NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Miquel del Corb

Sant Miquel del Corb ist eine frühromanische Kirche in der Gemarkung der Gemeinde Les Preses in der Garrotxa (Provinz Girona, Katalonien) an den Nordhängen der Sierra del Corb, die im Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català („Verzeichnis des architektonischen Kulturerbes Kataloniens “) verzeichnet ist. Beschreibung Die Kapelle weist ein einziges Kirchenschiff auf, das von einem Tonnengewölbe gedeckt ist. Im 18. Jahrhundert wurde das Dach angehoben. Die Zugangstür befindet sich an der Westfassade und ist durch einen Vorbau geschützt. Der Glockenturm trägt ein vierseitiges Dach und wird über die Westfassade gestützt. Ursprünglich war dieser Glockenturm nur als Glockenwand mit zwei Öffnungen ausgeführt. Die Außenwand der Südseite wird von zwei Strebepfeilern gestützt. Geschichte Die erste Erwähnung der „villares que vocant Corbos“ datiert auf das Jahr 957, als die edle Dame Ricarda umfangreiche Besitzungen an das Kloster Sant Benet del Bages überschrieb. Die Ursprünge der Kirche sind eventuell sogar vorromanisch. Das heutige Bauwerk stammt aus romanischer Zeit und wurde im 18. Jahrhundert umgebaut. Unter anderem wurde in dieser Zeit der Vorbau über dem Westeingang errichtet. Ein Eckstein mit der Aufschrift „Joseph Camps paborere de Sant Miquel, 1806“ weist auf noch spätere Überarbeitungen des Bauwerkes hin. Die Kirche wurde letztmals in den Jahren 1984 bis 1986 grundlegend renoviert. Literatur Miquel Borell i Sabater, Rosa Guardiola i Llobet: Ermites encisadores, amb cotxe fins a la porta. Guies gironines, 2006, ISBN 978-84-935203-5-9, S. 50 f, Artikel Sant Miquel i Sant Martí del Corb. Sant Miquel del Corb (Zu Les Preses gehörender Weiler mit der gleichnamigen romanischen Kirche). In: Gran Enciclopèdia Catalana. Enciclopèdia Catalana, abgerufen am 14. Oktober 2020 (katalanisch). Weblinks Església de Sant Miquel del Corb. In: gencat.cat. Generalitat de Catalunya, abgerufen am 13. Oktober 2020 (katalanisch). Einzelnachweise
Sant Miquel del Vilar de Cabó

Sant Miquel del Vilar de Cabó és una església del municipi de Cabó (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una nau amb absis quadrat i coberta amb volta de canó. Posteriorment es va construir un mur que separa l'absis de la resta de l'església i aquest es va servir com a sagristia. La planta és trapezoïdal. Al mur de ponent s'obre la porta principal, d'arc de mig punt, i per sobre hi ha una finestra de doble esqueixada i, rematant la façana, el campanar d'espadanya de dos ulls. L'interior de l'església ha estat profundament transformat i decorat de manera que no és possible veure les característiques de l'aparell interior. Els paraments exteriors són arrebossats però en algun punt es poden veure els carreus allargassats, col·locats de forma ordenada, i la finestra de l'absis de pedra tosca. A la façana de llevant es pot veure el nivell de les cobertes originals, així com la part sobrealçada. L'església també es va ampliar amb la construcció d'una rectoria adossada al mur nord de l'església. La coberta és de teula a un sol vessant amb el pendent cap al mur de migdia. L'absis també té coberta a un sol vessant però orientada a nord. L'església podria haver estat bastida a finals del segle x inicis del segle xi. Història La primera menció documental del lloc del Vilar és del 929 i formava part del patrimoni dels Caboet. L'església de Sant Miquel és esmentada l'any 1090 en el document de dedicació de l'església de Santa Maria d'Organyà. Encara té les funcions parroquials però depenent de la parròquia de Coll de Nargó. Referències
Sant Nazari de les Olives

