NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Salvador de Vilanova d'Espoia

Sant Salvador de Vilanova d'Espoia és una església romànica construïda a mitjans del segle xii situada a Vilanova d'Espoia, una població de la Torre de Claramunt. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una típica construcció del romànic rural, amb pedra calcària. Té murs de maçoneria amb dues obertures, la porta a migdia amb llinda recte i una finestra al presbiteri. D'una sola nau. Coberta amb volta de canó, reforçada amb tres arcs faixons. Àbsida semiesfèrica. A l'exterior hi ha dos contraforts entre els quals cal situar la sagristia i la porta d'accés. Als peus de l'església hi ha el cor. El pis superior és molt posterior per a protegir la volta de les humitats. Té murs amb una coberta a dues aigües. Està adossada al cementiri i rectoria. Al mur oest hi ha un campanar de paret de dues campanes. En aquesta banda l'església s'uneix a una casa veïnal. L'edifici ha estat objecte de diverses reformes al llarg dels segles. Entre elles destaca el sobrealçament de tot l'edifici sense afectació de l'estructura interna anterior, d'aquesta manera es conserva la coberta de lloses de pedra original sota la teulada de teula aràbiga actual. Així mateix, el campanar de paret actual en va substituir un de quadrat, que a la vegada havia substituït el campanar original d'espadanya. Al segle xvii l'absis va ser fortificat amb l'obertura d'una sèrie d'espitlleres, i posteriorment al segle xviii es va construir la sagristia. Història El primer document conservat que fa referència a l'església és un testament amb data de 1199, en ell es lleguen a l'església unes tovalles per l'altar. La població de Vilanova d'Espoia va formar part del domini del castell de Claramunt des del segle x al segle xiv. Des del segle xv va estar en mans dels nobles de Camporrells fins al segle xvi quan va passar a estar sota el domini dels Foixà. L'església es va construir per assistir-hi el nucli de població situat a l'entorn de la Casa Senyorial, que pertanyia al Castell de Claramunt, abans de passar a la família Foxà (1568). L'església de Sant Salvador va ser sufragània de la parròquia de la Pobla de Claramunt fins a l'any 1867, quan va ser declarada església parroquial independent de Vilanova d'Espoia i de la Serra. Complí també finalitats militars com ho demostren els murs d'intencionalitat defensiva. Entre 1966 i 1982 l'edifici va ser totalment restaurat sota la direcció de l'arquitecte Bassegoda Nonell, i gràcies a una sèrie de campanyes populars impulsades pel mossèn Josep Batlle, en col·laboració amb el Patronat dels Amics de Vilanova d'Espoia, filial del Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada. Referències Bibliografia Batlle Mauerer, José; Bassegoda Nonell, Juan. La Iglesia de San Salvador de Vilanova d'Espoia. Barcelona: Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, 1967. Gavín, Josep M. Inventari d'esglésies: Anoia - Conca de Barberà (vol.XVI). Barcelona: Arxiu Gabín, 1984, pàg. 201. ISBN 8485180143.
Sant Salvador de Vilanova de Prades

Sant Salvador de Vilanova de Prades és una església de Vilanova de Prades (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església barroca d'una sola nau i estructura exterior molt senzilla. El seu estat de conservació és molt bo. La portalada és molt bella i de pur estil barroc. Està formada per diversos motius ornamentals que rodegen la porta. Així es pot observar un primer recobriment de pilars llisos i capitell dòric que sostenen una llinda. A ambdós costats exteriors dels pilars hi ha decoració de volutes. Damunt la llinda podem observar les diverses decoracions de dos vasos amb fruita, un frontó semicircular recolzat sobre motius ondulats i al damunt un ull de bou amb vitrall geomètric. El campanar de l'església de St. Salvador és una mostra perfecta de l'estil barroc de la zona. La característica principal és la senzillesa. El campanar s'eleva sobre l'edifici de forma quadrada fins a la meitat en què es converteix en una planta octogonal, amb un rellotge i part superior amb obertures de mig punt per a les campanes. El material emprat alterna carreuons i carreus. Història Aquesta església va substituir l'anterior, del 1180, que també estava dedicada a Sant Salvador. A l'interior hi havia un retaule barroc que fou cremat durant la darrera guerra civil. Referències Enllaços externs «Sant Salvador de Vilanova de Prades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Salvador del Mas de Faro

