NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Francesc s'hi Moria

Sant Francesc s'hi Moria o Sant Francesc d'Almúnia, és una capella protegida com a bé cultural d'interès local a l'extrem nord-est del terme municipal de Vic (Osona), ben a prop dels termenals amb Folgueroles i Manlleu. Arquitectura És una capella de nau única coronada amb un absis semicircular a llevant. A la part de migdia de la nau s'hi adossa un campanar de torre de planta quadrada que consta de planta baixa i dos pisos, acabada amb merlets, els murs són decorats amb arquets cecs, faixes llombardes i decoracions amb serreta, també s'hi obren finestres geminades. La façana és a ponent, el portal és d'arc de mig punt i reposa sobre columnes decorades amb capitells. Al damunt el portal hi ha finestres geminades. A tota l'església, els murs exteriors són decorats amb elements llombards i sota el ràfec de la teulada de la façana s'hi dibuixen uns arquets cecs que segueixen la inclinació de la teulada. Els materials constructius emprats són la pedra basta i la pedra ben treballada; la restauració s'ha portat a terme amb ciment pòrtland. Història L'ermita o capella es troba documentada des del 1244 per bé que els seus orígens semblen més llunyans, ja que està situada a l'antiga stratta Francisca. Durant la guerra del 1936 fou totalment devastada i anys més tard el 1946 se n'emprengué la restauració, restauració que fou poc fidel a l'estètica de les esglésies romàniques d'aquestes contrades. Es tenen notícies que el pintor vigatà Marià Colomer, durant el segle xix la decorà amb frescos que representaven la llegenda de Sant Francesc passejant-se per terres d'Osona, d'aquella decoració avui només ens en queden fotografies i un gravat de boix. Mossèn Cinto tenia molta devoció a Sant Francesc d'Assís i els seus textos contenen una llegenda que explica el perquè de la construcció de l'ermita: vers l'any 1225, un any abans de la mort del Poverello d'Assís, Sant Francesc arribà a Vic i, en ésser en aquell planell del Gurri conegut pel pla d'Almoina, va tenir un èxtasi en ple camp i un pagès li portà aigua del seu pou i es retornà. El fet fou celebrat i s'hi erigí un pedronet en recordança del Sant. Anys més tard, els pares franciscans hi van erigir la capella, que prengué el nom de Sant Francesc s'hi Moria. Referències Enllaços externs Associació Sant Francesc s'hi moria a Ràdio Vic. Podcast on s'explica la història de l'ermita.
Sant Fructuós (la Pobla de Segur)

L'església de Sant Fructuós, popularment de Sant Fruitós, és una capella del terme municipal de la Pobla de Segur, a la comarca del Pallars Jussà. Està situada a lo Pla, la partida d'horts situada a la llera esquerra del Flamisell, al nord-oest de la vila. Bibliografia GIMENO I LLARDÉN, Manuel. "Noms de casa, renoms i toponímia de la Pobla de Segur i els seus agregats: Montsor, Sant Joan de Vinyafrescal i Puimanyons". A: Collegats. Anuari del Centre d'Estudis del Pallars 1989, 3. Tremp: Centre d'Estudis del Pallars i Virgili & Pagès, 1989. ISBN 84-7856-033-5. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Genís Desprac

