NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Vicente de Rus

La iglesia de San Vicente de Rus, está situada en la población de Castellar de Nuch de la comarca catalana del Bergadá. Historia Se nombra documentalmente por primera vez en el año 961 como donación al Monasterio de San Lorenzo de Bagá. El obispo Odón de Urgell, la consagró el 6 de febrero de 1106,​ confirmándose su carácter parroquial a partir del año 1312. Se construyeron en el siglo XIV las capillas de San Andrés y Santa Magdalena. Sufrió destrozos en sus muros provocados por el terremoto de 1428. Durante el siglo XVIII pasó a depender de Santa María de Castellar de Nuch. El edificio Consta de una sola nave cubierta con bóveda de medio cañón y con un ábside semicircular con bóveda de cuarto de esfera. Su construcción se data de principios del siglo XII por su carácter románico lombardo, que se hace más visible en el exterior, donde el ábside tiene una decoración de arcuaciones ciegas. En la fachada sur, se encuentra la puerta de entrada, construida con un arco de medio punto sin ninguna ornamentación. El campanario es de espadaña con dos aberturas. Durante las campañas de restauración hechas en los años 1983-1985, se localizó una necrópolis con diversas tumbas de los siglos X al XII, lo que hace suponer la existencia de un templo anterior al románico. Se encontraron también, pinturas murales, un conjunto en el ábside con vestigios de un Cristo en majestad y parte de los apóstoles. En la capilla de santa Magdalena, ya de la época gótica, se conservan in situ, pasajes de la vida de la santa. Las pinturas románicas originales del ábside, se conservan en el Museo Diocesano y Comarcal de Solsona, aunque se puede ver una reproducción en la iglesia. Una talla de madera de la Virgen María de finales del siglo XII, procedente de este templo, se guarda en el Museo Episcopal de Vich. Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guies Catalunya Romànica, El Berguedà (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-697-9. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Vicente de Rus.
Santa Bàrbara de Sensui

Santa Bàrbara de Sensui és l'església romànica del poble de Sensui, pertanyent al terme municipal de Salàs de Pallars, de la comarca del Pallars Jussà. Era sufragània de la parròquia de Sant Martí de Rivert. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici d'una sola nau cobert amb volta de canó apuntada reforçada per un arc toral i capçada a llevant per un absis semicircular que connecta amb la nau mitjançant un arc presbiteral. L'absis està flanquejat per dues absidioles de planta rectangular formant com un transepte. Hi ha dues finestres, una de doble esqueixada, a la façana sud de l'absidiola i l'altra d'una sola esqueixada, a la façana oest. Presenta un campanar d'espadanya de dos ulls. Les façanes són llises, amb motllura al ràfec de l'absis central. La porta està a la façana sud. L'aparell és de carreu irregular amb filades uniformes. Història La vila de Sensui és documentada des de l'any 840 quan fou venuda al monestir de Sant Genís de Bellera. La vila i l'església de Sensui estigueren vinculades a aquest monestir fins a la seva incorporació al monestir de Santa Maria de Lavaix. En la visita pastoral del 1758, sota l'advocació de Santa Bàrbara, l'església era sufragània de Sant Martí de Rivert. El 1904 Sensui formava part de la parròquia de Sant Adrià de la diocesi de Lleida, de la qual fou segregada i annexada de nou a la parròquia de Rivert, del bisbat d'Urgell. Actualment depèn de la parròquia de Salàs de Pallars. Molt possiblement santa Bàrbara no és l'advocació original, sinó que ho era santa Maria. Tanmateix, el 1043 ja consta el patronatge de santa Bàrbara, tot i que el 1204 torna a sortir com dedicada a santa Maria. En les visites pastorals de l'edat moderna surt sempre sota el nom de santa Bàrbara. Galeria d'imatges Referències Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Bàrbara de Sensui (abans Santa Maria)". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Sensui". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.
Iglesia de Santa Bárbara (Sensui)

