NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Santa Maria de Matamala

Església de Santa Maria de Matamala és una obra del municipi de les Llosses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'origen romànic, ampliada i retocada totalment a partir del segle xvii, quan s'allargà la nau amb un presbiteri que substituí l'antic absis. Posteriorment es construïren dues capelles laterals -una de les quals data del 1735-, unes golfes i dos arcs als murs de la nau per allotjar-hi altars laterals, així com un nou campanar de torre, massís, amb una gran finestra a cada cara del pis superior. També li foren afegides una capella del Santíssim a l'esquerra del presbiteri i una sagristia a la dreta. A la segona capella de la part sud es conserva una imatge de la Mare de Déu del Roser, dita de Moreta. És del segle xviii. Història L'església és esmentada des del 888, si bé fou reedificada en època romànica, al segle xii, i molt modificada després els segles xvii i XVIII. Referències
Església parroquial de Santa Maria de Merola

L'Església parroquial de Santa Maria de Merola és una església rural del lloc de Merola, al municipi de Puig-reig (Berguedà) del segle xvii, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial de l'àmbit rural de Merola. Església d'una sola nau, coronada per un absis poligonal i que té adossada a la part de tramuntana, un annex de manera de transsepte, amb l'altar dedicat a Sant Joan. Al cantó de migdia s'obre la porta i s'aixeca un robust campanar de mides superiors a les proporcions generals de l'edifici. A l'església se li adossà la rectoria, posteriorment abandonada i en un estat lamentable, així com l'entorn general de l'església. Construïda en pedra de diferents mides (els més regulars i ben treballats a la façana, campanar i porta) i coberta per una teulada a doble vessant. Consolidada a principis del segle xix. Història L'església de Sant Maria de Merola fou bastida prop de la torre d'Homenatge de l'antic Castell de Merola i al peu del camí de Merola, un lloc més avinent, després d'abandonar l'antiga església parroquial de Santa Maria (romànica) a causa del seu lamentable estat de conservació. La nova església de Santa Maria passà a ser sufragària de Sant Martí de Puig-reig. L'any 1611 s'hi col·locà la primera pedra i la consagració es feu el 27 de novembre d'aquest mateix any dedicant a Santa Maria l'altar principal i a Sant Joan el secundari. A començaments del segle xix fou renovada. L'any 1609, Miquel Ferrer, àlies Barbut, batlle de Merola, i els pagesos de la parròquia de Santa Maria, demanaren al Bisbe d'Urgell permís per a construir una nova església prop de la Torre de Merola. La primera pedra es va posar el 2 d'agost de 1609 i l'església fou beneïda l'any 1611 pel prior de Puig-reig. Es va dedicar a Santa Maria i un dels altars laterals a Sant Joan. S'hi va traslladar la talla romànica, perduda durant la Guerra Civil, i les relíquies de Sant Crissantó i Santa Dòria. L'obra és un dels pocs exemples d'arquitectura renaixentista de la comarca feta pel mestre d'obres Gabriel Lleonart de Castellterçol, pel preu de 125 lliures. L'any 1621 s'hi col·locà un retaule de pintura fet per Gabriel Claramunt de Vic (perdut durant la Guerra Civil) que va cobrar 96 lliures i 4 sous. L'última visita efectuada a la nova església de Merola, en la qual es confirma el seu caràcter de parroquial, és de l'any 1830. En un principi les noves esglésies que es construeixen a les colònies industrials properes, com les de cal Vidal o de l'Ametlla, depenien de la parròquia de Santa Maria de Merola, però aviat s'independitzaren. La de cal Vidal l'any 1922 i la de l'Ametlla anteriorment. Referències Enllaços externs «Església parroquial de Santa Maria de Merola». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. Vegeu també Castell de Merola Església vella de Santa Maria de Merola
Església vella de Santa Maria de Merola

