NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre Regina

La Torre Regina és una masia de l'Aleixar a la comarca del Baix Camp, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Gran casa quadrangular, amb la part occidental, que sembla la més antiga, amb restes de la torre que va donar el nom al lloc. La part central té una porta d'accés d'arc de mig punt de maons, i volada de rajola catalana. La oriental, més entrada, amb una altra porta. La teulada és de quatre vessants. Història Masia amb que es va construir almenys en tres moments. Vora el camí d'Alforja, és la masia més antiga del terme, documentada ja d'ençà el segle xiii. El que resta actualment de més importància és de cap al mil sis-cents. Referències Enllaços externs «Torre Regina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Julià de Tartera

Sant Julià de Tartera és una església del municipi de Das (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció de dues naus, cas singular a la Cerdanya. La principal amb volta de canó sostinguda pel costat de migdia per dos contraforts adossats. L'altra nau és de dimensions més reduïdes i es troba adossada al costat nord de la principal. Ambdues tenen absis semicircular i son contigus i les naus es comuniquen per una arcada. Hi ha una portada al costat nord de la nau principal, en l'espai que no entra en contacte amb la nau secundària. Als peus, totalment closos s'hi troba un petit campanar. Una sola coberta a dues aigües de llosa que pel costat nord cobreix també la nau secundària amb el mateix pendent. Història Sant Julià havia estat església parroquial si bé en l'actualitat resta sense culte. Era esmentada ja en el 839 en l'acta de Consagració de la Seu d'Urgell. Pertany a la finca particular de Ca l'Alier. En el precepte de Lotari de l'any 958 i en la butlla del papa Sergi IV del 1011 es confirma la seva pertinença al monestir de Sant Miquel de Cuixà. Primer va estar dedicada a Julià, patró que va compartir amb sant Domènec a finals del segle xiii i més tard amb sant Llorenç, per tornar, finalment, a estar dedicada només a sant Julià. A la fi del segle xii va patir el saqueig de les tropes del comte de Foix i del vescomte de Castellbò juntament amb tropes dels càtars. Se n'emportaren dos llibres, set samades de vi i tota la vestimenta del capellà. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències
Iglesia de San Julián (Tartera)

La iglesia de Sant Julià de Tartera, se encuentra en la entidad de población de Tartera correspondiente al municipio de Das de la comarca de la Baja Cerdaña (España). Historia Se confirma su pertenencia al monasterio de Sant Miquel de Cuixà en el precepto de Lotari del año 958 y en la bula del papa Sergio IV el año 1011. Dedicada primero a san Julián, compartió la advocación con san Domingo a finales del siglo XIII, más tarde a san Lorenzo y por fin nuevamente a sant Julià. Sufrió a finales del siglo XII el saqueo de las tropas del conde de Foix y del vizconde de Castellbó con tropas de los cátaros. Edificio Su construcción está datada del siglo XII. Es la única iglesia con dos naves de la Baja Cerdaña, la nave del lado norte es más pequeña de largo y de anchura. Se encuentran cubiertas a dos vertientes alargándose el lado norte para cubrir la nave pequeña, la bóveda de ésta, es de cuarto de círculo, existiendo un gran arco en la comunicación entre ambas. La nave más grande estaba cubierta en origen por una bóveda de cañón que más tarde se reformó en arco apuntado, sostenida en ambos lados sobre una hilera de arcos adosados para aumentar la resistencia de fuerzas. La puerta de entrada es pequeña y está situada en el lado norte con dos arquivoltas. En la nave pequeña había otra entrada que se encuentra tapiada. Cada nave tiene un ábside semicircular cubierto con bóvedas de cuarto de esfera y cada uno presenta una pequeña ventana situada en medio del tambor. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1.
Monestir de Sant Llorenç del Munt