La iglesia de Santa Bárbara de Sensui es un edificio románico del pueblo de Sensui, perteneciente al término municipal de Salàs de Pallars, de la comarca del Pallars Jussá. Era sufragánea de la parroquia de San Martín de Rivert. Muy posiblemente Santa Bárbara no es la advocación original, sino que lo era Santa María. Sin embargo, en 1043 ya consta el patronazgo de Santa Bárbara, aunque en 1204 vuelve a salir como dedicada a santa María. En las visitas pastorales de la Edad Moderna sale siempre bajo el nombre de Santa Bárbara. Es una construcción románica, con una sola nave y ábside semicircular a levante. Tiene un campanario de espadaña. Su estado de conservación no es muy bueno. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Bàrbara de Sensui (abans Santa Maria)". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Sensui". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de Santa Cecilia (Bolvir)

La iglesia de Santa Cecilia de Bolvir, se encuentra en la población de Bolvir, perteneciente a la comarca catalana de la Cerdaña (España). Historia En el año 953, el conde Sunifredo II de Cerdaña, hizo donación de la villa de Bolvir con su iglesia al monasterio de San Miguel de Cuixá, hecho que se confirmó cinco años después en el precepto del rey Lotario y en las bulas de Juan XIII en el año 968, de Juan XV en el 997 y por Sergio IV en 1012. Durante los ataques de los cátaros de finales del siglo XII, fue capturado el párroco de Bolvir. Edificio Es de planta rectangular de veinte metros de largo con la cabecera con un ábside semicircular, cubierto igual que la nave con bóveda de cañón apuntada. Su construcción data de finales del siglo XII, más tarde se añadieron la sacristía y dos capillas que sobresalen de la nave. Tiene también dos altares laterales, en uno de ellos se puede ver un retablo del siglo XV. Exterior En el ábside tiene un friso de dientes de sierra con ménsulas, casi todas ellas con motivos escultóricos. El campanario de torre, se encuentra en el muro del oeste y en una piedra de su base se ve la inscripción JHS 1589. La puerta, hoy en su lugar primitivo que es la fachada sur, (gracias a una restauración de 1928, después de haber sido trasladada en 1886 al pie del campanario), es muy semejante a la de la iglesia de Sant Esteve de Guils. Tiene tres arquivoltas, la central sobre columnas con capiteles zoomórficos, algunas de sus esculturas se repiten en las de Guils. Los herrajes de la puerta parecen de diferentes épocas reunidos en una puerta reconstruida. En el Museo Nacional de Arte de Cataluña, se conserva un frontal de altar, con escenas pintadas de la vida de santa Cecilia. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric, Les esglesies romàniques de la Cerdanya 2004, Barcelona, Farell Editors ISBN 84-95695-39-1
Santa Eulàlia d'Esparreguera

Santa Eulàlia d'Esparreguera és una església parroquial d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'església primitiva Va ser construïda el 1316 en substitució de la de Santa Maria del Puig, que quedava lluny. Amb el temps, en va esdevenir la parròquia i va ser substituïda per un nou temple, beneït el 1612. Aquest va ser malmès en la guerra del Francès i serví com a caserna de les tropes isabelines en la primera Guerra Carlina, cosa per la qual restà molt malmesa. El 1866, l'arquitecte Elies Rogent va traçar un projecte de restauració, però les obres serien interrompudes poc abans de la Revolució de setembre de 1868, i va reoberta al culte el 1874, amb la façana encara inacabada. El 1936, un escamot foraster profanà el temple els retaules i la fusta de l'orgue del segle xvii així com l'arxiu de la parròquia. Durant la Guerra Civil, l'església serví de garatge i magatzem i fou reconstruïda posteriorment pel rector mossèn Garriga i Armajach. Descripció És un temple de nau única, molt àmplia, capçada per un absis de planta heptagonal i coberta per una volta de creueria, els nervis de la qual recolzen sobre pilastres, d'estil clàssic, adossades. Les claus de volta presenten una ornamentació d'estil classicitzant. Entre els contraforts hi ha capelles laterals. Tant les portes nord i sud de l'església, com les de les sagristies, són renaixentistes, amb una estructura de columnes dòriques que sostenen sengles entaulaments. Tot el temple és fet amb pedra, tot seguint la tradició del gòtic català, encara que en l'ornamentació incorpora un llenguatge renaixentista i barroc. La façana de ponent va ser decorada amb un mural de ceràmica d'Enric Serra entre 1950 i 1954. El campanar, que no fou acabat fins al 1636, és de secció poligonal i realitzat en estil barroc, tot esdevenint un autèntic mirador del Llobregat. Referències Vegeu també Can Comelles
Iglesia de Santa Eulalia (Esparraguera)