L'Església vella de Santa Maria de Merola és una església romànica del lloc de Merola, al municipi de Puig-reig (Berguedà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, de la qual només se'n conserven restes de difícil identificació. Descripció Església d'una sola nau, amb coberta amb volta de canó i amb un absis semicircular. L'estat ruïnós del conjunt no permet fer una bona valoració de l'estructura d'aquesta església. S'hi conserva una dependència amb volta de quart d'esfera i, a ponent, una finestra de creu. Per a reforçar la volta de la nau s'aixecà un mur amb dues arcades. Al costat s'hi troba una construcció en ruïnes corresponent a l'antiga rectoria. El conjunt és emplaçat en un petit promontori perfectament situat que domina la vall de la riera de Merola. Història L'Església de Merola és esmentada a l'Acta de Consagració de la Seu d'Urgell. El Monestir de Sant Llorenç prop Bagà, tenia masos en el terme de Merola cap al 961-983. Una família noble senyorejava el Castell de Merola cap als segles xi i xii i feu importants donacions a la Portella. Aviat aquesta zona es vinculà al Monestir de Santa Maria de Serrateix (segle xi), fins que al construir-se la nova església parroquial, aquesta quedà vinculada a Sant Martí de Puig-reig. La primera notícia del lloc data del 983 quan figura com una de les propietats del Monestir de Sant Llorenç prop Bagà, però en el terme parroquial també hi tenien propietats el Monestir de Santa Maria de Serrateix i els vescomtes del Berguedà. L'any 1050 és documentada l'església, que fou afavorida amb deixes testamentàries. Al segle xiii es va esculpir una talla de fusta romànica que es va perdre durant la Guerra Civil. L'església fou parroquial del lloc i del terme casteller (domini dels Berga i posteriorment del Rei) fins que l'any 1609 fou abandonada a causa del mal estat en què es trobava i es va construir la nova església parroquial. Referències Vegeu també Castell de Merola Enllaços externs «Església vella de Santa Maria de Merola». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. Esglesia vella de Santa Maria de Merola a Catalunya Medieval
Vil·la romana de l'Espelt

La Vil·la romana de l'Espelt és un jaciment arqueològic situat enmig de camps de conreu, prop del poble de l'Espelt, al municipi d'Òdena, comarca de l'Anoia. Va ser habitada en època romana des dels segles II-I aC fins al primer terç del segle V dC, en etapes de d'activitat desigual. Va ser construïda en un lloc assolellat i dominant, prop d'un corrent d'aigua i d'una via de comunicació que permetia donar sortida a la producció excedent. En època medieval sembla que va tornar a ser ocupada. Ha estat declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Les excavacions, realitzades pel Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada i la Diputació de Barcelona, han descobert estructures de diverses estances, algunes de tipus residencial i d'altres destinades a activitat agrícoles. Hi ha constància de l'existència de ramats i el conreu de vi, cereals i probablement oli, i activitats artesanals com l'elaboració de teixits. Algunes estances estaven recobertes de pintures amb motius geomètrics o vegetals. S'hi ha trobat un paviment de mosaic i nombroses mostres de ceràmica, vidre, objectes d'os, de ferro o de bronze, monedes i un fragment d'un rellotge de sol. Entre els objectes recuperats hi ha sivelles, agulles per al cabell, agulles d'os, fusaioles, recipients per cuinar, llànties, claus de porta, una safata de vidre, un dau de vori, pinces i un canelobre. Els objectes han estat dipositats al Museu Comarcal de l'Anoia. Referències Enllaços externs Web oficial de la Vil·la Romana de l'Espelt
Villa romaine de L'Espelt

