NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Esteve de Tuixent

Sant Esteve de Tuixén és una església romànica situada a Tuixén (Alt Urgell). Apareix esmentada d'ençà de l'any 963. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'edifici religiós d'origen romànic, que data del segle xi, és d'una nau coberta amb volta de canó i capelles laterals. Només conserva una part de la volta de canó de l'edifici romànic original. La porta s'obre a la façana oest en arc de mig punt. El campanar, situat sobre l'entrada, és de planta quadrada i presenta un sol nivell de finestres a la part alta. Antigament estava acabat en punxa, però aquesta va desaparèixer a causa de l'incendi provocat per l'impacte d'un llamp que va caure a principis del segle xx. L'edifici ha sofert diverses transformacions, especialment durant el segle xix. L'interior de l'església conserva una marededeu romànica policromada que data de finals del segle xii. L'emplaçament de la vila de Tuixén, encarada a la serralada del Cadí, constitueix per se un encastellament. La torre-campanar de l'església presenta un caient de solidesa que, arribat el cas, podia servir de lloc de refugi o defensa. Història Tuixén és esmentat a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell del 839. En una donació atorgada l'any 1083 es parla del «portum de vila de Tuxen». També és esmentada la localitat amb el nom de «Tossen», en la butlla d'Urbà II pro Urgellensis ecclesia de l'any 1099. La confirmació de Tuixén a favor de l'església d'Urgell fou feta per Ermengol II l'any 1028. L'església va ser consagrada l'any 1442 pel bisbe Arnau Roger de Pallars. L'any 1831 el senyoriu corresponia al Capítol de la Catedral de la Seu d'Urgell. Es pot apreciar que al llarg dels segles el capítol urgellenc fou ací prioritari, quant al domini. «Tuxen, del Capitol» reunia 45 focs, segons el fogatjament del 1358. Al fogatjament del 1365-1370 es fa al·lusió al castell: El 2007 s'inicià la fase de restauració de la imatge de la Verge, juntament amb un retaule de sant Sebastià que data de l'any 1577. Com a conseqüència, es rehabilità el teulat i l'interior de l'església, bastant malmesos pel pas del temps. Les obres acabaren a principis de l'any següent. Galeria d'imatges Referències
Sant Esteve de Tordera

Sant Esteve de Tordera és una església del municipi de Tordera (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. La part baixa del campanar és d'estil preromànic, la part mitjana romànica del segle xi, i la part alta és un afegit d'estil gòtic del segle xvi. El dia de Sant Bartomeu apòstol del 1817 van acabar les obres de construcció de l'església, d'estil neoclàssic i façana barroca. Descripció Sant Esteve de Tordera és al centre històric de la població, , prop del riu. És és d'estil barroc i neoclàssic, encara que conserva la torre del campanar d'un primitiu edifici romànic. L'actual edifici fou construït entre 1780 i 1817. Té un cos de tres naus, i planta de creu llatina. La façana és llisa amb un important portal barroc al que s'accedeix per una escalinata, flanquejat per dues columnes. La cornisa és truncada, amb una fornícula que conté la imatge del patró. Dos balcons amb balustres, també ornen la façana. A l'interior, d'estil neoclàssic molt transformat, l'església contenia a principis del segle xx importants obres d'art, desaparegudes l'any 1936 durant la Guerra Civil. Campanar A la part inferior de la torre del campanar hi ha les restes del primitiu edifici romànic amb l'arrencament de la volta ben visible. La torre és de planta quadrada de tres pisos. El primer presenta una finestra adovellada. El segon mostra finestres geminades separades per columnes amb capitells mensuliformes. I al darrer, d'estil gòtic trobem dos grans finestrals d'arcs apuntats. Totes les obertures es repeteixen a les quatre façanes. La coberta és piramidal. Història Les primeres dades històriques comprovades són de l'any 977 quan queda constància la donació feta per Ponç i altres nobles a Hildesind, abat del monestir de Sant Pere de Rodes. El campanar és l'únic vestigi que queda de l'antiga església romànica, que fou enderrocada per construir l'actual. Diversos cronistes del segle x fan referència a una important església de Sant Esteve de Tordera. Això fa suposar que és molt més antiga i que a la base seria un edifici preromànic. Damunt s'hi construí una altra que fou consagrada a la segona meitat del segle xi per Berenguer, bisbe de Girona (1032-1091) a la qual correspon l'actual campanar. El 3 de juliol de 1737, el llavors bisbe de Girona, Baltasar Basteri i Lledó, dona l'autorització per a bastir un temple més capaç i proporcionat. La duració de les obres de construcció de l'actual temple parroquial sobre l'anterior durà solament trenta-set anys, entre el 1780 i el 1817, seguint els plans de l'arquitecte Joan Fàbregas, resident a Barcelona. Referències
Sant Esteve vell de Montesclado