Sant Nazari de les Olives és una església del municipi de Peralada (Alt Empordà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Nazari està situada a l'agregat de les Olives, uns dos quilòmetres al nord-oest de la vila de Peralada. És un edifici aïllat, d'una nau amb absis semicircular, que ha experimentat nombroses modificacions al llarg dels anys. La porta d'accés està situada al mur lateral de migdia; és una obertura allindanada, molt senzilla. A l'absis, que conserva una antiga coberta de lloses, hi ha una finestra d'arc de mig punt, i al frontis una petita obertura allargada. La nau, amb els murs amagats per l'arrebossat, és coberta amb volta de maó de pla, i l'absis amb volta de quart d'esfera. L'arc triomfal és de mig punt. El campanar de cadireta, que s'eleva a la part dreta del frontis, és d'una sola obertura. Història El temple de Sant Nazari és un edifici romànic, probablement dels segles XII-XIII, encara que ha experimentat nombroses modificacions en diversos períodes. Les restes de la primitiva construcció es troben a la capçalera; la nau no conserva cap element corresponent a l'època medieval. Referències
Sant Nicolau d'Ordis

Sant Nicolau d'Ordis és una església del municipi d'Ordis inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Nicolau es troba a uns dos quilòmetres al sud d'Ordis. És una església d'una nau amb absis semicircular. La portalada romànica és de dos arcs en degradació, llinda i timpà llis. També es conserven dues finestres, amb arc de mig punt i de doble esqueixada a l'absis i a migdia. Damunt de la testera trobem un campanar, del qual només en queden tres pilastres. La volta de la nau és apuntada i ametllada la del presbiteri. La teulada ha estat renovada; sota mateix hi ha una cornisa encorbada. L'aparell és de carreus ben escairats i afilerats, de pedra sorrenca. Història La portalada principal va estar tapiada durant molt de temps, i es va fer una entrada a la façana principal, però els anys noranta els treballs de restauració van fer que aquesta porta moderna es tapiés, i tornés a ser l'entada principal. Es tracta de l'església que fins al segle XV va ser la parroquial d'Ordis. En aquell data, però, va ser agregada a a nova parròquia dels sants Julià i Basilissa, al nucli del poble. Referències
Sant Pau de Montmany

L'església de Sant Pau de Montmany és una antiga església d'estil gòtic tardà, actualment en estat ruïnós, del terme municipal del Figueró, dins de l'antic poble rural de Montmany de Puiggraciós, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Església adossada a un edifici. Té planta de creu llatina (la nau fa 11,28 metres de longitud per 5,12 d'amplada i una alçada de 6,5. Els braços laterals de les capelles fan 3,2 metres de llargària i 3 d'amplada). Nau única que es cobria amb volta de canó i les capelles del creuer i de l'absis amb voltes de nervis. Té absis poligonal. La portada està mig tapiada i la façana té una gran escletxa pel mig. La portada està coronada per un frontó de tipus renaixentista, amb tríglifs i mètopes. El campanar d'espadanya és de dos buits. Els angles estan emmarcats per carreus. Història La primera notícia documental de la parròquia és de l'any 1139. A partir del segle xiii es pot resseguir la seva història. El segle xvii (1600-1607) es va construir l'església actual. En una visita del 30 de setembre de 1600 el bisbe considera incorrectes les obres de l'església fetes pel mestre de cases Jaume Salvador de Cardedeu. Se succeeixen altres mestres de cases fins al 1607, quan s'acaba l'obra. La construcció del nou temple de Sant Pau de Montmany, que va substituir l'església romànica consagrada a finals del segle xii, s'emmarca en la renovació material de les esglésies dutes a terme durant la Contrareforma. Es va abandonar l'any 1910, quan es traslladà el culte religiós al Santuari de Puiggraciós i actualment es troba en un estat ruïnós, la façana és pràcticament dividida en dues parts per una gran esquerda. Els portals s'han tapiat. Aquesta església és l'escenari on es desenvolupa bona part de la novel·la modernista Els sots feréstecs, de Raimon Casellas. Referències Enllaços externs Sant Pau de Montmany - Informació Arxivat 2010-08-22 a Wayback Machine.
Sant Pau de Tordera

