NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Serni de Terrers

Sant Serni de Terrers és una església del municipi de Capolat (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica d'una sola nau i sense absis, ubicada entre antics plans de conreu voltats de bosc. És de petites dimensions, de planta rectangular amb parament de grans carreus de pedra sense desbastar disposats en fileres. Al mur de migjorn hi ha un cos afegit d'època posterior; al seu costat trobem la porta d'entrada, un arc de mig punt adovellat. Encara al mateix mur hi ha una finestra de doble esqueixada alta i estreta. Centrat als peus trobem el campanar d'espadanya de dues obertures, coronades amb arcs de mig punt adovellats. La coberta és a dues aigües amb embigat de fusta i teula àrab, parcialment esfondrat. L'interior era enguixat i pintat de blanc. Història En aquesta església es venerava una imatge de la Mare de Déu de Terrers, probablement del s. XIII, actualment conservada en una casa particular. La construcció, però, es considera del s. XII. A principis del segle XXI es troba en molt mal estat, la coberta s'ha esfondrat, l'interior està ple de runa i deixalles i a les parets hi ha humitats i esquerdes. Referències
Sant Vicenç de Falgons

Sant Vicenç de Falgons és l'església parroquial de Falgons del municipi de Sant Miquel de Campmajor, a la comarca del Pla de l'Estany, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya Està situada al nucli de Falgons, sobre un turó, al costat d'un gran casal. Es tracta d'un temple romànic format per una sola nau i una capçalera amb absis semicircular, que presenta una cornisa que ha quedat centrada en el mur pel sobrealçament del conjunt. La part original té paraments amb carreus ben tallats i la resta és de maçoneria. A l'interior, la nau és coberta amb volta de canó apuntada construïda amb plec de llibre i l'absis presenta quart de volta. A banda i banda de la nau s'hi afegiren capelles de planta quadrada i al segle xviii el campanar de secció quadrada i teulada de dues vessants. A la banda oest hi havia una porta dovellada d'arc de mig punt, que en la restauració fou incorporada a la banda sud, amb un porxo de protecció. Les primeres notícies del lloc daten del 947. L'església surt esmentada en les butlles d'Urbà II (1096) I Alexandre III (1175). L'any 1363 consta en una visita pastoral, que l'església es trobava amb deficiències importants a les cobertes. Hi havia dos altars, un de sant Miquel i l'altre dedicat santa Maria. Referències
Santa Magdalena de Fígols

Santa Magdalena de Fígols és una església del municipi de Montmajor (Berguedà) situada a Gargallà. És sufragània de Sant Andreu de Gargallà. al municipi de Montmajor, el Berguedà. L'església de Santa Magdalena de Fígols està situada al costat de la masia de Fígols, a Gargallà. A prop de l'accés a aquest nucli de Montmajor des de la carretera B-420 entre Cardona i Montmajor, a l'altra banda de la carretera s'agafa un desviament per arribar-hi. En l'actualitat s'hi celebra missa dues vegades l'any, el dilluns de Pasqua, quan s'hi celebra la festa de Sant Sadurní i el dia de Santa Magdalena, el juliol. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església és d'origen romànic però ha patit modificacions posteriors i forma part de la masia de Fígols. El temple és petit i té algunes construccions adossades que no deixen veure del tot l'edifici. Té una sola nau i la porta està a la banda occidental. Està coberta per una volta apuntada i no té absis. L'interior està ben conservat i el punt d'arrencada de la volta està ornamentat amb una petita cornisa difícil de veure per la calç que cobreix les parets. La porta és d'arc de mig punt, té dovelles grans i està datada del 1689. Aquesta façana té un campanar d'espadanya que té dues finestres d'arc de mig punt fets amb dovelles petites. El 1709 el propietari va ampliar l'edifici i hi va posar capelles laterals i la sagristia. L'interior del temple té el presbiteri decorat i un altar modern neoclàssic i trossos de taules policromades sobre la vida de Sant Sadurní d'un retaule antic de finals del gòtic. Es conserva una làpida que era de l'anterior cementiri que estava situat al sud del temple perquè els ossos que s'hi conservaven es van traslladar al cementiri de Gargallà després dels incendis de 1994. Història Abans que fos advocada a Santa Magdalena, l'església va tenir advocació a Sant Sadurní i en els seus orígens depenia del monestir de Santa Maria de Ripoll, després que Guifré el Pilós en fes la donació per tal de repoblar el territori de frontera juntament amb Sorba i Gargallà per a reforçar la zona entre els castells de Cardona i Casserres al voltant de l'any 1000. El 1003 el comte Oliba fou cedit a Ripoll juntament amb l'església de Sant Andreu de Gargallà. Entre el 1312 i el 1315 l'església ja tenia capellà i cementiri, tot i que segurament depenia de Sant Andreu de Gargallà. Tot i que no se sap quan va canviar de patró per Santa Magdalena o Sant Josep, el 1715, aquest encara era Sant Sadurní, però es creu que aquest podria ser quan l'amo de la masia de Torrabadella va fer un benefici a Santa Magdalena el 1769. Malgrat el bon estat de conservació general de l'edifici, l'església fou molt reformada als segles xvii i XVIII, quan, com a sufragària de Gargallà, tenia cura de les 10 cases de la seva rodalia. El 1994 es va cremar una part de l'església durant els incendis forestals i els seus propietaris van restaurar-ne el porxo, la teulada i l'exterior. El 1998 es va proposar al ple municipal que Santa Magdalena de Fígols fou declarada BCIL, però encara no s'ha resolt l'expedient. Vegeu també Llista de monuments de Montmajor Referències
Santa Magdalena de Perella