Sant Esteve vell de Montesclado és l'antiga església parroquial romànica, actualment en ruïnes, del poble de Montesclado, en el terme municipal de Farrera, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el cementiri del poble de Montesclado. Descripció Aquesta era l'antiga església parroquial del poble de Montesclado, però actualment tan sols conserva visible el mur de migdia, amb una porta tapiada a l'interior de la qual hi ha la data 1686 gravada en una pedra. A la part més propera a l'absis es conserva una finestra de doble esqueixada. Es nota encara vora un metre d'alçada de l'antic absis i el mur de tramuntana, coberts per la runa i la vegetació. Història Les primeres notícies de l'església són del 1314, quan fou objecte de visita dels deganats de l'arquebisbe de Tarragona, quan formava part del deganat de Cardós. Al principi del segle xvi, la rectoria de Montesclado, juntament amb la de la Glorieta (de Montesclado), regida per Joan Castell, era valorada en 10 lliures i 2 sous, i pertanyia a l'oficialitat de Tírvia. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Fabià d'Arres de Jos

Sant Fabià d'Arres de Jos és una església del municipi d'Arres inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau amb volta de canó (substituïda actualment per un empostissat de conglomerat), de murs convergents i profund presbiteri. L'absis, rodó, conserva decoració exterior llombarda amb arcuacions de pedra tosca i un fris amb dents de serra. La portalada d'entrada, a migdia, és d'arc de mig punt en pedra tosca. Damunt del mur de ponent hi ha una espadanya de un únic ull. Al mateix mur hi ha encastada un làpida romana en posició horitzontal amb un orifici al mig fent funcions de finestra. Està col·locada a uns tres metres del nivell del terra. Sota un arc escarser recolzat sobre fines columnetes de base àtica hi ha tres bustos. Cal deduir que són un home (esquerra), una dona (dreta) i un noi (centre) A les bandes hi ha decoració geomètrica. Tota l'església va ser realçada aproximadament un metre i mig. Referències
Sant Feliu de Cartellà

Sant Feliu és una església al poble de Cartellà, actualment del municipi de Sant Gregori. Des de fa segles l'església és dedicada a Sant Feliu l'Africà, màrtir de Girona. En el mateix lloc hi ha constància de l'existència d'una capella preromànica del segle ix. En un document del segle xi (1035) es fa referència a l'església de Sant Feliu de Cartellà, possiblement en aquesta època ja era una construcció romànica. L'actual església és del segle xviii. L'any 1984 va ser restaurada. Es tracta d'un edifici de planta rectangular estructurat interiorment en una sola nau, capelles laterals i absis a la part posterior. Les parets portants són de carreus ben tallats a la façana principal i de maçoneria amb restes d'arrebossat a la resta de façanes. La coberta és de teula àrab a dues vessants acabada amb un ràfec d'una filera de teula i una de rajola pintada. La façana principal presenta un portal d'estil renaixentista fet amb pedra nummulítica de Girona, igual que les cantonades, amb pocs elements ornamentals. El campanar està adossat en un lateral de la part posterior, és de planta quadrada amb un alt basament i el remat final és de planta octogonal amb unes arcades en forma d'arc de mig punt. Adossat al cantó esquerre hi ha l'antiga rectoria de l'any 1700 i a la banda dreta el cementiri. Referències
Sant Feliu de Cabrera