La iglesia de Santa Eulalia se encuentra situada en el centro de la localidad española de Esparraguera en la comarca catalana del Bajo Llobregat de la provincia de Barcelona. Historia Su construcción en el año 1587 se llevó a cabo para suplir en las funciones de iglesia parroquial a la antigua románica de Santa María del Puig que se encontraba alejada de la población. Su bendición tuvo lugar en el año 1612. Durante la primera guerra carlista fue ocupada por las tropas isabelinas haciéndola servir como cuartel. Se encargó su reconstrucción al arquitecto Elías Rogent en 1886, siendo abierta nuevamente al culto en 1874. Sufrió grandes destrozos durante la guerra civil española y fue nuevamente objeto de una nueva reforma posteriormente. Descripción El edificio es de estilo gótico con la decoración ya renacentista. Consta de una sola nave con cubierta de bóveda de crucería y con un ábside heptagonal en la cabecera, los tramos de la nave esta separados por arcos de medio punto y entre los contrafuertes se encuentran las capillas laterales. En el exterior, en la fachada principal se encuentra un gran mural de cerámica realizado por Enric Serra. Las puertas laterales están enmarcadas por columnas dóricas. El campanario de 60 metros de altura es de planta cuadrada, a partir del segundo piso se convierte en ochavado, se terminó su construcción en el año 1636. Bibliografía Ramos, M. Lluïsa (2005). Catedrales, monasterios y grandes edificios religiosos. Barcelona: Geostel. ISBN 84-96295-15-X. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Eulalia.
Santa Eulàlia d'Éller

L'església de Santa Eulàlia d'Éller és a l'entitat de població d'Éller pertanyent al municipi de Bellver de Cerdanya a la comarca de la Baixa Cerdanya. És una església d'origen romànic documentada a l'Acta de Consagració de la Catedral d'Urgell (839) i posteriorment al 1001 (Èlar). En procedeix una majestat romànica policromada del segle xii que es conserva al MNAC. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Consta de nau rectangular força petita amb l'absis lleugerament desviat cap a l'esquerra, aquest va ser tirat a terra i substituït per un altre amb forma rectangular per poder posar un retaule barroc de més gran dimensió que l'absis semicircular primitiu. A cada costat de la nau s'obren unes capelles amb arcs apuntats. A migdia s'hi afegeix, també, la sagristia. El campanar és de torre amb merlets, està format per dos cossos i presenta quatre obertures. Té afegitó de reformes posteriors un campanar de torre quadrada i presenta a la seva porta d'entrada el treball de ferro forjat propi de l'època romànica. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es conserva un crist majestat atribuït al taller de Ripoll. Té grans similituds amb l'església propera de Sant Policarp de Cortàs. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències
Iglesia de Santa Eulalia (Éller)

La iglesia de Santa Eulàlia d’Éller está situada en la entidad de población de Éller, perteneciente al municipio de Bellver de Cerdaña, en la comarca de la Baja Cerdaña (España). Se encuentra documentada la parroquia de Éller en el acta de consagración de la catedral de la Seo de Urgel de finales del siglo X. Edificio Construido durante el siglo XII, tiene grandes similitudes con la iglesia cercana de Sant Policarp de Cortàs. Consta de nave rectangular bastante pequeña con ábside ligeramente desviado hacia la izquierda, este fue derribado y substituido por otro con forma rectangular para poder poner un retablo barroco de dimensión más grande que el ábside semicircular primitivo. Presenta en la puerta de entrada un trabajo en hierro forjado propio de la época románica. Tiene de reformas posteriores el añadido de un campanario de torre de planta cuadrada. En el Museo Nacional de Arte de Cataluña de Barcelona se conserva procedente de esta iglesia un Cristo majestad atribuido al taller de Ripoll. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1.
Santa Eulàlia d'Ultramort