Sant Salvador de Mas de Faro és una capella romànica del Mas de Faro, al poble de Castissent, de l'antic terme municipal Fígols de Tremp, integrat actualment en el de Tremp, de la comarca del Pallars Jussà. És una església d'una sola nau, amb la volta lleugerament apuntada. Referències Enllaços externs «Sant Salvador del Mas de Faro». Institut Cartogràfic de Catalunya.
Sant Sebastià d'Estac

Sant Sebastià d'Estac és una antiga capella, ara en ruïnes, del poble d'Estac, en el terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Estac. Petita ermita actualment enrunada. És de planta rectangular amb capçalera rectangular que no sobresurt a l'exterior pel costat nord, i que s'obre a la petita nau per mitjà d'un gran arcada de mig punt, formada amb dovelles de gran format toscament tallades. A migdia, es troba una senzilla porta d'arc de mig punt descentrada respecte a l'eix de la nau. L'aparell és de mida considerable, sobretot a la base dels murs i en els angles, i generalment sense desbastar. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Sebastià d'Estac en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Sebastià de les Arenes

Sant Sebastià de les Arenes, situat molt a prop de Sant Romà i al terme municipal empordanès de Foixà, són les restes d'una església preromànica bastida i dedicada en honor de Sant Sebastià, de la qual no se'n coneix cap document històric. En les darreres excavacions arqueològiques, s'ha suggerit que l'origen pugui ser una monument funerari de l'època romana. Referències
Sant Sebastià de Molins

Sant Sebastià de Molins és l'església parroquial de Pont de Molins (Alt Empordà), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici religiós de planta rectangular, situat al centre del poble de Molins. Consta d'una sola nau amb capelles laterals i absis semicircular. La coberta és a dues vessants. A la llinda de la porta principal, que s'hi arriba a través d'una escalinata, hi ha gravada la data 1789. Al centre de la façana principal hi ha un rosetó. El campanar és una torre de planta quadrada amb arcs apuntats i fets amb rajols, que s'alça al lateral esquerre de la nau. Història Fou acabada de bastir l'any 1789, data que figura a la llinda de la porta. La rectoria que s'afegeix a ponent va ser construïda el 1784. Anteriorment a l'erecció d'aquesta església, la població depenia de la parròquia de Sant Julià de Llers, de la qual era sufragània la capella de Santa Maria del Castell de Molins Referències «Església de Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].
Sant Sebastià de Pení

Sant Sebastià de Pení és una ermita del municipi de Cadaqués a la comarca de l'Alt Empordà. És un edifici aïllat a 384,6 metres al vessant de llevant del puig Pení. Dedicada a Sant Sebastià i Santa Quitèria, és inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És al sud-oest del nucli urbà de la població, al vessant de llevant del Pení. S'hi accedeix mitjançant el camí que porta de Cadaqués fins a la cala Jòncols de Roses. A l'alçada del mas d'en Baltre s'agafa un trencall a mà dreta que condueix directament a l'ermita. És una construcció d'una sola nau, amb planta de creu llatina i absis semicircular. La coberta, a dues vessants de teula, és bastida a dos nivells de diferent alçada, mentre que la de l'absis és a tres vessants. Presenta un petit campanar d'espadanya, amb la testera motllurada. La façana principal, orientada a l'oest, té un gran portal d'arc rebaixat bastit amb carreus de pedra ben escairats, amb un petit escut de pedra al centre i rossassa superior. A la façana est de l'ermita se li adossa l'edifici destinat a habitatge. És un cos de planta rectangular, amb la coberta a un vessant de teula, que consta de planta baixa i dos pisos d'alçada. S'accedeix a l'interior mitjançant una porta d'arc de mig punt a la façana oest. La resta d'obertures són rectangulars i força estretes. La façana sud, en canvi, presenta un gran finestral d'arc de mig punt al primer pis i dos finestrals amb barana de ferro a diferent nivell. Tota la construcció és arrebossada i pintada de blanc, amb els marcs i els porticons de les finestres de la tonalitat blavosa típica de la zona. L'ermita està bastida amb pedres de diverses mides, sense desbastar, lligada amb abundant morter de calç. Tant la façana com el mur oest mantenen la pedra vista, mentre que l'absis es troba arrebossat i sense pintar, i la façana sud pintada de la mateixa manera que l'habitatge. Història L'ermita de Sant Sebastià de Pení es creu que va ser bastida sobre la vella església de Sant Tomàs de Pení, encara que altres fonts la situen damunt una torre de guaita o de senyals. Segon la llegenda, se l'hauria construït després de trobar-hi una imatge de Sant Sebastià. La primera menció data de 1637 amb motiu d'un litigi entre les universitats de Cadaqués i Roses. Posteriorment, el 1836 va ser afectada per la desamortització de Mendizábal, i anys després, el 1890, és subhastada per Hisenda i passa a ser propietat privada compartida per dos habitants de Cadaqués. D'aleshores ençà ha passat per diferents propietaris fins a arribar a les mans de la família irlandesa Guinness, propietària de la marca cervesera. Jonathan Guinness la va convertir en luxosa residència d'estiu. El 2020, el seu fill Sebastian Guinness, nascut el 1964, n'era el propietari. L'interior de l'ermita només es pot visitar el 20 de gener durant l'aplec popular anual. Referències
Sant Sebastià de Molló