Sant Feliu de Cabrera és l'església parroquial de Cabrera de Mar (Maresme), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Edifici d'estil gòtic tardà amb teulada a dues vessants i campanar de torre quadrada. Es conserven els matacans de la façana. L'estructura interior és amb una nau central i dues laterals. L'any 1965 la paret de l'absis es recobrí de pintures murals i cap als anys setanta es col·locaren unes vidrieres a la façana lateral. Damunt el portal rodó d'entrada hi ha una inscripció al·lusiva als anys de construcció i consagració de l'església. Història El primer esment de l'església de Sant Feliu de Cabrera es troba, segons l'arxiver Josep Mas, en un document del 1023, amb les sufragànies de Sant Joan i Sant Cebrià, i la vila de Cabraria figura des del 1037. L'església parroquial, que substituí la primitiva, fou iniciada el 1540 i consagrada el 1570. El retaule de Sant Joan Baptista procedent del temple anterior, notable obra de Bernat Martorell de la primera època (vers 1420) es conserva avui al Museu Diocesà de Barcelona. Referències
Sant Feliu de Fontcoberta

Sant Feliu de Fontcoberta és una obra amb elements romànics i renaixentistes de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Fontcoberta és un edifici imponent situat dins de la població. És de planta rectangular, amb cossos laterals afegits. Presenta una sola nau amb absis semi octogonal, en substitució del d'època romànica, amb la volta semiapuntada construïda amb carreus. Posteriorment se li van afegir les capelles laterals, el cor i la sagristia. Els murs són repicats. La façana principal presenta estructura romànica, amb arcs llombards a la part superior i una línia de carreus en serra. El portal conserva un guardapols primitiu, però han desaparegut els arcs en degradació que devien conformar la portalada romànica, sent substituïts per un frontó renaixentista del segle xvi. Presenta dos basaments, situats a cada cantó de la porta, sobre els quals descansa una columna d'ordre dòric. Les dues columnes suporten un entaulament format per arquitrau, fris i cornisa. Sobre l'entaulament hi ha el frontó. El campanar-torre, adossat a la banda de tramuntana, és de planta quadrada, romànic de tradició llombarda i contemporani de l'església. El pis superior i la coberta són posteriors. Elements singulars A Santa Maria de Turers es conserva la pica baptismal de la segona meitat del segle xii procedent d'aquesta església. També hi ha una pica de pedra de forma troncocònica. Les seves mides, 36 cm de diàmetre superior, 31,5 d'inferior i 22 cm d'alçada, fan pensar que podria servir per l'aigua beneita, encara que també podria servir per emmagatzemar l'oli o com a rentamans. Buidada en un sol bloc, és totalment llisa però mostra una part sense polir que devia anar adossada a la paret. Es conserven dues imatges barroques, una del Nen Jesús de Praga i una de la Verge del Roser, encarregada el 1683. Història L'església va ser consagrada el 12 d'agost del 917 pel bisbe Guiu de Girona. La construcció actual data de finals del segle xii. L'any 1573 fou construït el cor, amb una clau de volta amb la imatge de Sant Feliu en baix relleu. L'any 1610 fou afegit el cos de la sagristia. El 1762 fou derruït l'absis romànic i es va construir l'actual. El 1795 es va obrir la capella del Sant Crist. El 1865 es va construir la capella profunda per a guardar-hi l'eucaristia. El 1760 es va afegir a l'altar un retaule construït per Jaume Escarpintier de Girona. Es coneix la lipsanoteca de l'antic altar major, que és del segle xii i es conserva. És de fusta i conté tres peces adornades amb una creu. La pica la trobà mossèn Josep Riera, rector de la Parròquia, al galliner d'una casa del poble, on servia d'abeurador per l'aviram. Referències
Sant Feliu d'Estiula