Sant Pau és una església barroca al poble de Tordera al municipi de Granyanella (la Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'actual església de Tordera es construí durant la segona meitat del segle xviii damunt una antiga capella. L'església és al xamfrà entre dos carrers, a la part baixa del municipi. Presenta una planta d'una sola nau amb capelles laterals, campanar d'espadanya damunt la façana principal i amb coberta a dues aigües. El mur és de paredat de pedra amb carreus irregulars, exceptuant la base, les cantonades i el campanar d'espadanya on s'utilitzen carreus regulars. La porta d'entrada, realitzada amb grans carreus de pedra, està coronada per un arc rebaixat amb la clau decorada amb formes geomètriques circulars. Per damunt d'aquesta, ens apareix una petita finestra circular per il·luminar l'interior de l'església, per sobre de la qual hi ha l'escut del municipi de Tordera, afegit arran de la restauració duta a terme als anys 1990. El campanar d'espadanya està format per dos ulls amb arc de mig punt on estan situades les campanes. L'interior de l'edifici és cobert per volta de canó amb llunetes, reforçada per arcs faixons que reposen sobre una cornisa. L'àbsis, tancat per un mur pla, presenta unes pintures contemporànies a l'època de la construcció molt malmeses. Les capelles laterals, amb arc de mig punt i volta d'aresta, són separades per pilastres adossades a la paret i encarregades de trencar la monotonia del mur. Als peus hi ha el cor, al qual s'accedeix mitjançant una escala lateral. Referències
Capilla de San Pablo (Tarragona)

La capilla de San Pablo (o de Sant Pau) es una iglesia de la ciudad española de Tarragona. Descripción Se encuentra ubicada en el interior del seminario pontificio de Tarragona.​ Su construcción se remontaría al menos a 1234.​​ De estilo gótico,​ cuenta con una puerta adintelada, rectangular.​ Notas Referencias Bibliografía Abella Villar, Pablo (2022). «La enfermería canonical de la catedral: la capilla de Sant Pau». En Gerardo Boto Varela, ed. La catedral de Tarragona. Arquitectura, discursos visuales y liturgia (1150-1350). Aguilar de Campoo: Fundación Santa María la Real. pp. 296-302. ISBN 978-84-17158-34-7. Lampérez y Romea, Vicente (1930). Historia de la arquitectura cristiana española en la Edad Media según el estudio de los elementos y los monumentos I. Madrid, Barcelona: Espasa-Calpe. Wikidata Q140274253.
Sant Pere d'Albanyà

Sant Pere d'Albanyà és una església al centre del poble d'Albanyà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un temple d'una sola nau amb creuer i tres absis semicirculars, frontis i campanar de cadireta bastits posteriorment a la fàbrica original (segle XII-XIII). A la capçalera hi ha l'absis central que és de planta semicircular, mentre les absidioles no arriben al semicercle. Les obertures a la part antiga són de doble vessant, n'hi ha dues al mur lateral sud de la nau i una altra en el mur meridional del transsepte, i també una a l'absis central. Al frontis hi ha una finestra de dos arcs en degradació de doble vessant. La volta de la nau és de canó, i també el creuer, mentre als absis la volta és de quart d'esfera. L'aparell és molt variable, a la part més vella hi predomina material gairebé sense desbastar, de moltes mides i dimensions; mentre al frontis és de carreus ben escairats, de calcària, formant fileres regulars. A sobre la façana s'aixeca un campanar de cadireta de dues arcades de punt rodó mentre que la coberta és de dues batents, sobresortint la cornisa de la nau i el transsepte. Història L'església de Sant Pere d'Albanyà havia estat la de l'antic monestir fundat en el primer quart del segle ix (820-825) per l'abat Donnul, qui va rebre l'autorització per construir el cenobi del Comte Rampó, i que va passar a ser possessió de Santa Maria d'Arles. Joan Badia i Homs opina que l'església actual faria referència a una construcció del segle x consagrada, el 957, pel bisbe Arnulf de Girona en passar l'església de Santa Maria d'Arles a dependre de l'abadia de Moissac, el 1078, també hi passaria Sant Pere d'Albanyà. Referències
Sant Pere d'Ardesa

