NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Cecília de Torallola

Santa Cecília de Torallola, és una ermita romànica del poble de Torallola, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Fins al 1969 formava part del terme municipal de Toralla i Serradell. És 1,2 quilòmetres al sud-est del poble, ran de la carretera que des de Sant Joan de Vinyafrescal mena a Torallola. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Ermita petita d'una nau amb volta de canó. Absis semicircular a llevant i porta amb arcada de mig punt. Campanar de cadireta amb dos ulls a ponent. Murs de carreus de pedra reblats i coberta amb lloses de pedra. Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Coloma de Centelles

Santa Coloma de Centelles és l'església parroquial del municipi de Centelles (Osona) i és inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. L'església És un edifici religiós de grans dimensions, de planta rectangular. A la façana de l'entrada hi ha una gran portalada amb profusió de pedra treballada amb motius geomètrics, amb una capelleta al damunt amb una imatge de santa Coloma. La façana està rematada per unes formes corbes i rectilínies que es conjuguen en perfecta harmonia. A la façana dreta hi ha el campanar, de gran alçada i visible a tota la contrada. A la façana esquerra hi ha un portal de pedra treballada amb motius florals d'estil barroc. Es considera que la part més antiga de l'edifici és l'anomenada «capella fonda», dedicada a la Verge Dolorosa. L'any 1920 va ser objecte d'una important reforma a càrrec de l'arquitecte modernista Manuel Joaquim Raspall. La rectoria Aquesta edificació comunica amb la part posterior de l'església parroquial mitjançant una volta d'arc rebaixat de totxana que conforma un passadís. A la façana principal cal remarcar un portal adovellat rodó amb la inscripció «Ave Maria Purísima»; a sobre hi ha una finestra i un balcó de pedra treballada. Al segon pis hi ha una eixida i dos finestrals d'arc rebaixat. Història La construcció de l'església parroquial comença a partir del 1704 amb una concepció totalment barroca. Durant la guerra civil perdé tots els seus retaules. Se'n feu una restauració amb un estil totalment oposat a l'originari, en què predominaven les formes i els dibuixos geomètrics, lluny del primer estil o idea barroca. Referències Enllaços externs «Santa Coloma de Centelles». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «L'església actual». Parròquia de Centelles. [Consulta: 22 setembre 2015]. Església de Santa Coloma de Centelles
Santa Coloma de Fitor

Santa Coloma de Fitor és una església del nucli de Fitor, al municipi de Forallac (Baix Empordà), protegida com a Bé cultural d'interès local. Està dedicada a la verge i màrtir santa Coloma i s'hi celebra un aplec el tercer diumenge d'octubre. Arquitectura És una església de dues naus rectangulars, una més llarga que l'altra, i adossada a un altre edifici per un dels seus costats curts. La nau del costat nord és més antiga que la del costat sud. La nau nord està coberta amb volta de canó feta amb lloses disposades en forma de plec de llibre i la sud té volta de canó lleugerament apuntada i amb un arc toral. La volta de la nau sud en substitueix una d'anterior que era de canó ultrapassat; en aquesta nau, s'hi conserven restes de pintures murals romàniques. Les dues naus acaben en dos absis semicirculars. L'absis de migdia està construït en opus spicatum i té restes de pintures murals de tipus geomètric. També és visible una porta que antigament donava pas a la sagristia, però aquesta va ser enderrocada a finals del segle xx. A la façana sud, s'obre la porta d'entrada al temple que està formada per dos arcs de mig punt en gradació. Als peus de la nau nord es troba el campanar, que és de planta quadrangular, s'eleva dos pisos per sobre de la teulada de l'església i està coronat per una teulada piramidal. Al primer pis s'obre, a cada cara, una finestra d'arc de mig punt ultrapassat i al segon pis finestres geminades. Aquest segon pis, que correspon a una ampliació que es va fer al segle xii, està decorat amb arcs cecs a la part superior. Història Es conserva una còpia del segle xiii de l'acta de consagració i dotació de l'església feta per Guillem de Moles. El 29 de gener de 948, el bisbe de Girona Gotmar consagrà l'església, que va ser dotada de terres i vinyes i dels delmes, les primícies i les oblacions de la vila de Fitor i dels poblets de Calbs, Quinciana, Castell, Canet i Vilanova. Santa Coloma de Fitor és esmentada en diversos documents com les Rationes decimarum dels anys 1279 i 1280 i en els nomenclàtors diocesans de finals del segle xiv. El febrer de 1817 el rector de Fitor, mossèn Batlle, es va veure sorprès per tres homes que l'amenaçaven de mort si no els donava els diners. El mossèn sense ni un cèntim va ser martiritzat pels tres homes fins que el donaren per mort, i posteriorment saquejaren l'església. El rector va viure quinze dies i va identificar un dels saquejadors, aquest declarà el nom dels seus companys. Un cop detinguts els tres homes, la justícia els va condemnar a ser esquarterats. Posteriorment col·locaren el cap dels bandits dins de les tres gàbies de ferro que varen ser penjades prop de l'església. A l'entrada de l'església hi ha la làpida sepulcral del rector amb una inscripció que recorda aquesta història. L'any 1984 es van enderrocar la sagristia i el cementiri. L'any 1985 la diputació de Girona i la Generalitat van restaurar l'església. Referències
Santa Colomba de Fitor