Sant Feliu d'Estiula és una església i antiga parròquia pertanyent actualment al municipi de les Llosses. Es troba al nord-est del terme, al fons de la vall d'Estiula, sobre una elevació a 989 m d'altitud, a l'esquerra del torrent d'Estiula a l'indret on hi hagué la vila rural d'Estívola, donada per Guifré el Pelós al monestir de Ripoll abans del 890. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau amb dos capelles laterals i un campanar al cantó de llevant a la façana sud. La porta modificada al segle xviii, pot ésser que correspongui a la primitiva romànica, així com les finestres. La coberta és a dos vessants i amb teula àrabs. Els murs són arrebossats amb calç a l'exterior. Història El lloc, a on hi havia una vila, va ésser donat al s. X pel comte Guifré, al monestir de Ripoll (890). El 1040 consta que és dedicada a sant Pere, a partir del segle xiii a sant Pere i a sant Feliu, i a partir del segle xviii, només a Sant Feliu. El primitiu edifici del segle xi es transformà del tot el 1731, quan s'allargà i s'apujà la nau, i hom hi afegí un campanar i dues capelles laterals. Al seu costat s'hi troba l'antiga rectoria, reformada i condicionada, com a casa de trobades de la parròquia de Campdevànol. A l'arxiu de La Pobla de Lillet hi ha un document que afirma que Ramon Pinosa era el rector de la parròquia l'any 1354. Referències
Sant Feliu de Gerri de la Sal

Sant Feliu de Gerri de la Sal és l'església parroquial de la vila de Gerri de la Sal, de l'antic terme municipal del mateix nom, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a la mateixa vila de Gerri, a la dreta de la Noguera Pallaresa, dins de la vila vella. És un temple gran, de tres naus, construïda en època moderna. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario Topográfico, 1845. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz, V. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Referències
Sant Feliu de Rodors

Sant Feliu de Rodors és l'església parroquial romànica de l'antiga parròquia rural del mateix nom, en el terme municipal de Moià, al Moianès. Està situada en l'àmbit del castell de Rodors, obtingué la parroquialitat, que manté a principis del segle XXI. D'aquesta parròquia depenien les capelles de la Mare de Déu del Roser del Soler de Terrades i de Sant Nazari de Vilalta. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Conjunt de capella, rectoria i cementiri en un mateix bloc. La façana del segon edifici de tres finestres amb inscripcions d'església posseeix un campanar amb quatre finestres amagades. Sense absis, bora de pedra molt irregular. El cementiri situat al costat del portal d'entrada de la capella és del segle xix i es troba en un estat força abandonat. Molt transformada al segle xviii, es conserven algunes restes romàniques a la part baixa dels murs actuals. Història El 939 ja és documentada l'església, i el 1094 ja consta com a parròquia independent. A les finestres de la rectoria s'aprecien diverses inscripcions com la que fa referència a " Pau Tarradellas, record, any 1759". Una altra amb l'any 1638 i al costat té representat un ram o un arbre. La tercera finestra porta al nom de Ros Pinosa i l'any 1808. Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6. Enllaços externs Sant Feliu de Rodors en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Feliu de Torelló

Sant Feliu de Torelló és una església catalogada com a monument del municipi de Torelló (Osona) i protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església de tres naus amb el transsepte marcat i una cúpula al creuer. La nau es divideix en quatre trams el primer, als peus, és destinat al cor. S'obren capelles laterals, tres per banda. A la part del creuer s'hi forma una capella fonda amb cúpula. La cúpula central és sostinguda per petxines i decorada amb pintures d'en Joan Rifà. La façana és orientada a ponent i presenta tres portals d'arc de mig punt emmarcats per dovelles de pedra. Al damunt hi ha un òcul de forma ortogonal amb els angles arrodonits. Al capcer és triangular. A cada costat s'hi eleven unes torres de secció quadrada, amb tres pisos de finestra i les teulades de ceràmica, la barbacana es troba molt decorada. La façana està decorada amb esgrafiats. A migdia hi ha un altre portal d'accés al temple. El campanar és de torra de secció octogonal. L'estat de conservació és bo. Història L'església de Sant Feliu de Torelló ja existia al 881, fou reedificada en més d'una ocasió, i esdevingué, el 1672, la construcció actual, precedida de dues torres a cada banda de la façana i amb un esvelt campanar. El projecte inicial fou traçat per Fra Josep de la Concepció, carmelità descalç, però l'edificació fou molt lenta: el 1688 fou beneïda la nau central, la façana i el campanar es construïren el 1704 i el 1713, i encara s'edifica més tard sobre la façana. La restauració moderna fou obra de l'arquitecte Josep M. Pericas. El 1936 fou destruït l'antic retaule de Pau Costa obrat entre 1706 i 1710. En un dels altars laterals es venera Sant Fortià, un dels sants més venerats a la vila. Destaquen també L'Últim Sopar de 1941, de l'absis central de la parròquia, fet per Lluís Masriera i Rosés. Referències Enllaços externs Sant Feliu de Torelló Arxivat 2015-06-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament «Sant Feliu de Torelló». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí

L'església de Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí és la parroquial de la vila de la Pobleta de Bellveí, de l'antic terme del mateix nom, actualment del terme municipal de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà. Està situada a l'angle nord-est del clos de la vila, que és alhora el punt més elevat de la plana on es dreça el poble. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici molt modificat, integrat a la trama medieval del nucli antic. Al costat nord-est sobresurt un absis semicircular molt reformat. La façana principal dona a un carreró amb un arc de pas. Té la porta decorada per una arquivolta sobre impostes, amb rosetó per a il·luminació del cor. En la coberta, a dues vessants, sobresurt un "campanile" com a cimbori lateral. A la cantonada de ponent s'adossa un campanar de base quadrada, vuitavat a la part superior, amb quatre obertures mig tapiades i coberta gairebé plana. Història El castro de Belvidin figura en una donació del comte de Pallars Arnau Mir als comtes de Barcelona vers 1057, donant origen romànic a la primitiva església. Abans del segle xiv Bellveí fou substituït per la vila nova de la Pobleta. A mitjans del segle xviii la senyoria era de Toralla. Al Museu Diocesà d'Urgell es conserva un fragment d'un retaule gòtic tardà. Es tracta d'una església moderna, que serva algun element del temple medieval primitiu, però que ha sofert nombroses modificacions, de manera que la major part del temple actual pertany com a molt al segle xvii. Té un interessant campanar de planta octogonal a l'angle nord-est de l'església. L'absis principal, orientat cap a llevant, presenta a l'exterior la forma de punt rodó, la planta del qual coincideix amb la característica dels absis romànics. Al nord s'obre la capella del Santíssim, amb un altre absis més modern. Sant Feliu de la Pobleta de Bellveí conserva diversos retaules d'època moderna i caràcter popular. Un d'ells, dedicat a santa Anna i a altres sants, així com una imatge de sant Jaume, procedeixen de l'església del veí poble d'Envall. Galeria d'imatges Referències
Sant Feliu de la Força d'Àreu

Sant Feliu de la Força d'Àreu és l'antiga església romànica del veïnat de la Força d'Àreu, del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església preromànica d'una sola nau amb absis semicircular orientat a l'est, en el qual s'obre una petita finestra que té una volta de quart d'esfera. La coberta de la nau, possiblement de fusta, ha desaparegut. A migdia s'obre una petita porta amb arc de mig punt. Al costat meridional de l'absis, s'aixeca una robusta espadanya, a la base de la qual un estret arc de mig punt dona pas al recinte de la porta de l'església. A la part alta hi ha dues obertures amb arcs peraltats enfront. El paviment de l'església està construït seguint una tècnica freqüent de la regió, amb còdols col·locats de cantó formant dibuixos geomètrics. La part central està ocupada per un gran rectangle delimitat per una doble línia de còdols a l'interior de la qual es presenta una composició a base de cercles que es tallen, dividint-se cadascun en quatre el·lipses que marquen un espai central. En els espais interiors, els còdols són disposats formant una espiga. En la part més pròxima a l'absis hi ha una sanefa amb un dibuix d'ondes formades per còdols, elaborats a base d'espigues. A la part posterior de la nau, una altra sanefa presenta decoració de rombes. Història L'església parroquial de Sant Feliu l'any 1232 va ser cedida, juntament amb Santa Maria de la Torre, a Bernat de Prades, prior del capítol canonical d'Urgell. A l'inici del segle xvi, ja dins l'oficialat de Tírvia, el rector d'Àreu, Joan Arma, pagava per dret de rectoria vuit lliures i quatre sous. L'any 1758 aquesta església ja no consta com a parroquial d'Àreu i la seva funció la feia l'església de Sant Climent. Va esser abandonada i l'any 1988 va ser restaurada per l'Associació pel Patrimoni de la Vall Ferrera. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Feliu de la Força d'Àreu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.