Sant Llorenç del Munt is a Benedictine monastery in Matadepera, Vallès Occidental, Catalonia, Spain. It is situated on top of La Mola, the summit of the rocky mountain massif, Sant Llorenç del Munt, within Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac. It was declared a Bien de Interés Cultural landmark in 1931. History The first record that indicates there was a religious community here governed by an abbot corresponds to the year 986. In 1014, the word monastery appeared in a document associated with Count Ramon Borrell and his wife regarding a land swap with the abbey of San Llorenç. There is mention in 1018 regarding an abbot at Sant Llorenç del Munt. During this time period, the area was invaded several times by the Saracens, but there is no record of any attacks against buildings that were in the top of Sant Llorenç del Munt. Construction of the Romanesque building which currently stands began in 1045 and was consecrated in 1064 by the Bishop and the Counts of Barcelona. Its decline began the early 12th century, although it continued to be inhabited by a Benedictine monk until 1608. By 1637, there was no evidence of a priest in charge of the monastery, and it was later known to abandoned. On March 30, 1809, the troops of Napoleon's army destroyed what was left of the monastery, even desecrating the abbots' graves. Architecture and fittings The current building, constructed between the late 19th century and mid-20th centuries, respects the original structure built in the mid-11th century. It is a good example of the religious Catalan Romanesque style, one of the few existing monasteries of this time. The structure of the church has not undergone any change that alter its original design. It is an exact replica, but half the size of the Monastery of Sant Cugat, which promoted Sant Llorenç del Munt construction. The church has three naves and a bell tower raised with local stones, characterized as being of modest size, redness and unpolished. It has a transept in the center holding the dome on arches. The door is small. References External links Media related to Monestir de Sant Llorenç del Munt at Wikimedia Commons Monestir de Sant Llorenç del Munt - Monestirs de Catalunya (in Catalan) 41°38′28.38″N 02°01′4.98″E
Monastère de Sant Llorenç del Munt

Le monastère Sant Llorenç del Munt est un monastère roman situé dans le parc naturel de Sant Llorenç del Munt i l'Obac entre les régions catalanes de Bages et du Vallès Occidental, dans la municipalité de Matadepera (Barcelone). Le bâtiment actuel, construit entre la fin du XIXe siècle et au milieu du XXe siècle, a repris la structure originale du milieu du XIe siècle. Histoire Selon les auteurs, les premières traces de l'abbaye primitive remontent aux années 947 à 957. La première trace officielle concernant l'abbaye remonte à 986 dans un document dans lequel le comte de Barcelone, Borell II fait à l'abbé de San Cugat del Vallés de plusieurs églises de Sant Llorenç. Le monastère roman est construit vers 1045 et consacré par l'évêque de Barcelone en 1065. Au début du XIIe siècle commence un lent déclin pour l'abbaye et elle fut occupés par des moines jusque dans les années 1637. Le 30 mars 1809, le monastère roman est détruit par l'armée de Napoléon. Le monastère est déclaré Bien d'Intérêt Culturel en Espagne en 1988. Architecture La structure de l'église n'a pas subi de transformation qui modifie sa conception originale. L'église possède trois nefs et un clocher élevé avec des pierres locales de taille modeste. Il dispose d'un transept qui soutient la coupole sur des arcs. De facture assez simple, le monastère ne comporte pas d'ornement artistique. Galerie Notes et références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Monastère de Sant Llorenç del Munt » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Monastère Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de la Catalogne
Monastero di Sant Llorenç del Munt

Il monastero di Sant Llorenç del Munt (Monestir de Sant Llorenç del Munt in catalano, Monasterio de Sant Llorenç del Munt in spagnolo) è un monastero benedettino situato a Matadepera, in Spagna. Si trova sulla cima di La Mola, la vetta del massiccio roccioso Sant Llorenç del Munt, nel Parco naturale di Sant Llorenç del Munt i l'Obac. La struttura originale del monastero risale all'XI secolo, ma l'attuale basilica è stata costruita sul finire del XIX secolo. Il monastero è stato dichiarato Bien de Interés Cultural nel 1931. Storia Le prime testimonianze indicano che ci fosse una comunità religiosa qui governata da un abate risalgono nel 986. Nel 1014, la parola "monastero" apparve in un documento associato con il conte Ramon Borrell e sua moglie, riguardante uno scambio di territori con l'abbazia di San Llorenç. Vi è menzione nel 1018 di un abate a Sant Llorenç del Munt. Durante questo periodo di tempo, la zona fu invasa più volte dai Saraceni, ma non vi è alcuna traccia di eventuali attacchi contro edifici in cima a Sant Llorenç del Munt. La costruzione di un edificio romanico pare iniziò nel 1045 e fu consacrata nel 1064 dal vescovo e dai conti di Barcellona. Il suo declino iniziò agli inizi del XII secolo, anche se continuò ad essere abitato da un monaco benedettino fino al 1608. Nel 1637, non c'era alcuna testimonianza di un sacerdote incaricato del monastero, e fu in seguito riconosciuto come abbandonato. Il 30 marzo 1809 le truppe dell'esercito di Napoleone distrussero ciò che restava del monastero, profanando le tombe degli abati. Architettura L'edificio attuale, costruito tra la fine del XIX secolo e la metà del XX secolo, rispetta la struttura originale costruita a metà dell'XI secolo. È un buon esempio di stile romanico catalano religioso, uno dei pochi monasteri esistenti di questo tempo. La struttura della chiesa non ha subito alcun cambiamento che altera il suo disegno originale. Si tratta di una replica esatta, ma a dimensioni dimezzate, del Monastero di Sant Cugat, che ha promosso la costruzione del Sant Llorenç del Munt. La chiesa è a tre navate e ha un campanile alzato con pietre locali. Ha un transetto al centro che tiene la cupola ad archi. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su monastero di Sant Llorenç del Munt Collegamenti esterni (ES) Monasteri di Catalogna, su monestirs.cat.
Castillo de Castellciuró