Santa Colomba de Fitor es una iglesia del núcleo de Fitor, en el municipio de Forallac, protegida como bien cultural de interés local. Está dedicada a la virgen y mártir Santa Colomba de Sens y se celebra una romería el tercer domingo de octubre.​ Arquitectura Es una iglesia de dos naves rectangulares, una más larga que la otra, y adosada a otro edificio por uno de sus lados cortos. La nave del lado norte es más antigua que la del lado sur. La nave norte se encuentra cubierta con bóveda de cañón hecha con losas dispuestas en forma de pliegue de libro y, la sur, tiene la bóveda de cañón ligeramente puntiaguda y con un arco fajón. La bóveda de la nave sur sustituye una anterior que era un arco de herradura; en esta nave se conservan restos de frescos románicos.​ Las dos naves acaban en dos ábsides semicirculares. El ábside de mediodía está construido en opus spicatum y tiene restos de frescos de tipo geométrico. También tiene visible una puerta desde la que antiguamente se accedía a la sacristía, pero ésta fue derruida a finales del siglo XX.​ En la fachada sur, se abre la puerta de entrada al templo, que está formada por dos arcos de medio punto en gradación.​ A los pies de la nave norte se encuentra el campanario, que es de planta cuadrangular, se eleva dos pisos por encima del tejado de la iglesia y está coronado por un tejado piramidal. En el primer piso se abre, en cada cara, una ventana de arco de herradura y, en el segundo piso se encuentran ventanas ajimez. Este segundo piso corresponde a una ampliación que se hizo en el siglo XII, está decorado con arcos ciegos en la parte superior.​ Historia Se conserva una copia del siglo XIII del acta de consagración y dotación de la iglesia hecha por Guillermo de Moles. El 29 de enero del 948, el obispo de Gerona, Gotmar II, consagró la iglesia, que fue dotada de tierras y viñedos y de los diezmos, las primicias y las oblaciones de la villa de Fitor y las aldeas de Calbs, Quinciana, Castell, Canet y Vilanova.​ Santa Colomba de Fitor es nombrada en varios documentos como las Rationes decimarurm de los años 1279 y 1280 y en los nomenclátors diocesanos de finales del siglo XIV.​ En febrero de 1817, el rector de Fitor, mosén Batlle, se vio sorprendido por tres hombres que lo amenazaban de muerte si no les daba dinero. El cura, sin un céntimo, fue martirizado por los tres hombres hasta que lo dieron por muerto y, posteriormente, saquearon la iglesia. El rector vivió quince días y identificó a uno de los saqueadores, éste declaró el nombre de sus compañeros. Una vez detenidos los tres hombres, la justicia los condenó a ser descuartizados. Posteriormente, colocaron las cabezas de los bandidos en tres jaulas de hierro que fueron colgadas cerca de la iglesia. En la entrada de la iglesia se encuentra la lápida sepulcral del rector con una inscripción que recuerda esta historia.​ En el año 1984, se derruyeron la sacristía y el cementerio. En 1985 la diputación de Gerona y la Generalidad de Cataluña restauraron la iglesia. Referencias
Santa Coloma de Tornafort