La villa romaine de L'Espelt est un site archéologique de la Rome antique situé à L'Espelt (ca), dans la commune d'Òdena (comarque de Anoia), dans la province de Barcelone, en Catalogne, en Espagne. Histoire La villa romaine fut habitée à l'époque romaine, des IIe et Ier siècles av. J.-C. jusqu'au premier tiers du Ve siècle, avec une ampleur variable. Elle a été construite sur un lieu dominant, à proximité d'un cours d'eau et d'une voie de communication qui permettait de vendre les excédents de production. À l'époque médiévale, il semble qu'elle ait été de nouveau occupée. Elle a été déclarée bien culturel d'intérêt national. Description Les fouilles, réalisées par le Centro de Estudios Comarcales de Igualada (es) et la Députation provinciale de Barcelone, ont mis au jour les fondations de plusieurs pièces, certaines à usage d'habitation et d'autres destinées à l'activité agricole. Elles ont livré des traces d'élevage et de culture des céréales, de la vigne, avec production de vin et probablement d'huile d'olive, ainsi que d'activités artisanales telles que le tissage. Certaines pièces étaient couvertes de peintures aux motifs géométriques ou végétaux. Au IIe siècle, la ferme fut transformée en villa, avec un patio intérieur ouvert, des pièces autour du couloir et de la "pars rustica", et des zones résidentielles. Un secteur thermal ou balnéum a également été ajouté. Un sol en mosaïque et de nombreux échantillons de poterie, d'objets en verre, en os, en fer ou en bronze, des pièces de monnaie et un fragment de cadran solaire ont été trouvés. Parmi les objets collectés figurent des boucles, des épingles à cheveux, des épingles en os, des fusaïoles, des ustensiles de cuisine, des lampes, des clés de porte, un plateau en verre, un dé, des pinces et un lustre. Les objets ont été déposés au Museo de la Piel de Igualada (es). Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie (ca) Aymani I Domingo, Gener (2011), La vil·la romana de l'Espelt, Per la comarca de l'Anoia, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona, p. 189-190. (ca) Carreras, T.; Enrich, J. ; Nuix, J.M. (1984), Estudi d'un plat de vidre trobat a la vil·la romana de l'Espelt, Informació Arqueològica, núm. 43, Institut de Phehistòria i Arqueologia de la Diputacó de Barcelona. (ca) Enrich, Jordi (1988), Recuperació de les pintures murals la vil·la romana de l'Espelt sota el mecenatge de la Constructora de Calaf, S.A., La Veu de l'Anoia, núm. 309 (15 de juliol), Publicacions Anoia, S.L., Igualada, p. 20. Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Catalogne
Pantà de l'Espunyola

El pantà de l'Espunyola és un petit embassament de 0,8 hectàrees del municipi de Capolat, que es troba inserit en un ambient totalment forestal, enmig d'una pineda de pi roig amb boix i roures. Està format de fet per dos embassaments situats just un a continuació de l'altre, separats per una petita presa, que recullen les aigües d'un petit torrent afluent de la riera de Navel. No s'hi ha desenvolupat vegetació de ribera ni vegetació helofítica, tret d'algun clap de boga molt puntual. El fons del pantà, però, ha estat colonitzat per herbassars de Myriophyllum (hàbitat d'interès comunitari 3150). La transparència i l'excel·lent qualitat de l'aigua fan que aquest espai destaqui especialment per ser un punt important de reproducció d'amfibis, especialment diverses espècies de tritons. Es tracta, doncs, d'un espai de gran interès per a la fauna amfíbia. El seu aïllament fa que no presenti cap impacte que el pugui posar en perill. El pantà inferior està envoltat, al marge dret, per una tanca metàl·lica de característiques perilloses per a la fauna, que convindria substituir per alguna tanca més permeable. En general, cal vetllar només perquè l'espai mantingui les característiques actuals. Referències
Embalse de la Espunyola

El embalse de la Espunyola es una pequeña infraestructura hidráulica española construida sobre el arroyo de Montclar, situada en el municipio de Capolat, en la comarca de la Bergadá, provincia de Barcelona, Cataluña.​ Se encuentra en un ambiente totalmente forestal, en medio de un pinar de pino silvestre con madreselva y robles. Está formado por dos embalses situados justo uno a continuación del otro, separados por una pequeña presa, que recogen las aguas de un pequeño torrente afluente del arroyo de Navel. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de la Espunyola.
Estació de Can Tunis