Sant Pere d'Ardesa és una església romànica al municipi de Rubió, Anoia, a l'antic terme de Sant Pere d'Ardesa. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Situació Sant Pere d'Ardesa és al sector sud del terme municipal de Rubió. És a la falda del Puig de Sant Miquel, a la cara sud-oest, pròxima a Can Tudó. Una de les rutes d'accés a l'església és a través de la BV-1037, a la qual es pot accedir des del trencall que porta al nucli de Rubió del quilòmetre 55 de la N-II, entre Calaf i Copons. En el 2 km del BV-1037 es pren el trencall a mà dreta que condueix a Can Tudó i que s'estén fins a l'església a través d'un camí ben senyalitzat. Aquesta disposa d'una petita nau amb absis semicircular a la capçalera. Durant molts anys ha estat en un estat de semi-ruïnes, però actualment està restaurada. Descripció És un edifici d'una sola nau amb un absis semicircular a l'est amb uns ressalts simples. Més endavant, l'absis va ser separat de la nau amb un envà que va obligar a avançar el presbiteri. És probable que la volta de l'absis original estigués feta de pedra amb un quart d'esfera. En els vestigis dels paraments s'hi intueix l'existència d'uns ressalts als laterals que és probable que sostingueren els arcs de reforç de la nau. L'absis està decorat amb lesenes i arcuacions llombardes. L'edifici va restar abandonat amb el sostre esfondrat durant molts anys i en un estat de semi-ruïnes, fins que va ser restaurada l'any 2009. Història La primera font documental que cita el castell d'Ardesa data de 989; era una venda d'un alou al bisbe Sala, de la Seu d'Urgell, per part del senyor Sala i la seva dona Trasgonça. En el cas de l'església, la primera constància és d'un testament de Bernat Ramón de l'any 1082 on llegava 10 unces d'or. La primera constància que es té de l'església com a parròquia data de la primera meitat del segle xi i era un llista parroquial del bisbat de Vic. L'església es consagrà el 1192. Les funcions parroquials es creu que es mantingueren fins a mitjans del segle xii, possiblement perquè Sant Pere passà a ser sufragània de Santa Maria de Rubió. Fou sufragània de Rubió des del segle xv. Perdé la categoria parroquial vers la meitat del segle xix. Pertanyé sempre a la jurisdicció dels castell de Rubió. Actualment està en molt mal estat. Referències
Sant Pere d'Os de Civís

Sant Pere d'Os de Civís és una església romànica del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Apareix documentada per primer cop el 1312. Descripció Edifici religiós originàriament romànic però modificat. Consta d'una nau amb capelles laterals. L'absis original es va transformar en un de rectangular. La portada és oberta a la façana oest. El campanar és de planta quadrada. Al mur sud, a la part antigament porxada, hi havia pintures murals que ara es conserven al Museu Diocesà de la Seu d'Urgell. Referències Enllaços externs «Sant Pere d'Os de Civís». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2010-06-23. [Consulta: 12 gener 2014]. «Sant Pere d'Os de Civís». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Pere de Bausen