Santa Coloma de Tornafort és l'església del poble de Tornafort, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni. Està situada en el mateix nucli de Tornafort, en el centre de la població. En depenia l'ermita de Santa Maria de Tornafort, actualment en ruïnes. De nau única, són destacables les arcades que comuniquen la nau amb les capelles laterals. Per damunt de les arcades discorre una tribuna que enllaça amb el cor dels peus de la nau. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Soriguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Coloma de Tornafort en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Coloma de Montan de Tost

Santa Coloma de Montan de Tost és l'església parroquial de Montan de Tost, del municipi de Ribera d'Urgellet (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Santa Coloma de Montan de Tost es troba a l'Espalaguer, el nucli central dels tres que configuren el poble de Montan de Tost, situat al municipi de Ribera d'Urgellet. Es tracta d'una església d'una sola nau amb capçalera plana i orientada a ponent. És coberta per tres trams de volta de llunetes separats per arcs faixons que es perllonguen en dues de pilastres afrontades als murs laterals del temple. La volta arrenca d'un fris motllurat de guix, propi de les esglésies dels segles XVII- XVIII. L'altar major ocupa el primer tram de l'església i es troba sobreelevat amb relació a la resta de la nau. Aquest està presidit per un gran retaule de guix amb una fornícula central flanquejada per dos parells de columnes que acull la talla de fusta de Santa Coloma. Als costats hi ha dues fornícules més petites amb imatges de sants. Al tram d'accés de la nau es troba ocupat en tota la seva amplària per un cor de fusta en alt. Tot l'interior de l'església està arrebossat i policromat. Originàriament, els paraments externs de l'església estaven arrebossats amb morter de calç que encara és visible en una part important de la superfície. L'aparell és a base de carreuons força irregulars, barrejats amb altres carreus més ben treballats i aprofitats d'alguna construcció anterior. Estan col·locats de forma irregular. Només a les cantonades de l'edifici hi ha carreus més ben treballats. S'accedeix al temple per la porta formada per dos d'arcs de mig punt adovellats situada la façana de llevant. A la part alta de la façana s'obre un ull de bou. La façana és coronada per un campanar d'espadanya de tres ulls distribuïts en dos nivells i rematat per un petit teulat a doble vessant. La cobeta del temple és de teula i a doble vessant. Història La parròquia de Montan de Tost apareix esmentada a l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell amb la grafia de Montedamno en un document de 1046. En el seu testament (1072) Arnau Mir de Tost llega els drets sobre la parròquia de Montan a la seva filla i al seu net. L'església parroquial de Santa Coloma esdevé en època moderna sufragània de l'església de Sant Martí de Tost. Actualment, l'església de Montan és annexa a la parroquial d'Adraén. Referències
Santa Creu de Cabrils

Santa Creu de Cabrils és una església parroquial del municipi de Cabrils (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció L'edifici actual, modern, fou acabat el 1775 i s'aixecà sobre l'antiga capella i el cementiri. És d'una sola nau, amb un campanar quadrat recentment construït (1915), a càrrec de la família Tolrà. L'església és d'estil barroc a l'exterior, especialment a la façana. El portal és senzill, de pedra i hi ha gravada a la llinda la data de construcció entre dos xiprers -també gravats-. L'interior, d'estil neoclàssic, està molt reformat amb algunes pintures al sostre. A una de les capelles s'hi troba un conjunt de rajoles de color vermell, fetes traslladar per la mestressa de Can Vives a l'església de la Santa Creu arran de la restauració de la capella de Sant Cristòfor efectuada l'any 1953. Història L'església fou començada l'any 1704 i s'acabà el 1775 -molt pocs anys abans d'obtenir la independència respecte a la parròquia de Vilassar-. El 1828, fou la instal·lació del primer rellotge mecànic. El 1874, la restauració de l'interior, sufragat per la família Tolrà. El 1898, s'inicià la construcció de l'escala i el pati que comunica l'església amb la plaça. El 1904, va ser la consagració de la capella del Santíssim. Finalment, el 1915, es reparà el campanar gràcies a la família Tolrà, ara ja, Marquesos de Sant Esteve de Castellar. Referències Enllaços externs «Església parroquial de la Santa Creu». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Santa Creu de Palou