Can Tunis és una estació ferroviària de mercaderies d'adif, construïda per l'antiga RENFE, situada al districte de Sants-Montjuïc entre la Ronda Litoral (Barcelona) i el carrer dels Motors (l'Hospitalet de Llobregat). L'estació es troba a l'antic ramal de la línia Barcelona-Vilanova-Valls construït l'any 1881 paral·lel a la carretera del Morrot per on accedia a l'estació de Sant Beltran, terminal de la línia a les Hortes de Sant Beltran vora les Drassanes de Barcelona. Posteriorment l'any 1887 amb la unificació de la línia amb la línia de Vilafranca, els trens de viatgers van deixar de passar per la carretera del Morrot, per passar per l'actual traçat per Bellvitge. Actualment l'estació té una doble funció, per una banda la d'estació de mercaderies del Port de Barcelona, i per l'altra de Centre Tractament Tècnic de Can Tunis dels trens de la línia d'alta velocitat Madrid-Barcelona. Des de les obres de la LAV ja no es pot accedir a l'estació per la línia de Vilanova. Per una banda es va construir el ramal de mercaderies de Can Tunis amb via mixta que enllaça amb la línia Castellbisbal / el Papiol - Mollet i la línia Barcelona-Martorell-Vilafranca-Tarragona al nus del Papiol. I per l'altra, una bifurcació, anomenada bifurcació de Can Tunis, a la LAV en direcció Sants. Referències Vegeu també Xarxa ferroviària de Catalunya Estació del Morrot
Estanh de Pica Palomèra

L'estanh de Pica Palomèra és un llac d'origen glacial, situat al costat de les antigues mines de Liat a la Val d'Aran, a 2.307 metres d'altitud. L'espai ha estat catalogat a la Xarxa Natura 2000 de Vielha e Mijaran. És un estany relativament petit (4.9 ha) i no gaire profund, 10m. La seva conca és també petita, de 69 ha, orientada d'oest a est i amb molt poc desnivell, amb el cim de la Pica Palomèra de 2460 m com a punt més elevat. La vegetació de la conca està repartida entre neretars (matollars de Rhododendron ferrugineum), matollars prostrats de savina de muntanya (Juniperus sabina), i gespets (prats de Festuca eskia). Pel que fa a la química de la seva aigua, és un estany molt excepcional en el context pirinenc. El material ric en sulfurs de les roques de la seva conca li confereix un pH àcid per sota de 5; és, per tant, un dels pocs estanys pirinencs - juntament amb el d'Aixeus, a la mateixa vall i els de Baiau, a la capçalera de la Vall Ferrera - netament àcids. Les mateixes condicions químiques fan que hi hagi molt pocs organismes que hi puguin viure i les seves aigües tenen, per tant, una transparència elevada. A aquest estany no hi ha vegetació aquàtica ni cap espècie vertebrada. L'estat ecològic és bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Tot i haver sofert alteracions a la conca en el passat degut a l'activitat minera, es troba en un bon estat de conservació. De la mateixa manera que passa amb els estanys de Baiau i Aixeus, els altres estanys netament àcids dels Pirineus catalans, la mateixa composició química de l'aigua evita que s'hi introdueixin espècies al·lòctones. Referències
Estany Blanc