Sant Sebastià és una capella que se situa al nucli de Molló. Va ser construïda l'època modern i és inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'any 2014, sobre una pedra ja existint al davant de l'església, va afegir-se una estela a la memòria del mossèn Josep Riera i Justó mort el mateix any a l'edat de 82 anys (1932-2014), que va ésser rector de Molló durant més de 40 anys. Descripció A l'entrada del poble es troba Sant Sebastià, una petita capella amb coberta a dues aigües i un petit campanar de torre. La porta d'entrada és d'arc de mig punt adovellada, a un costat es veu una finestra rectangular amb reixa i a la part superior un ull de bou. L'absis està cobert amb volta d'aresta. Notícies històriques Aquesta església va ser erigida a Sant Sebastià per haver salvat Molló de la pesta que va assolar Europa a l'edat mitjana. Es conserven els Goigs de Sant Sebastià de Molló, i avui dia, encara se celebra una missa-novena durant 9 dies abans de la festivitat del Sant (20 de gener) on la gent del poble els canta. Referències
Sant Sebastià (Maçanet de Cabrenys)

Sant Sebastià és una església situada a prop del centre històric de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una nau amb capelles laterals a cada costat, amb el presbiteri encarat al nord. La volta de la nau és de canó, emblanquinada. Els arcs de les quatre capelles són apuntats i tres d'ells porten les dates incises en les dovelles que formen la clau. Al mur de llevant hi ha l'altar del Remei, que porta la data 1703; i el de Sta. Llúcia, 1724. Al mur de ponent hi ha l'altar de Sant Isidre (1726) i un altre altar sense data, amb la Mare de Déu dels Dolors. La volta del presbiteri és d'arestes que culminen amb una rosassa i formen set arcs apuntats. Pel que fa al frontis, està arrebossada amb rastres de decoració esgrafiada. A la llinda de la porta s'hi pot llegir: "Ste. Sebastiane ora pro nobis". Sobre la porta hi ha una fornícula, que antigament devia contenir una imatge. Al centre de la façana hi ha un rosetó, i a la part superior veiem dues finestres amb arc de mig punt, mig tapiades. A la part superior s'alça un campanar de cadireta d'un sol arc. L'exterior de l'absis està reforçat per sis contraforts. Referències Enllaços externs Església de Sant Sebastià, fitxa de l'Ajuntament
Sant Sebastià de Garriguella