L'església de Sant Genís Desprac o d'Esparc, és un temple al terme municipal d'Espolla, Alt Empordà, al nord del nucli urbà al costat de la riera del mateix nom i que és l'afluent més important i cabalós de l'Orlina. L'església és romànica, amb volta d'atmella i elements d'opus spicatum en el parament del mur, dels segles XIII-XIV. Hi ha un mas adossat des d'on es pot accedir al cor de l'església. La gent d'Espolla hi realitza un aplec cada dissabte després de Corpus, amb una arrossada i una missa. Descripció Situada al nord del nucli urbà de la població d'Espolla, a uns cinc quilòmetres de distància del municipi i en una zona completament deshabitada. Tot i això una masia veïna s'adossa al mur de ponent del temple. Església d'una sola nau amb absis de planta semicircular capçat a llevant. Tant la nau com l'absis estan coberts amb voltes apuntades, il·luminades per dues finestres situades al mur de migdia de la nau i al fons de l'absis. Aquestes obertures són d'arc de mig punt i doble esqueixada. La porta d'accés al temple està ubicada al mur de migdia. Està formada per dos arcs de mig punt en gradació, amb la llinda i el timpà llisos i bastida amb carreus desbastats, sense cap motiu ornamental. L'arc extern presenta les impostes bisellades. Damunt del frontis, orientat a ponent, hi ha una petita espadanya de dues pilastres, afectada per la masia que es troba adossada al temple. La construcció està bastida amb pedra desbastada de diverses mides, lligada amb morter de calç i amb refeccions efectuades amb fragments de maons i de ceràmica. Els paraments de migdia i de llevant presenten un revestiment arrebossat que amaga els murs. El parament de tramuntana, amb la pedra vista, presenta trams bastits en la tècnica de l'opus spicatum, indicant així la possibilitat que es tracti d'una estructura pertanyent al període preromànic. Història L'església de Sant Genís d'Esprac apareix esmentada en les Rationes decimarum dels anys 1279 i 1280 amb els noms de "ecclesia de Asparago" i "ecclesia de Spargo", respectivament. En els nomenclàtors de la diòcesi del segle xiv apareix amb el nom de "Ecclesia parrochialis sancti Genesii de Asperracho" i en un document datat l'any 1316 és nomenada com "Sancti Genesii Aespracho". Referències
Sant Genís del Terrer

Sant Genís del Terrer o l'església del Terrer és una església del municipi de Llançà (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a uns dos quilòmetres al nord-est del nucli de la Valleta i a ponent del nucli urbà de la població de Llançà, en un replà de la carena del coll del Terrer. Descripció Es tracta de les restes consolidades del petit temple del Terrer, d'una sola nau amb absis de planta semicircular ultrapassat de ferradura. La nau, sense volta, presenta els murs perimetrals arrasats, amb una alçada màxima conservada d'uns dos metres. L'absis, en canvi, conserva la volta de quart d'esfera amb restes de l'encofrat original i dues finestres d'un sol biaix i arcs de mig punt, obertes als paraments de llevant i migdia. L'arc triomfal ha estat completament restituït i està bastit amb carreus de pedra desbastada. L'església presenta la particularitat de tenir tres portes, obertes als murs de ponent, tramuntana i migdia. A l'interior de la nau hi ha un banc corregut de pedra adossat als murs perimetrals i, a la banda de tramuntana, la base d'un pilar adossat procedent d'un d'arc toral. També hi ha les restes d'un paviment de morter allisat, sota el qual apareixen rastres d'un altre paviment de morter i picadís ceràmic. L'aparell és de grans pedres desbastades amb predomini de la pissarra, lligades amb morter de calç. A la part inferior de l'absis hi ha quatre grans filades bastides amb la tècnica del "opus spicatum". Història "L'Església del Terrer" és el nom popular actual. Resta oblidada l'advocació a Sant Genís, sota la qual és documentada al segle x com a possessió de Sant Pere de Rodes. En el document de dotació del monestir per Gaufred d'Empúries del 974 no s'esmenta l'església, però sí els indrets del seu alou dits "collum de Terrario, redeiritio de santo Genesio o sorbeirolo de sancto Genesio". Aquests topònims es tornen a citar com a límits del territori de l'abadia a l'epistola del papa Benet VI del mateix any 974, en un precepte del rei Lotari del 982 i a l'epístola del papa Joan XV del 990, uns documents que també anomenen l'església de Sant Genís entre les situades dins el terme monàstic. L'any 1091 queda documentat un litigi entre el Monestir de Sant Pere de Rodes i el de de Sant Pere de Banyoles per la titularitat d'aquesta església i altres que finalment queda resolt a favor del monestir empordanès. L'any 1984 el departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya i la Diputació de Girona conjuntament amb els Amics de Llançà endegaren un projecte de consolidació i de manteniment de l'ermita, així com l'arranjament dels accessos. Referències
Sant Gervàs de Tremp