L'Estany Blanc és un estany d'origen glacial a la capçalera de la Noguera de Cardós. És un estany relativament gran, amb una superfície de 6.2 ha, per l'altitud on es troba, 2513 m. La seva conca de 74 ha està orientada de nord a sud, amb el Pic de Flamisella (2785 m) a l'oest i el Pic de Certascan (2853 m) a l'est com a punts més alts. L'estany desaigua en el riu de Guerossos, nom del riu de Noarre en el seu curs alt. Una de les característiques més particulars d'aquest estany és que la pràctica totalitat de la seva conca es troba sense vegetació. Només hi ha un 15% de la superfície recoberta per gespets (prats de Festuca eskia), la resta són tarteres i blocs de granit o roca mare. A l'estany no hi ha plantes aquàtiques, i les aigües són molt transparents a causa de la ultraoligotròfia de les condicions. L'aspecte més interessant sobre la fauna vertebrada, és la presència de granota roja (Rana temporaria) i la manca de poblacions de peixos. És un estany amb un estat de conservació excel·lent. L'estat ecològic és molt bo segons la Directiva marc de l'aigua, i es troba englobat dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu. Referències Bibliografia ICGC. «Riu de Noarre» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2025. [Consulta: 23 febrer 2025].
Estany Conca

L'Estany Conca és un llac d'origen glacial que es troba a 2.472m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-oest del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La seva conca està formada al sud-est per les Raspes del Castell, i a ponent, pels contraforts del Pic de l'Estanyet i de lo Pessó Petit. Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera oriental del riu de Riqüerna, a través del barranc de Francí, a prop del termenal amb l'Alta Ribagorça. Rep les aigües de l'Estany Morera, situat al nord-est, i del Salado, al nord-oest. És un estany que queda tancat del tot per les muntanyes que l'envolten, però té sortida cap al sud-est, per on davalla cap al barranc de Francí. Referències
Estany de Carbonera

L'Estany de Carbonera és un petit llac d'origen glacial, aïllat, entre l'Estany Morto i els Estanys de Carboneres, situat a 2.422 m. alt., a la capçalera del Flamisell, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La seva conca està formada per la Coma Carbonera, amb les Pales de la Montanyeta, sota el Pic Morto, al nord i el Sobremonestero a llevant, a la zona més alt del nord del terme de la Torre de Cabdella. Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües de les muntanyes que els envolten i dels Estanys de Carboneres. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Estany de Flamisella

L'Estany de Flamissella és un estany d'origen glacial a la capçalera de la Noguera de Cardós. És un estany relativament petit (2,4 ha) i somer situat a 2206 m d'altitud. La seva conca està orientada de nord a sud, amb el Pic de Flamisella (2785 m) al nord-est i el Tuc de Marterat (2666 m) al nord com a punts més alts. Es troba al límit del bosc, tot i que la presència de pi negre (Pinus uncinata) a la conca es redueix a uns quants arbres dispersos, aquests són suficients per donar-li un atractiu especial al paisatge. La major part de la conca està coberta per gespets, o prats de Festuca eskia, amb només una part de roca nua i unes quantes tarteres. La característica més destacable de l'estany és l'abundant vegetació aquàtica, principalment de subulària (Subulariaaquatica) i isòets. És un estany conegut per l'atractiu per a la pesca esportiva, s'hi han introduït la truita comuna (Salmo trutta) i també el barb roig (Phoxinus phoxinus). Es troba englobat dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu. El seu estat ecològic és bo segons la classificació de la Directiva marc de l'aigua. Referències
Estany de Francí

L'Estany de Francí és un llac d'origen glacial que es troba a 2.295 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-oest del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La seva conca està formada al nord per la Serra de les Mussoles, al nord, i pel Serrat de la Mina, al sud-est. Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera nord-oriental del riu de Riqüerna, a través del barranc de Francí, al voltant del Pic Salado. Rep les aigües de l'Estany de Ribanegra, al nord, i del de Francí de Dalt, a l'oest, i s'hi forma el barranc de Francí. Referències Enllaços externs Institut Cartogràfic i Geogràfic de Catalunya
Estany de la Cardonera