Sant Sebastià de Garriguella és una antiga capella rehabilitada del municipi de Garriguella (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a l'inici del veïnat de Garriguella Vella, a l'oest del nucli urbà de la població de Garriguella. Les restes conservades es troben adossades a la masia de Can Teio, davant de l'encreuament dels carrers Sant Sebastià i Mollet. Descripció Es tracta de les restes conservades de l'antiga capella de Sant Sebastià, actualment rehabilitada. En concret es manté un dels arcs laterals de l'edifici. Es tracta d'un gran arc de mig punt, bastit amb carreus de pedra ben escairats als brancals. La part superior de l'arc està format per lloses de pedra disposades a sardinell. La resta del parament està bastit amb pedres sense treballar lligades amb morter. L'obertura presenta una fornícula central de mig punt, restituïda, apte per col·locar-hi la imatge. Sota seu destaca un ampit sobresortit de pedra, per fer-hi les ofrenes. A la part superior de la fornícula hi ha una petita obertura rectangular. Història La capella de Sant Sebastià fou fundada entre els anys 1347 i 1349, i té el seu origen en una gran pesta de tifus i còlera que assolà la regió, com quedà documentat en el cartulari de Vilabertran. Aquestes capelles es fundaren com hospitals, fora de les muralles per una qüestió de prevenció en les possibles infeccions. Fou reedifica i engrandida l'any 1588. Posteriorment, al mateix lloc hi havia un lloc dit la presó, i en el pis de dalt hi havia una secretaria. Referències
Sant Sebastià de Guàrdia de Noguera

L'església de Sant Sebastià de Guàrdia de Noguera és una església del terme municipal de Castell de Mur, a l'antic terme de Guàrdia de Tremp. Es troba a mig camí entre Guàrdia de Noguera i Cellers. Situada a la partida de lo Lledó, al lloc on es troben els camins de Sant Sebastià i de les Esplanes, al sud-est de la partida de l'Hospital, a poc més d'un quilòmetre de Guàrdia de Noguera. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Sebastià de la Canonja

Sant Sebastià de la Canonja és una església de la Canonja inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau, coberta amb volta de canó amb llunetes. Té capelles laterals entre contraforts i el presbiteri és quadrangular i està cobert per una volta de quart d'esfera, amb aparença de petxina, repetint-se aquesta forma als angles. La façana, centrada per la porta amb frontó triangular acabat per tres pinacles amb sengles boles, està coronada, al sector central corresponent a la nau, per un gran frontó amb un ull de bou. Al costat dret té el campanar adossat. És de base quadrangular, amb dos cossos d'alçada, separats per una cornisa (el superior té una obertura de mig punt a cada cara), i tres més de base diversa i petita alçada. És un edifici d'estil neoclàssic, molt senzill, amb detalls ornamentals, a l'interior, de caràcter rococó. A l'altar major, hi ha un gran manifestador daurat amb or d'Alemanya, obra dels anys 40, de l'arquitecte Monravà. Història Fins al 1573, la capella de la Canonja depenia de la Catedral de Tarragona. A partir d'aquesta data serà sufragània de la de Masricard i el 1578 tingué reserva del Santíssim i fonts baptismals -abans havien hagut d'anar a Tarragona-. Posteriorment, per decret del Tribunal de la Rota, passà a parròquia. L'actual església, en substituí una d'anterior, potser al davant, de petites dimensions, a la qual devia pertànyer la predel·la de la capella del Santíssim i el sant Sebastià de la rectoria (aproximadament del segle xvi) i que devien formar part del mateix retaule, ara desaparegut. A partir de 1704 hi ha referència a uns diners destinats a l'obra de l'església; el 1746 es restaurava l'església vella, mentre es devia anar fent la nova, que se sap que es construïa el 1745 i que potser es beneí el 1757. El 1760 es compra una campana i els anys següents un rellotge. S'hi conserva un canelobre de ferro de voltants del segle xiv, una pica baptismal rústega, possiblement no anterior al 1578 i una bandera, al costat de l'evangeli, del segle xviii. Porta i cancell també són del xviii. S'hi conserva un petit tresor. Referències Enllaços externs «Sant Sebastià de la Canonja». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Sebastià de les Brucardes