Sant Gervàs de Tremp és una església i santuari de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Forma part de l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra. Descripció Edifici d'una sola nau, de petites dimensions, pintada de blanc. La façana principal té accés a través d'una porta d'arc de mig punt amb brancals de pedra, sobre de la qual s'identifica un òcul circular i una finestra sota teulada. En el flanc occidental són visibles antigues obertures i el cos rectangular d'una capella lateral. El seu interior conserva pintures murals. Referències
Sant Iscle i Santa Victòria de Bages

Sant Iscle i Santa Victòria de Bages és una església del municipi de Sant Fruitós de Bages (Bages). Es troba al nord-oest del terme municipal, en un extrem de la urbanització de Pineda de Bages que travessa la carretera que uneix Manresa i Santpedor, i dins del Mas de Sant Iscle. Ben a prop hi passa la Séquia de Manresa. El mas i l'església destaquen per estar situats sobre un turó al bell mig de terres majoritàriament planes. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església amb una nau coberta per una volta de canó lleugerament apuntada i un absis semicircular, amb volta de quart d'esfera, orientat cap a l'est amb finestra de doble esqueixada rematada per un arc de mig punt adovellat. El campanar, que ha estat força reformat, és de planta quadrada i s'aixeca al cantó sud-est, adossat a l'absis. Malgrat totes les restauracions, encara conserva unes arcuacions llombardes a la part del mig, i a la base queden restes també de la capçalera quadrangular de l'antiga església preromànica. La porta, del 1912 està situada al cantó nord; presenta una estructura d'arc de mig punt i està emmarcada per dovelles força grosses. Les parets interiors estan arrebossades i l'absis, que fa les funcions de sagristia, està tapiat. Història Es trobava dins l'antic terme de la ciutat de Manresa, al lloc de Sant Iscle. Aquest lloc i l'església apareixen documentats el 950 quan Sal·la, fundador del monestir de Sant Benet de Bages, canvià un alou situat al Camp de Bages, al costat de l'església de Sant Iscle, per un altre situat a l'Angle. El nom de Sancti Acisclii reapareix en una altra compravenda de terres, aquesta de l'any 983. Segons la documentació existent, se sap que en 1035 se sap que l'església estava envoltada per una sagrera i, que en 1066 ja figura com a parròquia, i la sagrera com a vila. Inicialment depenia de la canònica de Santa Maria de Manresa. L'edifici ha estat reformat diverses vegades, però no se l'ha modificat substancialment. El campanar fou reformat el 1916 sobre un pis romànic. Actualment, no té funcions parroquials, però sí que està oberta al culte. Es va restaurar completament l'any 1999. Al seu interior hi havia hagut un retaule gòtic algunes taules del qual es conserven al Museu Comarcal de Manresa. Referències Enllaços externs Ajuntament de Sant Fruitós de Bages: Sant Iscle i Santa Victòria de Bages
Sant Iscle i Santa Victòria de les Feixes