Castellciuró es un castillo ubicado en el municipio de Molins de Rey, en el Bajo Llobregat, en la sierra de Collserola, muy cerca de la ermita de Santa Cruz de Olorde y del Puig de Olorda. Actualmente se encuentra en ruinas, aunque estas han sido restauradas, y también hace la función de mirador. Documentado en 1066, la parte más antigua de los restos de este castillo es un muro en opus spicatum (obra de piedras inclinadas, alternando el sentido de la inclinación en cada hilada) muy bien construido, que podrían ser de origen visigótico ( siglo VIII)​ o prerrománico (siglo X)​ y fueron destruidas sobre el año 985 por las hordas sarracenas de Almanzor. De sus restos escasas destacan un par de muros y una cisterna enclavada en la roca.​ El castillo fue construido donde estaba la torre de Guadallo (mencionada en el año 998), a 155 metros de altura y en un lugar bastante estratégico. Está situado en el cerro más occidental del ramal que sale de la colina de Can Ribes unido, y a muy poca distancia, con el Puig de Olorda. Esta situación hace que tenga una buena perspectiva del curso del río Llobregat y de la villa de Molins de Rey. Fue concedido a los hospitalarios en el siglo XII según consta en un documento de 1162 en lo que es conocido como «Cidró». En 1202 era propiedad de la Orden del Temple. Un siglo después el castillo pasaría al dominio directo del rey Jaime II. En 1320, el soberano concedió permiso a Simón des Llor (de Lauro) para edificar un nuevo castillo en el lugar, y en 1332 Molins de Rey y el lugar de Ciuró fueron vendidos por 10 000 sueldos. En 1632, «Molins de Rey» y «Santa Creu d'Olorda» constan como lugares de propiedad de la condesa Benavent, si bien entonces el castillo ya debía encontrarse en muy mal estado de conservación. El actual propietario es el señor Lluís Vila, vecino de Molins de Rey.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Castillos de España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Castellciuró. Castell de Castellciuró
L'Artiga (Sant Martí Sarroca)

L'Artiga és una obra de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia composta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dues vessants. Façanes amb obertures compostes verticalment (amb llinda o arc de mig punt), amb marcs en relleu i detalls d'ornamentació i reixes interessants, i terrat lateral amb balustrada. Adossada hi ha la masia dels masovers, composta de planta baixa i pis, amb coberta a dues vessants, portal d'entrada d'arc de mig punt adovellat i finestres al primer pis. Al seu interior es conserva un gran arc de punt d'ametlla, de grans carreus de pedra tallada, i un portal d'arc de mig punt, també adovellat. Referències
Capella del Roser (Torroella de Montgrí)

La Capella del Roser és una església de Torroella de Montgrí (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada als afores de la població, és una petita construcció de tipus popular d'una sola nau i absis semicircular, amb teulada a dues vessants sobre les façanes laterals. La façana d'accés mostra una porta rectangular, emmarcada en pedra, amb dues petites obertures a banda i banda, un petit òcul superior i un espadat d'arc de mig punt al capcer. Història La capella apareix documentada des de l'any 1600, encara que probablement és d'origen anterior. En l'actualitat hi ha un projecte de restauració sufragat per donació popular. Referències
Torre Ferrana (Bescanó)