Santa Magdalena de Perella és una capella romànica del municipi de Sant Joan de les Abadesses, a la comarca del Ripollès, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Avui es troba abandonada i sense culte. Descripció L'edifici centra el veïnat dispers de Perella, en un petit puig sobre la vall del Ter. L'edifici, romànic, data del segle xii i és de planta gairebé rectangular sense absis diferenciat, amb la volta un xic apuntada. El presbiteri original es trobava al costat nord-est i actualment es troba a l'extrem oposat. La porta, situada al mur nord-oest, és adovellada amb una llinda monolítica desproporcionada i timpà llis, conserva part de la ferramenta original. Posteriorment li fou afegida la sagristia a llevant i un campanaret de torre a l'angle sud-oest amb obertures d'arc de mig punt. Història Fou construïda abans del 1145 pels propietaris de Can Perella, gran mas veí conegut des del 1126. A les visites pastorals del 1686 i 1690, el bisbe Pasqual manà que es construís la sagristia. L'ermita té uns Goigs dedicats a Santa Magdalena. Referències
Santa Magdalena de Sanaüja

Santa Magdalena de Sanaüja és una església del municipi de Sanaüja (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella situada a un dels extrems del Cementiri de Sanaüja, a l'entrada del poble, de planta rectangular i una sola nau, coberta a dues aigües, absis semicircular i realitzada amb carreus regulars rejuntats amb argamassa. A la façana principal hi trobem la portalada principal de grans dimensions formada per un arc de mig punt adovellat, sobre la qual anteriorment hi havia una fornícula per albergar la figura d'un sant. A la part inferior de la façana est destaca una obertura rectangular emmarcada amb carreus i tapiada posteriorment. Originàriament aquesta capella tenia un petit campanar d'espadanya d'un sol ull i a acabat en forma triangular al capdamunt de la façana principal. Història La primera referència documental que tenim d'aquesta capella, data de l'any 1758 a causa d'una visita pastoral del bisbe d'Urgell. Tot i això, sembla que els seus orígens cal buscar-los al segle xii, època en què les capelles sota aquesta advocació solien ser un lloc de refugi per persones que patien malalties contagioses. Referències
Santa Margarida de Quart

Santa Margarida de Quart és una església romànica de Quart (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Santa Margarida es troba al cim d'un petit turó, fora de l'actual nucli de Quart que ha crescut vora la carretera de Girona a Llagostera. Descripció L'edifici és d'una sola nau de tres trams amb volta de creueria i arcs formers apuntats i capelles laterals. La capçalera és poligonal a l'interior i semicircular a l'exterior. Als peus trobem el cor al que s'accedeix per una porta amb la data de 1729. El parament és arrebossat i emblanquinat. Els murs exteriors són de pedra vista excepte la façana, esgrafiada. La portalada barroca (1748) consta d'una obertura rectangular entre columnes, coronada per una petita fornícula amb imatge de la santa. Al capdamunt hi ha un rosetó. El campanar romànic, restaurat, és de planta quadrada, dos pisos de finestres geminades, formades per columnes amb capitells mensuliformes, i teulada a quatre vents. Història El temple és citat l'any 1362 al "Llibre Verd". A principis del segle xiv s'anomena titular de la parròquia Santa Margarida. També s'hi conserven les relíquies de Santa Justa i Santa Rufina, patrones dels terrissers. L'edifici actual data del segle xviii però es conserva el campanar d'època romànica, que abans de la restauració deixava veure dos rengles de finestres geminades tapiades a les cares Est i Oest. L'any 1975 mossèn Jesús Prats demana ajut a la Diputació per procedir a la restauració. Cinc anys més és concedit i el 24 de març de 1983 finalitzen les obres. Referències Enllaços externs «L'Església Parroquial de Santa Maria». [Consulta: 7 febrer 2015].
Santa Maria d'Elena