Sant Iscle i Santa Victòria de les Feixes és una església situada a la serra de Collserola, dins del terme municipal de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental), catalogada com a bé cultural d'interès local. La seva ubicació és a prop d'una cruïlla de camins que unien Montcada, Horta i Cerdanyola, i actualment es fa servir com a capella de la residència de monges que ocupen la veïna Can Catà. Història El topònim Facxas surt en una escriptura del 964, però la primera referència documental de l'església és del 995, en una permuta de terres Ricosind i el bisbe de Barcelona Aeci. Les referències al temple són nombroses durant tot el segle xi, i el 1082 és citat com a parròquia. El 1577 consta que es pagaren 10 diners per l'adquisició a Girona de la pica baptismal i els muntants i la llinda del nou portal. El 1624 se li agregà com a sufragània l'església de Santa Engràcia de Montcada i Reixac, però aquesta s'independitzà i el 1868 Sant Iscle passà a ser sufragània de Sant Martí de Cerdanyola. El 1933, Miquel Brasó hi va descobrir unes pintures murales a l'absis d'entre els segles xii i xiii, les quals foren malmeses a l'incendi del 1936. Actualment es troben entre el Museu Diocesà de Barcelona i el MNAC. Descripció Es tracta d'un temple d'una sola nau de planta rectangular, coberta amb volta de canó i teulada a dues vessants. L'absis és de planta semicircular i cobert amb volta de quart d'esfera. Tant la nau com l'absis són els originals, en canvi hi ha dues capelles laterals, la sagristia i una petita estança prop de la pica baptismal que corresponen a una modificació posterior. Els paraments són llisos tant per dins com per fora, només hi ha dos fragments de cornisa a cada costat de la nau. L'aparell dels murs és de pedres de riu trencades i disposades en filades horitzontals. A les cantonades hi ha carreus grans ben treballats. Al mur de ponent s'alça un campanar d'espadanya amb dues obertures. Pertany al primer període romànic i per la seva estructura es pot classificar dins de les esglésies d'una sola nau i un absis. El treball de la pedra i la manca d'ornamentació fan pensar que va ser construït al segle xii, tot i que la porta rectanagular, fruit d'una reforma posterior, i té inscrita la data 1577. L'altar major és del segle xvii i el sagrari del xviii. Als seus voltants s'hi van fer sepultures de tipus olerdolà, amb la diferència d'ésser excavades a terra en lloc d'obertes a la roca. Referències Enllaços externs «Sant Iscle i Santa Victòria de les Feixes». Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic i Arqueològic de Cerdanyola del Vallès. Ajuntament de Cerdanyola del Vallès. Arxivat de l'original el 2014-08-26.
Sant Iscle i Santa Victòria de Turbiàs

Sant Iscle i Santa Victòria de Turbiàs és l'antiga església parroquial del poble de Turbiàs, del municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell), actualment sufragània de Santa Maria de Castellbò. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una sola nau, capçada a llevant amb absis semicircular. Presenta dues capelles laterals una a cada banda de la nau, visibles externament en planta i obertes a la nau en arc rebaixat. Hi ha retaules de guix policromat a l'altar major i a la capella lateral de tramuntana. La sagristia és adossada a la capella lateral de tramuntana. La coberta és de fusta i sosté un llosat a doble vessant. La porta d'accés al temple, en arc de mig punt, es troba a la façana de migdia, resguardada per un pòrtic format pel volum extern de la capella lateral sud i pel cos del campanar. El campanar de l'església és de torre, i està adossat a la façana meridional. Té secció quadrangular i és cobert per un llosat piramidal amb els ràfecs sortints. És una construcció rústega de pedres unides amb morter sense fer filades. Història L'indret de Turbiàs apareix en un moment tardà en la documentació, precisament, a les visites que els delegats de l'arquebisbe de Tarragona realitzaren a les parròquies del Bisbat d'Urgell els anys 1312 i 1314, en les quals figura l'advocació de sant Iscle màrtir. Amb tot, l'advocació de sant Iscle, relacionat amb l'antic terme de la veïna vila de les Eres, apareix des de l'any 1001. L'any 1575, l'església parroquial de Turbiàs, que tenia com a sufragànies les de Sant Fruitós de Carmeniu i Sant Vicenç de les Eres, presentava deficiències al paviment i li mancava un reixat que separés la feligresia de l'altar, el qual podia fer-se tant de ferro com de fusta. L'any 1904 només tenia la sufragània de les Eres. Actualment depèn de la parròquia de Castellbò. Referències
Sant Jacint de Bussanya