La Torre Ferrana és una obra amb elements gòtics de Bescanó (Gironès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia de planta quadrada, d'uns 18 metres de costat, organitzada entorn un pati central també originalment quadrat, aproximadament de 5,5 metres de costat, avui modificat per diversos coberts. Presenta una coberta a dues vessant, amb el carener disposat a plom de la façana oriental del pati central, per tant, descentrat. Disposa de planta baixa i pis a excepció del sota carener, on hi ha golfes. L'aparell és de maçoneria amb cadenat de carreus de pedra als angles. Destaca a la façana principal, a llevant, amb una porta de llinda plana, que molt probablement substituí una porta adovellada anterior, com es desprèn de les empremtes en l'arrebossat de la façana. A la mateixa façana, centrada, hi ha un gran finestral gòtic, espitllerat, amb arc conopial lobulat i amb guardapols, una finestra també gòtica de permòdols i una de llinda recta. A l'oest de la finestra central hi ha una finestra anterior tapiada, de doble arquet, sense mainell, possiblement de transició entre el romànic i el gòtic. A la façana de tramuntana també hi ha una finestra gòtica i dues de llinda plana, i a la façana de ponent tan sols una finestra de llinda, i al sud la façana presenta la majoria d'obertures d'època contemporània, d'obra de maons, a excepció d'una de llindes. Totes les façanes presenten espitlleres, totes elles de pal. El conjunt pren encara més solidesa per l'existència en l'angle entre les façanes est i sud d'un imponent talús escarpat, d'obra de pedra, amb cadenat cantoner, que possiblement actua com a contrafort atès el desnivell del terreny en aquesta zona. L'edificació conserva probablement gran part del seu aspecte original, possiblement datada com a mínim al segle xiii, a jutjar per la finestra geminada, quan disposaria de la major part de façanes cegues i defensades per espitlleres. Referències
Plaça de l'Església i plaça Petita (Riudoms)

La Plaça de l'Església i plaça Petita és una plaça de Riudoms (el Baix Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Dues places, la petita juxtaposada pel cantó sud a la gran. En conjunt formen un ampli espai obert de 4.100 metres quadrats. La plaça gran, al pla de l'església de Sant Jaume, ha estat reformada amb gran encert artístic i urbanístic. A la plaça petita, que es troba en un nivell inferior, hi ha una font de planta hexagonal decorada amb un figura metàl·lica. Els porxos estan distribuïts en dos trams de deu i sis arcades respectivament. Referències
Helipuerto de Tírvia

Der Helipuerto de Tírvia ist ein Hubschrauberlandeplatz nördlich der Kleinstadt Tírvia in der Comarca Pallars Sobirà in der Provinz Lleida in der Autonomen Gemeinschaft von Katalonien (Spanien). Der Platz wurde Ende 1986 Jahren errichtet und 1990 offiziell in Betriebe genommen. Er wird von der Generalitat de Catalunya betrieben und ist der Stützpunkt der Rettungshubschrauber besonders in der Wintersaison für die sechs ausgewiesene Skigebiete in der Region Pallars Sobirà und in den Sommermonaten der Stützpunkt der Löschhubschrauber der Bomberos de la Generalidat de Cataluña. Das eingezäunte Flugplatzgelände mit rund 8.000 m² Grundfläche beinhaltet einen betonierten Helipad mit 24 × 24 Metern Lande- und Startfläche, der über einen Taxiway mit dem rund 400 m² großen Hangar, der Tankstelle mit 15.000 Liter Tank JET-A1 und dem Gebäude der Mannschaftsunterkunft verbunden ist. Navigationseinrichtungen Der Helipad ist mit einem Helicopter Approach Path Indicator ausgerüstet, das System wird bei Nachtanflügen eingesetzt. Die Towerfrequenz ist 129.825 MHz. Weblinks Fitxa tècnica dels heliports de Catalunya SERVEI D'AEROPORTS i TRANSPORT AERI Generalitat de Catalunya, Territori i Sostenibilitat Foto Helipuerto de Tírvia
Iesso