L'estany de la Cardonera és un estanyol d'inundació temporal que assoleix una superfície propera a les 3 hectàrees. Actualment, l'estany està partit en dos per la carretera GI-602 (Campmany-Sant Climent Sescebes). L'any 1995 aquest estany fou drenat per a realitzar les obres de canalització d'aigua Peralada - La Jonquera. Aquesta obra comportà la desaparició d'espècies com Utricularia australis, Isoetes velata i d'altres. La vegetació més característica d'aquest espai són les jonqueres i el canyissar. Com a hàbitats d'interès comunitari, destaca la presència de l'hàbitat prioritari 3170* Basses i tolls temporers mediterranis i l'hàbitat 3130 Aigües estagnants, poc o molt mesotròfiques, amb vegetació de les classes Littorelletea uniflorae i/o Isoeto Nanojuncetea. També apareixen, a la perifèria de l'estany, jonqueres i herbassars graminoides humits, mediterranis, del Molinio-Holoschoenion (hàbitat d'interès comunitari 6420). La fauna és interessant sobretot per les poblacions d'amfibis. Per tal d'evitar els atropellaments d'amfibis que es produïen sovint a la carretera GI-602, s'ha instal·lat una barrera d'amfibis a banda i banda de la carretera. Els principals factors que afecten negativament l'espai són els derivats de la carretera Gi-602, que parteix l'estany en dos, alterant la dinàmica de les aigües, facilita la freqüentació de l'indret i produeix un efecte barrera per a les poblacions d'amfibis. Hi ha una granja abandonada al sector est, amb un impacte paisatgístic important. Aquesta zona humida està inclosa dins l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120009 "Basses de l'Albera". Referències
Lago de Llebreta

El lago de Llebreta (en catalán estany de Llebreta) es un lago español se sitúa en el término municipal de Valle de Bohí, en la comarca de la Alta Ribagorza, dentro del parque nacional de Aigüestortes y Lago de San Mauricio, provincia de Lérida, Cataluña. No es de origen glaciar como ocurre en otros lagos de la zona, sino a un desprendimiento de una de las laderas de la montaña que ocasionó una barrera en el valle donde se encuentra. Tiene 8 ha de superficie y 11,5 m de profundidad aunque su característica morfológica más destacaba es el tamaño de su cuenca natural, de 5400 ha.​ Véase también Embalses de Cataluña Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago de Llebreta.
Estany Llebreta

Estany Llebreta är en sjö i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Lleida och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 400 km nordost om huvudstaden Madrid. Estany Llebreta ligger 1 734 meter över havet. Trakten runt Estany Llebreta består i huvudsak av gräsmarker. Källor
Estany de Mariola

L'estany de Mariola és un estany d'origen glacial a la capçalera de la Noguera de Cardós a 2.271 m d'altitud. És un estany dels més grans dels Pirineus catalans, amb prop de 18 ha de superfície i 48 m de fondària màxima. Té una conca relativament petita (122 ha), coronada pel Pic de Montarenyo (2618 m) al nord i la Roca Espana (2533 m) a l'oest, amb una colla d'estanyets i petites bassetes repartides per tota la conca. La conca està majoritàriament recoberta de vegetació, amb gespets (prats de Festuca eskia), tot i que també hi ha uns quants neretars (matollars de Rhododendron ferrugineum). Hi ha també unes quantes molleres, formades a partir d'estanyets ja reblerts de sediments, repartides per la part baixa de la conca. Es troba clarament per sobre el límit del bosc. És un estany ultraoligotròfic, amb una concentració molt baixa de nutrients. La vegetació aquàtica hi és representada per Isoetes lacustris. La granota roja hi és molt abundant a tot el litoral, però potser el més destacable és que no es coneix que s'hi hagin introduït peixos fins al dia d'avui. És un dels pocs estanys grans i profunds que es troba en condicions pristines en tots els Pirineus catalans.Tot i trobar-se protegit dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu, la seva baixa altitud juntament amb el fet que tingui molt a prop l'estany del Port de Tavascan, estany on sí que s'hi han introduït peixos, el situa en una situació de risc. El seu estat ecològic és Molt Bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Referències