Sant Jacint de Bussanya és la capella de la masia de Bussanya, en el terme municipal de Moià, al Moianès. Està situada 75 metres al sud de la masia a la qual pertany, en el sector occidental del terme de Moià. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de nau única, amb absis semicircular. Coberta de teula a dos vessants, amb voladís senzill. Parament d'obra amb façana de pedra artificial encarada a nord-est. El portal d'accés queda emmarcat per dos pilastres i un dosaret de pedra. Els capitells que franquegen l'accés, sostenen capitells amb decoració geomètrica senzilla. El conjunt és coronat per una petita espadanya coberta també de teules. Història És una capella construïda en el segle xix emmarcada en els "revivals" romàntics. La tipologia segueix les directrius marcades pel neoromànic. En el timpà de l'arc d'accés, bloc de pedra amb l'escut nobiliari de la família Bussanya. Referències Enllaços externs Bussanya en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Jaume d'Arestui

Sant Jaume d'Arestui és una ermita romànica una mica allunyada al sud-est del poble d'Arestui, en el terme municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Jaume d'Arestui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Jaume d'Estaon

Sant Jaume d'Estaon és l'església parroquial moderna del poble d'Estaon, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme del mateix nom. És una església del segle xviii, que substituí aquell segle l'antiga parroquial de Santa Eulàlia d'Estaon, situada al capdamunt del poble. Sant Jaume d'Estaon està situada a l'extrem meridional del poble, damunt mateix del punt d'entrada, per carretera, en aquest poble, damunt d'un penyal que domina el Vallat d'Estaon. És d'una sola nau, amb un campanar modern, vuitavat, que va perdre la coberta el 1948 per l'acció d'un llamp. La coberta de la nau, de llicorella a doble vessant, està sencera. Una decoració naïf de Sant Jaume realitzada pel pintor Josep Verdaguer i Coma l'any 1966 decora la capella major. Tot i que des del 1939 Estaon no disposava de rector, en marxar aquell any el darrer capellà del poble, mossèn Miquel Vidal i Ninou, fill de Ribera de Cardós, fou l'ecònom de Lladrós, resident a Ainet de Cardós, mossèn Josep Freixa, qui feu l'encàrrec de decoració de l'església de Sant Jaume. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Pladevall, Antoni. Guies Catalunya Romànica, Pallars Sobirà. Barcelona: Editorial Pòrtic, 2000 (Catalunya Romànica. Guies comarcals, 8). ISBN 84-7306-609-X. Enllaços externs Sant Jaume d'Estaon en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Sant Jaume d'Estaon, en El blog d'Estaon
Sant Jaume d'Arbeca

