del terme i delimitada pels carrers de l'Església, de Dins i Baronia de Barcelona i la plaça de l'Església. L'església nova de Palma d'Ebre va ser començada a la fi del segle xviii, segurament pel poc aforament i pel mal estat de conservació de l'antiga església. Donat que durant la guerra del Francès les obres restaren aturades, aquesta fou finalitzada vers el 1802 però no fou consagrada fins a l'any 1823 a la Mare de Déu de l'Assumpció. Temple de tres naus amb capelles laterals i absis poligonal, amb el creuer cobert per una cúpula de grans dimensions. La nau central està coberta per una volta de canó amb llunetes, dividida en tres tramades per arcs torals sostinguts per pilars amb capitells i entaulaments profusament decorats. Les naus laterals estan cobertes per voltes d'aresta, les quals enllacen amb les capelles laterals, que presenten molt poca profunditat i estan emmarcades per pilars de les mateixes característiques que els de la nau central. El creuer, no marcat en planta, presenta el mateix sistema de coberta que la nau. La volta de l'absis és poligonal, de tres cares decorades amb llunetes. Precedint el presbiteri hi ha la darrera tramada de la volta central. Recolzat damunt dels quatre arcs de mig punt del creuer hi ha el cimbori, de planta octogonal i volta estrellada. Als costats del presbiteri hi ha dues sagristies bessones de planta quadrada i als peus de l'església el cor, sostingut per una volta rebaixada. Al seu costat hi ha el baptisteri, amb el mateix sistema de coberta que les naus laterals. L'església s'il·lumina mitjançant finestres d'arc rebaixat obertes als murs laterals i finestres ovalades situades al cimbori de la cúpula. L'interior del temple està profusament decorat. La façana principal presenta un portal d'accés rectangular emmarcat per pilastres bastides amb carreus ben desbastats, que sostenen un fris decorat i un frontó triangular motllurat. Damunt seu hi ha una fornícula apetxinada amb la imatge de la patrona, amb el mateix emmarcament que la porta, tot i que amb el frontó semicircular. Per sobre hi ha una finestra rectangular motllurada i una petita obertura circular, corresponent a la ventilació de la teulada. La façana presenta un coronament ondulat damunt del qual hi ha una petita espadanya sense campana. De fet, el campanar està situat a un extrem del parament. És de base quadrada, amb el cos central poligonal dividit en dues parts i un llanternó de dimensions més petites a la part superior. Les obertures per les campanes són de mig punt. La construcció és bastida en pedra desbastada de diverses mides, disposada regularment i lligada amb morter. La part superior del campanar és bastida en maons. Notes Enllaços externs «Església de la Mare de Déu de l'Assumpció». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església de Sant Antolí

Sant Antolí és una església a la part alta del poble de Sant Antolí i Vilanova, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta església va ser l'antiga parròquia del poble i restà vinculada al bisbat de Vic a partir del segle xi i XII, fins que el 1957 s'entregà al bisbat de Solsona. La primitiva construcció d'aquesta església presentava una estructura d'una sola nau, capçada amb un absis semicircular i una porta d'accés al mur sud. Entre els segles XIV i XV s'afegí una segona nau al costat sud, que anul·là l'antiga porta romànica d'accés i s'obrí una façana nord. Dins de l'església s'hi venera una relíquia de Sant Isidre Llaurador. Arquitectura Església aïllada de qualsevol edificació i que presenta dos moments constructius clarament definits a partir de la seva estructura. Actualment l'edifici presenta ambdues naus juxtaposades, cobertes exteriorment a doble vessant, i la més primitiva capçada amb un absis semicircular amb una obertura d'una finestra de doble esqueixada. La porta d'accés a l'edifici està situada a la façana nord de la primitiva nau, amb un arc de mig punt de grans dovelles extradossades per una motllura que forma un guardapols. Una placa situada al costat dret d'aquesta porta d'accés mostra la imatge de Sant Isidre Llaurador en relleu i una inscripció que diu "ERMITA DE SANT ISIDRE". Al mig de la façana sud, s'obre una petita capella amb coberta a doble vessant. Finalment, un campanar d'espadanya de dos ulls, s'alça sobre l'aresta de la coberta exterior de la nau situada més al sud, en posició paral·lela a l'eix horitzontal d'aquesta. Dins de l'església es conserven estructures de la segona nau que s'afegí al costat sud i que corresponen a les ampliacions dels segles XIV i XV situades al voltant de l'altar d'aquesta, com per exemple la coberta amb volta de creueria o l'estructura d'un finestral apuntat amb decoració lobulada, actualment paredat. L'església disposa també d'una pica beneitera situada al seu interior, davant la porta d'accés. Aquesta se'ns presenta estructurada a partir de fust i vas, sense sòcol. Així doncs, el fust de la pica, de secció quadrada amb les arestes bisellades, arranca directament del paviment de l'edifici. Un collarí motllurat serveix de nexe d'unió entre el fust i el vas de la pica. La part inferior del vas és gallonat i disposa d'un doble cordó motllurat que ressegueix el seu perímetre circular. L'interior del vas està motllurat i mostra un treball apetxinat. Notes
Església de Sant Antoni de Pàdua (Ulldecona)

Sant Antoni de Pàdua és una església de petites dimensions al poble dels Valentins al terme municipal d'Ulldecona (Montsià) protegida com a bé cultural d'interès local. Edifici amb coberta a dos vessants, la façana principal no té cap decoració, l'únic element és la porta principal d'arc de mig punt. a un costat s'alça el campanar, una torre quadrangular amb una obertura d'arc de mig punt en la part superior de cada cara. Tot l'edifici està arrebossat i pintat de blanc excepte una motllura que ressegueix la porta i el campanar que són de color crema. Referències Enllaços externs «Església de Sant Antoni de Pàdua». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.