Sant Pere de Bausen és una església barroca del municipi de Bausen (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es creu que aquest edifici substituí un d'origen romànic que segons Juli Soler i Santaló "(...) l'antiga parròquia era edificada a la part d'avall del poble i estava sota l'advocació de Santa Eulària. Actualment no se'n conserva ni despulles (...)". Església d'una sola nau amb absis quadrat i campanar adossat. La cara nord està embeguda per una plaça del poble; la cara sud presenta una portalada d'estil neoclàssic on es conserva la dovella on s'indica l'any de construcció (a.1709) i per damunt d'ella una pedra amb simbologia de Sant Pere. L'església té contraforts i a la cara de migdia hi ha encastada un fragment d'urna funerària romana de marbre, on hi ha representat en baix relleu l'escena de tres bustos sota arcades de ferradura i signes astrals. Segons José Sarraté Forga es tracta de dues dones i un home, i la forma de ferradura dels arcs remet a les esteles pròpies de l'alt Imperi Romà, en aquest cas d'execució autòctona. També hi ha una altra pedra amb símbols paleocristians o precristians. A la façana de migdia hi ha una llosa amb inscripcions gravades representant una decoració geomètrica; el conjunt representa una ziga-zaga que recorre de llarg a llarg la llosa; entre els espais buits hi han representats a la part superior cercles (gairebé tots amb un puntet al mig) i a la part inferior ratlles creuades. El campanar és de base quadrada i de construcció tosca; conserva restes que poden ser d'origen romànic (suposadament aprofitats de la derruïda església de Santa Eulària) com poden ser una finestra arcada amb pedra tosca a la cara Est i una finestra espitllera tapiada a la cara Sud. A la part inferior de la cara Nord s'observa una porta d'entrada tapiada. Referències
Iglesia de San Pedro ad Vincula (Bausén)

La iglesia de San Pedro ad Vincula es una iglesia barroca del municipio de Bausén (Valle de Aran, provincia de Lérida, España) incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Se cree que este edificio sustituyó uno de origen románico que según Juli Soler y Santaló: Iglesia de una sola nave con ábside cuadrado y campanario adosado. La cara norte está embebida por la plaza del pueblo; la cara sur presenta una portalada de estilo neoclásico donde se conserva la dovela donde se indica el año de construcción (a.1709) y por encima de ella una piedra con simbología de San Pedro. La iglesia tiene contrafuertes y un fragmento de urna funeraria romana de mármol, donde ha representado en bajorrelieve la escena de tres bustos bajo arcadas de herradura y signos astrales. Según José Sarraté Forga se trata de dos mujeres y un hombre, y la forma de arcos de herradura remite a las estrellas propias del alto Imperio romano, en este caso de ejecución autóctona. También hay otra piedra con símbolos paleocristianos.​ En la fachada de mediodía hay una losa con inscripciones grabadas representando una decoración geométrica; el conjunto representa un zigzag que recorre de largo a largo la losa; entre los espacios vacíos hay representados en la parte superior círculos (casi todos con un puntito en medio) y a la parte inferior rayas cruzadas.​ El campanario es de base cuadrada y de construcción tosca; conserva restos que pueden ser de origen románico (supuestamente aprovechados de la derruida iglesia de Santa Eulària) como pueden ser una ventana arcada con piedra pómez en la cara este y una ventana aspillera tapiada en la cara sur. En la parte inferior de la cara norte se observa una puerta de entrada tapiada.​ Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Pedro ad Vincula.
Sant Pere de Begur