Sant Jaume d'Arbeca és una església del municipi d'Arbeca (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de grans dimensions interiors, però de planta estranya, ja que sembla més ampla que llarga. Consta d'una sola nau amb transsepte i capelles laterals corregudes; la zona del creuer és força amplia. Al sostre de l'altar major hi ha unes pintures dels quatre evangelistes. S'ha cobert amb volta de mig punt, arcs torals i llunetes. Es troba tota pintada a excepció de les pilastres. Aquestes tenen uns grans capitells d'ordre compost. La pavimentació està feta amb grans lloses de pedra, entre les quals hi ha algunes sepultures del segle xviii. La façana presenta un frontó triple, el central, més gran i amb una petita espadanya al mig. Els laterals són rematats per punxons de boles. El portal és d'estructura barroca, però auster d'ornaments. Està flanquejat per pilastres adossades que sostenen un fals entaulament amb fornícula central apetxinada amb columnes i frontó corbat. S'accedeix a l'església per una escalinata amb barana en la part central de la qual hi ha un escut frustrat. L'aparell de l'edifici és de blocs de pedra ben escairats i molt regulars. A la porta hi ha la data de 1686 gravada a la pedra. La torre campanar de torre és de planta quadrada, amb aparell de carreus regulars disposats en filades. Està rematada per un mirador. Altar del Sant Sepulcre Era un altar de pedra ornat amb un escut, possiblement dels Cardona, flanquejat per àngels i motius vegetals. Damunt l'altar hi ha el cos de Crist Jacent, rodejat de les Maries, Sant Joan, Sant Josep d'Arimatea, Nicodemus i una altra figura. El treball de l'obra sembla correspondre a les darreries del segle xv o inicis del XVI. Fou fet per la capella del Castell en època dels ducs de Cardona i donat a la parròquia quan aquesta es construí, al segle xvii. Actualment està trencat degut a la guerra de 1936. Història Es creu que en el lloc on es troba emplaçada aquesta església n'hi havia una d'anterior gòtica, consagrada el 1456. El 1606 la duquessa de Cardona concedia llicència per a construir una església nova. El 14 de maig de 1612 es posa la primera pedra, reaprofitant les pedres de la primera església. Hom pensa que s'acaba als voltants del 1686, com consta al portal. El 1652 es va fer una capitulació entre els jurats de la vila i el pintor Blasi, lleidetà, sobre el retaule de la Verge Maria. El 1693 Lluís Bonifaci de Valls es compromet a fer el retaule de Sant Isidre. Entre finals del segle xvii i inicis del xviii, es construeixen les capelles del Santíssim Sagrament i de la Immaculada. El 1729 fou construït un magnífic orgue de vint registres, restaurat el 1867 per Giovanni Florenzano i desaparegut amb la guerra civil (1936-1939). El 1778 es fa el campanar i la sagristia actual, obra de Magí Salat de l'Albi. En un primer moment la parròquia depenia del bisbat de Vic, ho tenim documentat a finals del s. XI i altre cop a la primera meitat del s. XII. El 1446 i 1154 és reclamada per l'arquebisbe de Tarragona Bernat Tort quan s'integra a la seva diòcesi. Referències
Sant Jaume d'Espolla

Sant Jaume d'Espolla és una església del municipi d'Espolla inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de planta rectangular, orientada a tramuntana, que consta de tres naus i coberta a doble vessant. La nau central té una alçada major que les laterals i en els seus murs exteriors s'hi ha practicat una sèrie de contraforts que descansen sobre els sostres, a una vessant, de les naus laterals. A una banda de l'edifici queda adossat el campanar que consta de dos cossos: una torre de planta quadrada amb ràfec de totxo sobre la qual es disposa el campanar de planta octogonal amb quatre obertures d'arc de mig punt, rematades per una cúpula feta de totxo. Mentre que la torre ha estat arrebossada el cos octogonal deixa al descobert el parament de mur original fet de pedruscall. L'accés al campanar es fa mitjançant una escala de pedra adossada al mur occidental de l'església. La façana, molt senzilla des d'un punt de vista decoratiu, presenta una porta de llinda emmarcada per carreus de pedra ben escairats, un nínxol d'arc de mig punt i un òcul en la part superior. Tota la façana ha estat arrebossada contràriament a la resta de l'edifici on s'hi ha deixat al descobert el parament fet de pedruscall lligat amb argamassa. En alguns trams de mur l'aparell és de lloses de pissarra i fragments de terrissa units amb argamassa (solució molt comuna a construccions del segle xviii que trobem als voltants). A l'interior les voltes són de canó i de llunetes. Història Sembla que la torre campanar és en bona part romànica (segles XII-XIII). A la façana principal, encarada al migdia, trobem una inscripció "1786". L'església és per tant un edifici d'origen romànic que va ser totalment reformada el segle xviii. S'esmenta per primer cop el 1226 (Sancti Jacobi de Spolla). Apareix també en el famós document de 884 (vegeu Sant Esteve de Cantallops, Sant Julià de Rabós) segurament fals, en el que s'afirma la seva pertinença al Monestir de Sant Quirze de Colera. Referències Enllaços externs Enric Bassegoda: La construcció de l'església de Sant Jaume d'Espolla https://raco.cat/index.php/AnnalsEmpordanesos/article/view/363140/457551