Santa Maria d'Elena, de Sobreroca o de Puig d'Elena, és un santuari de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa) situat al vessant del puig d'Elena, a la part més meridional del terme, a la dreta de la riera de Llémena. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És d'origen romànic, amb algunes remodelacions posteriors. Disposa d'una sola nau i absis semicircular a llevant. La porta d'ingrés és a ponent i es troba protegida per una gran porxada d'època més avançada. El campanar és d'espadanya de doble obertura i s'assenta damunt la paret oest. A sota hi ha una petita finestra que dona llum a l'interior. Fins a l'any 1936 s'hi va venerar una imatge de transició entre el romànic i el gòtic de 50 cm d'alçada. La verge entronitzada portava corona imperial i sostenia un ceptre amb la mà dreta mentre que amb l'esquerra aguantava el seu fill. Les modificacions sofertes per l'edifici no permeten precisar en quin moment del període romànic fou construïda aquesta església. No es pot descartar una data ja avançada. Presenta una estructura modificada per ampliacions posteriors a l'època de construcció. La planta primitiva és una nau de secció rectangular i un absis semicircular orientat a llevant; la resta de cossos són d'època moderna. La porta està situada a ponent; el porxo que la protegeix és posterior. El tipus d'aparell d'època romànica és format per carreus de mida diversa, ordenats en filades i d'aspecte força rústec. A l'interior de l'església hi ha un a sarcòfag amb coberta a dos vessants, a l'esquerra de la porta, sostingut per dues cartel·les. Amb caràcters gòtics hi ha una inscripció que diu: «Aquí reposen Ramon de Crosa, el qual morí el dia de les calendes d'octubre i Berenguer de Soler». A cada costat de la inscripció hi ha una creu. La data no seria anterior al segle xiv. Pel que fa als personatges, segurament, tal com era el costum, es deu tractar de dos benefactors. Història Les primeres notícies històriques de Santa Maria d'Elena es remunten al testament fet l'any 1212 per Arnau del Torn, el qual llega 5 sous a "Sancte Marie de Suprarrocha". L'any 1391 serà esmentat en el testament d'Hug, baró de Santa Pau com a "Santa Maria o capella de Sobreroca". Santa Maria d'Elena és una petita església que fou molt malmesa pels terratrèmols del segle xv, que enderrocaren una gran part de les edificacions de la vall d'Amer. Segurament s'ensorrà una part de la nau, tot conservant-se part de l'absis del qual és ben curiós l'enllosat original que el cobreix. Montsalvatge a les «Notícias históricas» informa que, a la darreria del segle xix, hi vivia un eremita el qual tenia les habitacions unides a l'església. A la Mare de Déu de Lena (o d'Elena) se l'invoca com a protectora de les Valls del Llémana, tal com canten els seus Goigs: "Als devots de sobre Roca / Y de totas estas Valls / Que dignament Vos invocan / Deslliuraulos de tots mals; / Sent Vos nostra protectora / Guardaunos de tota pena. / Siaulos intercessora / Verge María de Elena". Referències
Santa Maria de Biosca

Santa Maria de Biosca és una església del municipi de Biosca (Solsonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la llinda de la porta hi ha gravada la data 1859, tot i que possiblement l'església és de començaments de segle. Descripció Església de grans dimensions. La porta principal és quadrangular i presenta dues pilastres amb estries molt profundes en disposició vertical i doble cornisa. A sobre hi trobem un frontó semicircular. A sobre d'aquest, hi ha una rosassa. L'extrem superior de la façana utilitza formes còncaves i convexes. El campanar és de forma octogonal i presenta dos cossos separats per una motllura. A l'interior hi ha tres naus i les cobertures són de volta de canó amb quatre trams. Referències
Santa Maria de Sanaüja