L'antiga ciutat romana de Iesso (en ibèric ) es troba sota de l'entramat urbà de Guissona, a la Segarra. Fou declarada bé cultural d'interès nacional. Fou mencionada pels autors clàssics Plini el Vell i Ptolemeu que situaren Iesso en el territori dels lacetans. Els ibers de la zona, inicialment, van oferir resistència a l'ocupació romana, però l'any 195 aC l'exèrcit de Cató va conquerir el territori. Actualment Iesso s'identifica amb el jaciment arqueològic conservat a la vila de Guissona. Iesso va ser fundada al voltant de l'any 100 aC aprofitant els recursos naturals de la plana de Guissona: l'abundant presència d'aigua mercès als rius Sió i Llobregós, a més a més d'un terreny poc accidentat apte per a l'explotació agrària de les terres properes. Fou una ciutat romana protegida per una muralla de 2,5 i 3 m d'amplada de la qual es conserva un tram i una torre de defensa. La ciutat, de planta poligonal, tindria entre unes 15 i 18 ha d'extensió, amb un urbanisme regular caracteritzat per una xarxa ortogonal de carrers, d'acord amb els models de les ciutats romanes de l'època. És a dir, la ciutat s'estructuraria a partir de dos carrers principals, el cardo maximus, en direcció de nord a sud, i el decumanus maximus, d'oest a est. Actualment, s'ha trobat la porta nord que obria el cardo maximus que es calcula que devia fer uns 560 m de llarg. La part sud de la ciutat és encara desconeguda. Per adonar-se de la importància de Iesso cal recordar que Bàrcino (Barcelona) feia a l'època unes 10 ha d'extensió mentre que Tàrraco (Tarragona) devia fer unes 70 o 80 ha. La muralla protegia un recinte urbà amb àrees de necròpolis, espais públics i edificis. Actualment es poden visitar en un parc arqueològic de dues hectàrees situat a l'extrem nord de la ciutat, edificis privats i espais públics. Pel que fa als edificis privats, s'hi pot observar restes de cases del segle i aC, una casa senyorial dels segles I i II dC i restes d'un espai industrial destinat a la producció de vi. Pel que fa a espais públics, les excavacions han posat al descobert restes de carrers, una porta d'accés, la muralla i una zona termal. Aquesta darrera a Can Mercadé, composta d'una estructura d'atri amb impluvium (estany que servia per recollir l'aigua de pluja), un frigidarium (o piscina d'aigua freda) de 5 m per 3 m i una darrera piscina semicircular. Iesso va desenvolupar durant més de set segles una important activitat constructiva i comercial i continuà activa fins a l'època visigòtica (s. VI). Se suposa que al segle VIII fou conquerida pels sarraïns, però no és fins al segle xi que es torna a tenir constància històrica de la vila. Tots aquests testimonis es poden visitar en un jaciment que ocupa uns 20.000 metres quadrats convertits en Parc arqueològic. A més a més, el Museu Eduard Camps de Guissona presenta importants peces de la ciutat romana, com ara una làpida funerària del segle ii, escrita en vers per Servilla Praepusa i dedicada a la seva filla, morta als onze anys, o bé un genet a galop, de bronze i de 13 cm d'alçada que, segurament, formava part de la necròpolis de Iesso. Vegeu també Llista de jaciments arqueològics de Catalunya Museu de Guissona Referències
Лессо

Лессо — древний город, упоминаемый в документальных источниках (Плиний старший и Клавдий Птолемей) . Его можно с полной уверенностью идентифицировать с археологическим местонахождением, сохранившимся под посёлком Гисона (Guisona, провинция Лерида, Испания) и в полях, которые его окружают. О существовании этого памятника, одного из самых значительных для Каталонии Римской эпохи, догадывались ученые уже в XVI века, Понс Икарт (Pons de Icart) и отец A. Августин. Эти предположения были подтверждены результатами раскопок, проведённых Институтом Каталонских Исследований в 1933 году под руководством Josep Colomines. Впоследствии (и прежде всего благодаря археологическим исследованиям в течение последних двух десятилетий) были получены новые данные, которые подтверждают важность этого местонахождения и его большое научное, историческое и музейное значение . Доисторический посёлок (protohistórico) позволяет датировать его жизнедеятельность между VII веком до н. э. и первой половиной IV века до н. э. В иберийскую эпоху должен был существовать какой-то маленький ареал, так как археологи не обнаружили присутствия населения в этот период. Основание римского поселения относится к началу I века до н. э. С этого времени начинается строительство, проводившееся вплоть до эпохи Поздней империи. На современном уровне исследований можно сделать предположения о структуре городской застройки, которая имела многоугольную форму, занимала около 18 гектаров с ортогональной сетью улиц, следовала параметрам градостроительства городов Римской эпохи . Среди других городских элементов, сохранившихся в римском городе, следует отметить участок крепостной стены. В древности она должна была иметь длину около 280 погонных метров. Сохранились входные ворота и одна из основных улиц. Так называемая cardo máximus должна была быть длиной около 560 метров (Кардо — римская улица, ориентированная с севера на юг). С самого основания города были сооружены бани, что представляет интерес и с точки зрения истории и архитектуры. Следует отметить две зоны некрополя. Одна из них расположена к северо-западу от города и датируется эпохой расцвета Римской Империи. Здесь была обнаружена такая замечательная находка как всадник из бронзы и надгробие со стихотвореньем на латыни. Другое погребение располагается вокруг современной церкви Санта-Марии и относится к эпохи поздней империи. Римский город Лессо (Iesso) был гораздо больше по размерам, чем средневековая вилла и поселение Нового времени, что является исключительным для Каталонии. С другой стороны, сфера его влияния была очень обширной. Судя по концепции римского города, она могла распространяться на современную комарку Ла Сегарра (Segarra) вплоть до города де Уржель. Примечания