Sant Pere de Begur és una església del municipi de Begur (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És l'església parroquial de Begur. Al temple del s.XVI, tardo-gòtic amb elements renaixentistes hi correspon la nau principal amb capçalera poligonal i capelles laterals, que resten senceres al costat sud. La volta és de creueria, amb arcs apuntant i claus decorades amb sants esculpits en baix relleu. Al frontis, la portalada posseeix un frontó amb esferes de pedra ornamentals i una petita fornícula. La torre campanar, inacabada, es dreça sobre l'angle nord-oest, de l'edifici; es rematà amb una espadanya. En el segle xviii o el xix s'afegí una altra nau al nord esbotzant les capelles laterals d'aquest costat. El parament és de pedres sense treballar amb grans carreus angulars; l'interior ha estat encalcinat; el presbiteri és decorat amb pintures murals fetes a la postguerra. A a la part superior, i a tot volt del temple, hi ha un seguit d'obertures d'arc de mig punt que donen al terrabastall. Història De l'església de Sant Pere de Begur n'hi ha notícies dels anys 1279 i 1280. El temple actual, segons sembla, es degué bastir entre els anys 1507 i 1653; el 1598 es beneïren les campanes solemnement, com a símbol de la finalització de les obres, que no deurien ésser definitives fins a la consagració, l'any 1653. Al segle xviii sorgiren grans rivalitats entre els partidaris de la parròquia, dits "anticoners". El moment àlgid fou l'arribada de les relíquies de Santa Reparada l'any 1777 que foren portades de Roma segons concessió del papa Pius VI i desembarcades a sa Tuna amb gran cerimònies. Restaren dipositades i se'ls reté culte a la parròquia de Sant Pere i no pas al convent, que era dedicat precisament a aquesta màrtir. L'agost del 1936 durant la Guerra Civil Espanyola, l'església fou cremada i es perderen els retaules barrocs i les altres peces antigues del mobiliari litúrgic. Referències
Sant Pere de Bellmunt

Sant Pere de Bellmunt és una església del poble de Bellmunt, al municipi de Talavera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Pere està situada al centre de la vila, aïllada de qualsevol edificació. Aquest edifici s'estructura a partir d'una nau, creuer i un campanar situat al costat esquerre de la seva capçalera. A la façana principal hi trobem totes les seves obertures, que destaquen per un curiós treball dentat amb carreus de pedra. La porta d'accés és d'arc de mig punt i presenta una doble disposició. A la seva part inferior, una porta de fusta de doble fulla, d'estructura allindanada on s'adhereix una creu i uns travessers de ferro forjat. A la part superior, un timpà de marbre on hi ha esculpit, al seu interior, un sant Pere i les lletres "Sant Pere de Bellmunt", tot fent referència al Sant o advocació què va adreçada aquesta església; on també ens apareix l'any 1957. Per sobre d'aquesta porta d'accés i coronant la façana principal hi trobem tres petites obertures, allargassades, d'arc de mig punt i placatge de marbre al seu interior. El campanar presenta els cantells amb un bisellament acabat amb punta ambdós extrems, quatre ulls amb estructura d'arc apuntat i cornisa esglaonada. Aquest campanar està coronat per una estructura amb forma d'arcs apuntats que es creuen. La teulada de la nau és a doble vessant i les capelles del creuer, a un vessant i finalment es disposa un ràfec de maó amb disposició esglaonada que ressegueix tot el perímetre de l'església. L'edifici ha estat molt remodelat amb el pas del temps. Història Durant l'època medieval sant Pere de Bellmunt formava part del bisbat de Vic. El lloc estigué inclòs dins la senyoria de Santa Coloma de Queralt fins al segle xiii, que passà a dependre del monestir de Montserrat, jurisdicció sota la qual es mantingué fins a començaments del segle xix. L'església parroquial fou visitada pel Bisbe de Vic Antoni Pasqual l'any 1685 i consta que llavors tenia annexa la capella de Sant Jaume de Rocamora. La parròquia de Sant Pere es mantingué dins el bisbat de Vic fins a l'any 1957, en què s'integrà dins la diòcesi de Solsona. Actualment l'edifici no conserva cap element d'època romànica. Referències
Sant Pere de Belltall

Sant Pere de Belltall és l'església de la població de Belltall, municipi de Passanant i Belltall (Conca de Barberà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un temple d'estil neoclàssic. Va ser construït sobre la base d'una planta basilical amb cobertes amb volta de canó i absis pla. El campanar, de base quadrada i octogonal a partir de la línia de coberta, és considerat d'arquitectura barroca catalana. A la seva façana es visualitza la intenció classicista del disseny, encara que amb un resultat desigual. La façana es caracteritza per la simplicitat de les seves línies i per una cornisa sobresortida que en reforça l'horitzontalitat de la composició. Dins el frontó es pot llegir la data 1864. Referències «Església de Sant Pere de Belltall». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.