Santa Maria de Sanaüja és una església del municipi de Sanaüja (Segarra) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Església situada al centre del nucli urbà, d'una sola nau, realitzada amb carreus regulars, destacant les cantoneres on els carreus estan col·locats a tall d'encoixinat, amb una cornisa superior, formant un perfil còncau-convex, que ressegueix tota la façana principal, amb la presència de quatre gerres flamejants, i dos arcs de mig punt de petites dimensions al centre on en un d'ells hi ha una campana, rematat per un penell en forma de bola central a la part superior. La portalada principal està emmarcada per dues pilastres estriades adossades a la façana, per sobre de les quals hi ha una columna sobre podi amb el mateix tipus de decoració estriada, amb capitells d'ordre toscà, coronat per un entaulament amb frontó semicircular amb una fulla d'acant central. A banda i banda de la portalada trobem la presència de dos òculs per il·luminar el seu interior, juntament amb un rosetó motllurat situat al centre de la façana, acompanyat a la part superior per un finestral en forma de fornícula que antigament aixoplugava una figura de pedra de la Mare de Déu amb el Nen. A la dreta de la façana hi trobem adossada una font datada l'any 1959 mitjançant una inscripció, realitzada amb un estil historicista, amb formes circulars en forma de voluta. La pica beneitera és de pedra i està situada a la paret esquerra de la nau central, a prop de l'entrada. La tassa és de forma semicircular i té en el centre un relleu, també semicircular. La perifèria de la tassa, igual que la del relleu, és acanalada, fent que els espais excavats de la mateixa amplada siguin iguals que els sobresortints. Descansa sobre una base rectangular llisa que a la vegada reposa sobre una mènsula, la qual té una decoració foliar en la part central i espiral en els seus dos costats. Tota la pica està adossada a la paret. Història La primitiva església estava situada al costat del Castell de Sanaüja, actualment en ruïnes. L'actual església, d'estil gòtic tardà, es va construir entre el 1509 i el 1515 sota la direcció del mestre d'obres de Balaguer, Joan Gausia. Galeria Referències
Santa Maria del Soler

Santa Maria del Soler és una església de Clariana de Cardener (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església es troba a la part central-est del terme municipal, al nord del nucli de Clariana. Està a uns 400 metres a llevant de la masia del Soler de Clariana, a la capçalera de la rasa del Soler, amagada dins un frondós bosquet de pins i alzineres. S'hi va des de la carretera de Manresa (C-55). Al nucli de Clariana (41° 56′ 04″ N, 1° 37′ 26″ E) es pren la carretera asfaltada direcció "Canet - Garrigó - Soler" que, en direcció nord, baixa a trobar el riu. Als 1,7 km. es passa pel pont del Molí de Canet, es creuen les cases de Canet i es puja als plans. Immediatament després de passar el trencall del Soler(41° 56′ 48″ N, 1° 37′ 36″ E), es pren la pista de la dreta que, als 200 metres arriba sota mateix de la capella. Descripció És una edificació senzilla, d'una nau i absis semicircular amb finestra de doble esqueixada d'arc de mig punt. La nau, que era coberta amb volta de canó, ha estat substituïda per un embigat de fusta. La porta, d'arc de mig punt i grans dovelles, és al frontis. Damunt de la porta hi ha una finestra espitllerada. Corona la façana el campanar d'una obertura. El parament és de pedres treballades a cops de maceta col·locades en rústegues filades. No té cap mena de decoració. Història Església no esmentada en l'acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. No es troba cap referència històrica d'aquest edifici. Referències
Santa Susanna de la Melgosa

Santa Susanna de la Melgosa és una església del municipi de Biosca (Solsonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una ermita envoltada d'alzines i roures. Té una sola nau. És possible que hagués tingut un absis rodó, per les restes dels fonaments que encara hi són. Entrada amb arc de mig punt adovellat. Té una petita obertura circular a sobre. L'interior està arrebossat i pintat de blanc. S'hi arriba pel camí que deixa hi ha per sota del Mas de la Melgosa, el primer trencall a la dreta. Després d'un km s'ha de baixar del cotxe i anar-hi a peu. Està situada a la dreta del camí. Història L'any 1758 hi ha documentada una visita pastoral efectuada pel bisbe d'Urgell a Santa Susanna; s'hi esmenta que la capella pertanyia a la Casa de Malgosa, del bisbat de Solsona. Al voltant de la capella s'han trobat indicis d'una primitiva necròpolis i una pica excavada a la cinglera, que semblen confirmar indicis de culte al lloc des d'època medieval. L'edifici actual podria ser del segle xvii. Referències
Santuari dels Tossals