Santa Creu de Palou o Ermita de Santa Creu és una església romànica situada als afores del poble de Mura (Bages). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau de planta rectangular, amb absis semicircular. Cal distingir dues etapes constructives: l'absis, que correspon al segle xi, i la nau, ja de la segona meitat del segle xii. L'absis presenta la típica decoració romànica: nou arcs cecs delimitats a la part superior per una cornisa i agrupades en tres sèries de bandes llombardes. Al centre de l'absis hi ha una finestra que a la part de fora té forma rectangular i interiorment de mig punt. Aquesta part presenta una coberta de volta de quart d'esfera. La volta de canó de la nau es troba actualment esfondrada. L'aparell de l'absis és més irregular que el de la nau, el qual està ben disposat en fileres. L'edifici fou reestructurat modernament: s'amplià la nau i s'obriren dues capelles prop de l'absis. L'estat de conservació és de total abandó i deteriorament. Història Aquesta església apareix citada el 1225 com a parròquia de Santa Creu, sense especificar el lloc concret, però al sortir junt amb béns a Rocafort, es reforça la possibilitat que es tracti de la de Palou. En canvi, el 1285 s'esmenta com a Santa Creu de Mura. La funció parroquial la degué perdre aviat, ja que en les llistes del bisbat posteriors a la meitat del segle xiv no hi apareix esmentada, mentre que si ho fa com a sufragània en els segles xvi i xvii. Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Mura, al lloc de Palou o el Farell. Les cases que feien més ús de l'església i del cementiri, actualment profanat, eren les del Puget, de Puigdoure, de Mata-rodona i del Farell, abans conegut amb el nom de la Pineda. Llegenda S'explica que quan el rector de Mura visitava els feligresos dels masos del Farell, Putget, Puigdoure i Matarrodona, de la parròquia de Santa Creu de Palou, es feia dur en una cadira portàtil anomenada baiard. Aquesta cadira era traginada per dos mossos del poble que per culpa de les seves entremaliadures rebien el correctiu de ser els portadors dels quilos del rector. En una d'aquestes visites, els dos xicots estaven especialment enfadats amb el mossén i es van posar d'acord per tal de donar-li un escarment. En passar pel vessant pendent, estret i rocós d'un turó, els dos xicots van "ensopegar" i van estimbar cadira i rector cingle avall. Des de llavors que aquest lloc és anomenat el turó del Malpàs. Referències
Santa Creu de la Plana

Santa Creu de la Plana és una església romànica del segle xi pertanyent al poble disseminat de Sant Joan d'Oló, del terme municipal de Santa Maria d'Oló, al Moianès. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a prop i a llevant del petit nucli de Sant Joan d'Oló, al sud-oest de Santa Maria d'Oló. Descripció Es tracta d'una petita església romànica, senzilla però molt ben conservada. D'una sola nau amb absis a llevant, correspon a un temple ja del segle xii, sense ornamentació a l'exterior. Té un senzill campanar d'espadanya damunt de la façana de ponent. La porta, adovellada, és també a la façana oest. Al mur de migdia hi ha una finestra romànica de doble esqueixada. L'església sofrí modificacions al llarg de l'edat moderna, però ha arribat fins als nostres dies en perfecte estat. Església d'una sola nau coberta amb volta de canó, rematada amb un absis semicircular a sol ixent cobert amb volta de quart d'esfera. Al entre de l'absis hi ha una finestra, ara tapiada, de doble esqueixada. L'accés a l'església es fa pel cantó de ponent on hi ha una porta adovellada. En aquest mateix mur de ponent s'alça un campanar d'espadanya. El mur que tanca la nau a l'est sobresurt més que la teulada, a doble vessant, i l'absis. Al cim d'aquest mur hi ha una creu que és un dels pocs elements decoratius de l'edifici. Al segle xvii o a principis del xviii l'església fou transformada. Es recobrí d'argamassa, es tapà la finestra absidal i es reforçà amb un contrafort situat a l'extrem sud. L'interior de l'església actualment està enguixat. Història Aquesta església apareix citada el 1081 com a Santa Creu de Sant Joan d'Oló, i el 1166 es documenta una sagrera de Santa Creu que ha de correspondre's amb aquesta església. El 1175 Pere d'Oló i la seva muller Dolça, senyors del terme, li feren un primer llegat piadós en el seu testament. Segons dades de l'arxiu de Sant Joan d'Oló apareix documentada el 1413 i 1512. Al construir-se la nova parroquial de Sant Joan d'Oló a la Plana, entre el 1629-39, l'església de la santa Creu s'anà eclipsant en estar la parroquial tan a prop. El 1936 fou profanada i quedà sense culte. Al llarg dels segles ha sofert poques modificacions. Actualment està sense culte, es fa servir de paller i el seu estat de conservació és bo. Ja fa anys que forma part de les instal·lacions de la Fundació La Plana. Està restaurada amb un vitrall i mobiliari modern. Galeria Referències Bibliografia BENET I CLARÀ, Albert; JUNYENT I MAYDEU, Francesc; MAZCUÑAN I BOIX, Alexandre. "Santa Creu de la Plana". A: XI El Bages. Barcelona, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Catalunya Romànica, XI). ISBN 84-85194-57-8 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6.
Santa Eugènia del Gomar