Sant Sebastià de les Brucardes és una església del municipi de Sant Fruitós de Bages (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella d'una nau, té un absis circular a ponent. Està coberta amb volta de totxo, i el seu interior es troba enguixat i emblanquinat. El portal és de mig punt, adovellat i situat al cantó de llevant; culmina aquesta cara una petita espadanya. L'aparell del conjunt és irregular, obrat amb pedres i alguns fragments d'obra, que no respecten ni la disposició en filades. El parament és un xic més regular a la cara est. L'edifici només presenta una petita obertura quadrada al sud. Es tracta d'una petita capella situada en un medi antigament rural -mas Brucardes-, actualment transformat en urbanització. La seva estructura i aparença té un aire romànic, encara que no s'ha pas de considerar com a pertanyent a aquest estil. El seu estat de conservació és molt bo, gràcies a la iniciativa de Martí Iglesias i Sabina Brucart, propietaris de dit mas, que impulsaren la seva reconstrucció. Història L'origen del mot "Brocardes" apareix documentat ja al segle xi (1021). L'any 1086 consta que Ermengarda, vídua d'en Berenguer Brocard, dona al monestir de Sant Benet de Bages, entre altres terres, el mas anomenat de Bages, que per les afrontacions que el termenegen, ha de tractar-se del mas dels Brocard. No es té notícia, tanmateix, de la data de construcció de la capella. A la restauració de 1982 es posaren al descobert vestigis del paviment antic, a uns 12 cm. per sota de l'actual. A un llibret guardat al mas Brucardes, consta que el 18 de gener de 1754 l'ermita fou renovada tota de nou, i beneïda pel prior de Sant Benet de Bages. Aquest indica que amb anterioritat, el segle xviii ja existia una reconstrucció. El 12 de juny de 1982 es beneí novament la capella, després de tasques importants de reconstrucció. Referències
Sant Serni de Cerbi

Sant Serni de Cerbi és l'església parroquial romànica del poble de Cerbi, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a dins del nucli de població, en el seu sector oriental, i pertanyia al territori de l'antic terme d'Unarre. És un temple molt transformat al llarg dels segles, però conserva elements diversos de l'obra original romànica, com el cos de la nau, amb les pilastres dels arcs torals, un parell de finestres de doble biaix. La porta primitiva fou substituïda. S'hi conserva una notable pica baptismal romànica. Descripció Edifici de nau única, molt irregular degut a les transformacions que ha patit. La capçalera es troba a l'est i és rectangular i la porta, a l'oest, és d'arc apuntat. Presenta una torre campanar poc elevada a sobre la porta, actualment coberta a dues vessants. La nau està coberta amb volta de canó. A l'exterior es poden observar contraforts, capelles i altres dependències adossades en diferents moments que es distingeixen pels tipus d'aparell utilitzat. Pica baptismal sostinguda per un peu cúbic amb els angles tallats a bisell sobre un peu troncocònic. La pica monolítica presenta una part inferior cònica decorada només amb uns bosells i una part superior cilíndrica decorada amb un fris gravat format per uns cercles amb rosetes, de sis pètals, inscrites, un motiu molt repetit als Pirineus. Conserva una talla de fusta del Crist Crucificat, de tradició gòtica. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Serni de Cerbi». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Serni de Clarà

Sant Serni de Clarà és una església reconstruïda al segle xvii sobre una església romànica anterior, al municipi d'Avià, protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església de planta rectangular, amb la porta i el campanar a ponent, feta de carreus sense desbastar de diverses mides units amb morter. Està coberta a dues aigües amb teula àrab. No té gaires obertures, a la façana en destaquen tres disposades flanquejant la porta i a la seva zona superior respectivament i, com la porta, són allindanades. Interiorment està estructurada en una sola nau amb el sostre de fusta, però probablement tenia volta de canó. La porta és allindanada i en aquesta hi figura la data de 1667 amb una ornamentació amb figures zoomorfes afrontades. Als peus hi ha un campanar d'espadanya, avui destruït en la zona central. Història Les primeres notícies del lloc de Clarà i del castell de Clariano són l'acta de consagració de l'església de St. Martí d'Avià, al 907. El 1003 es tenen notícies de l'església advocada a St. Sadurní que el comte d'Oliba cedí, juntament amb sta. Maria d'Avià, al monestir de Sta. Maria de Serrateix. Al s. XVII l'edifici romànic fou substituït per l'actual construcció. Durant la Guerra Civil fou malmesa i s'hi abandonà el culte. A principis dels noranta del s. XX, després d'una campanya de neteja, el Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya atorgà un crèdit per poder iniciar-ne la restauració. Referències