El Santuari dels Tossals és una església abandonada del municipi de Capolat a la comarca del Berguedà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situat enmig de la vall de Capolat i el coll de Joanet, el santuari dels tossals ja existia al segle xiii. L'actual edifici, molt malmès, és una construcció del 1757. Fou bastit en un moment de gran floriment dels santuaris marians catalans. Descripció El santuari i l'hostaleria dels Tossals és avui dia un edifici totalment abandonat, amb les cobertes enfonsades. Tan sols en queden restes dels murs i les encavallades de fusta, molt malmeses. El parament és de pedres de diverses dimensions, sense treballar, unides amb molt de morter. Interiorment els murs estaven arrebossats, avui, però, ha caigut parcialment. Algunes de les parets arriben fins a una alçada força considerable, pràcticament fins al sostre. En origen hi havia una talla de la mare de déu, estilísticament de transició entre el romànic i el gòtic. La Mare de Déu dels Tossals, talla protogòtica dels segles XII-XIV, es conserva actualment a l'església de Sant Martí de Capolat. Referències
Taller Masriera

El Taller Masriera es un edificio de estilo neoclásico ubicado en el distrito del Ensanche de Barcelona. Fue construido en 1882 por José Vilaseca y Casanovas como atelier para los hermanos pintores y orfebres José y Francisco Masriera. Está catalogado como Bien Cultural de Interés Local en el Catálogo del Patrimonio Cultural catalán, con el código 08019/1380. Historia El taller fue un encargo de los hermanos José y Francisco Masriera a José Vilaseca, quien diseñó un templo anfipróstilo, inspirado en modelos como el Templo de Augusto de Barcelona o la Maison Carrée de Nimes. Construido en 1882, fue una de las primeras edificaciones del Ensanche, siendo en su origen un edificio aislado, de planta rectangular, rodeado de jardín. En sus primeros años funcionó taller de pintura, escultura y orfebrería, albergando además la importante colección de arte que atesoraban los Masriera. Lluís Masriera heredó la finca en 1912 a la muerte de su padre, José Masriera, y llevó a cabo importantes ampliaciones, entre las que destacan la adición de dos naves laterales en 1913. Gran aficionado a las artes escénicas, construyó en el interior el Teatro Studium, inaugurado en 1932. En los años 1950 se convirtió en convento para la congregación de la Pequeña Compañía del Corazón Eucarístico de Jesús, que lo ocuparon hasta 2009, cuando lo cedieron a la Fundación Pere Relats. Desde entonces el edificio permanece vacío y sin uso. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Taller Masriera.
Atelier Masriera

L'Atelier Masriera (en catalan : Taller Masriera) est un bâtiment néoclassique situé dans le district de l'Eixample à Barcelone. Il a été bâti en 1882 par Josep Vilaseca i Casanovas comme atelier pour les frères peintres et orfèvres José et Francisco Masriera. Il est catalogué comme Bien Culturel d'Intérêt Local dans le Catalogue du Patrimoine Culturel catalan. Histoire L'atelier a été une commande des frères José et Francisco Masriera à Josep Vilaseca, qui a dessiné un temple amphiprostyle, inspiré des modèles comme le Temple d'Auguste de Barcelone ou la Maison Carrée de Nîmes. Bâti en 1882, il s'agit d'une des premières constructions de l'Eixample, étant à l'origine un bâtiment isolé, de plan rectangulaire, entouré de jardin. Dans les premières années il a servi d'atelier de peinture, sculpture et orfèvrerie, hébergeant en plus l'importante collection d'art accumulée par les Masriera. Lluís Masriera a hérité de la propriété à la mort de son père, Francisco Masriera, et a mené à terme d' importants agrandissements, notamment l'ajout de deux nefs latérales en 1913. Grand amateur d'arts scéniques, il a bâti à l'intérieur le Teatro Studium, inauguré en 1932. Dans les années 1950 l'édifice a été converti en couvent pour la congrégation de la Petite Compagnie du Cœur Eucharistique de Jésus, qui l'a occupé jusqu'à 2009, lorsqu'il l'a cédé à la Fondation Pere Relats. Depuis le bâtiment demeure vide et sans usage. Article connexe Maison Masriera Source de traduction (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Taller Masriera » (voir la liste des auteurs). Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de Barcelone Portail du néo-classicisme Portail de l’architecture et de l’urbanisme