Santa Eugènia del Gomar és la capella romànica de la masia del Gomar, en el terme municipal de Moià, al Moianès. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella preromànica d'una sola nau. Tan sols queda en peus part del mur Nord i gairebé res del Sud. La capçalera és coberta amb volta de canó i absis rectangular. Situada a uns 200 m. del mas Gomar, avui abandonat. La nau, més alta que l'absis, era coberta segurament per una encavallada de fusta. La porta era al mur sud. L'aparell és de pedres sense treballar però ben disposades en fileres iguales. Absis a llevant. Les restes conservades testimonien una obra preromànica o del primer romànic, al segle x. L'absis és de planta trapezoïdal. Història A. Pladevall ha suposat que l'església no existia encara l'any 939, car no és mencionada arran de la consagració de l'església de Moià. Està documentada des del 951 i ens consta certament des de principis del s.XI. Fins a principis del s.XII funcionà com a parròquia. Fou agregada a la parroquial de Collsuspina l'any 1878. Tingué una efímera vida com a parròquia, però aviat passà a dependre de Santa Coloma Sasserra. Actualment es troba en un estat ruïnós. Referències Bibliografia BENET I CLARÀ, Albert [et al.]. "Sant Joan d'Oló". A: XI El Bages. Barcelona, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Catalunya Romànica, XI). ISBN 84-85194-57-8 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6. Enllaços externs Santa Eugènia del Gomar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Eulàlia d'Asnurri

Santa Eulàlia d'Asnurri és un monument del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós, originàriament romànic, d'una nau coberta amb volta de canó i amb capelles afegides. L'absis, amb tres finestres de doble esqueixada, és semicircular i es troba coronat per un petit campanar quadrat afegit. La portada s'obre a la façana W. Història Esmentada en l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, el lloc va pertànyer fins a la fí de l'antic règim al bisbe d'Urgell. Fins al 1936 conservà una imatge romànica de la Mare de Déu. Referències «Santa Eulàlia d'Asnurri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 maig 2012]. Enllaços externs «Santa Eulàlia d'Asnurri». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 11 maig 2012].
Santa Eulàlia de Canals

Santa Eulàlia de Canals era l'església del poble de Canals, de l'antic terme municipal de Peramea i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Era sufragània de la parroquial de Pujol. L'església de Santa Eulàlia era a l'extrem sud-oest del poble, en el mateix nucli de Canals, que formava un bloc compacte. Actualment tot està en ruïnes. L'any 1083, el comte Artau I vengué al monestir de Gerri la vila de Canals, incloent-hi la parròquia amb els seus delmes i beneficis. A la butlla del papa Alexandre III del 1164, entre els béns confirmats al monestir, hi figura l'església. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Adell i Gisbert. «Santa Eulàlia de Canals». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 60 (Catalunya Romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Eulàlia de Canals en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geológic de Catalunya