Santa Eulàlia d'Ultramort és una església romànica del municipi d'Ultramort inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós.- Església d'una nau, de planta rectangular i capçalera carrada que no destaca de la resta de l'edifici. Les tres capelles laterals, la sagristia i el cor són afegitons tardans. En una mènsula del cor hi ha gravat l'any "1574" i a la porta de la sagristia el "1732". També pertanyen a reformes tardanes les obertures dels frontis: portada barroca classicitzant, amb pilastres, motllures i una fornícula rematada per un frontó on hi figura l'any 1745 i un rosetó. A l'angle SW del temple es dreça el campanar de torre, de planta quadrada i obertures d'arc apuntat. L'església és coberta amb una volta apuntada i seguida, sense arcs torals ni triomfal. El parament és de carreus escairats, força grans; la volta és feta amb pedres sense treballar. A l'interior hi ha una làpida gòtica datada l'any 1340. Història L'any 1046 és citada l'església de Sancte Eulalie de Ultramorte, en l'acte de restitució fet per Bernat de Fonolleres i la seva esposa d'un alou, amb motiu de la dedicació d'aquest temple. Al segle xiv és esmentada com a parròquia. El lloc, des del 1316, fou possessió de la Seu de Girona. Algunes fonts defensen que és el temple més antic del bisbat del qual consta la consagració, ja que la rebé del bisbe Gualaric l'any 816. Imatges Referències
Iglesia de Santa Eulalia (Ultramort)

La iglesia de Santa Eulàlia en la localidad de Ultramort (comarca del Bajo Ampurdán, provincia de Gerona, Cataluña, España) es un templo católico bajo la advocación de Santa Eulalia de Mérida, de estilo románico en el que su forma actual data de los siglos XII-XIII, edificada con un estilo austero, de influencia cisterciense propia de pequeñas poblaciones rurales. Ha sido objeto de diferentes trabajos de rehabilitación en los últimos años. Es el templo más antiguo del obispado de Gerona, del cual se consta que la consagración la recibió del obispo Gualaric en el año 816. Descripción Este templo es de una única nave sin ábside destacado y con cubierta de bóveda apuntada y seguida. La fachada de acceso presenta una puerta rectangular con frontón con una hornacina, en la parte superior se conserva la base de un campanario de espadaña, con cuatro pilares sin arcos. En el ángulo sudoeste del edificio se eleva un campanario de torre. Conserva un notable ostensorio barroco. Referencias Antigüedad de Santa Eulàlia de Ultramort (en catalán) Bibliografía consultada Volumen 13 (2006). Catalunya poble a poble, Tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya (en catalán). Barcelona, Edicions 62. ISBN 84-297-5801-1.
Santa Helena de Rodes

Die Kirche Santa Helena de Rodes (Heilige Helena von Rodes), auch unter dem Namen Santa Creu de Rodes bekannt, ist ein auf 539 Meter Höhe im Naturpark Cap de Creus gelegenes romanisches Gotteshaus. Das als katalanisches Baudenkmal geschützte Bauwerk befindet sich in der Nähe des Klosters Sant Pere de Rodes auf dem Gebiet der Gemeinde El Port de la Selva in der Comarca Alt Empordà im Nordosten Spaniens. Auch der Paradolmen de la Pallera ist in der Nähe. Geschichte Die erste urkundliche Erwähnung der Kirche Santa Helena de Rodes stammt aus dem Jahr 974 und befindet sich in einer Bulle des Papstes Benedikt VI. zum Kloster Sant Pere de Rodes. Die Verbindung der mittelalterlichen Pfarrei Santa Creu mit dem Benediktiner-Kloster blieb über viele Jahrhunderte erhalten. Architektur Das früheste Kirchengebäude wurde einschiffig ausgeführt und enthält Stilelemente des Opus spicatum. Bis zur Mitte des zehnten Jahrhunderts wurde dann eine trapezförmige Apsis am dreietagigen Glockenturm errichtet, die über ein Tonnengewölbe verfügte; zwei Apsiden an der Nord- und Südwand kamen später hinzu. Im sechzehnten und siebzehnten Jahrhundert wurden zwei Seitenschiffe angebaut. Im späten Mittelalter wurde die historische Siedlung Santa Creu de Rodes aufgegeben und im achtzehnten Jahrhundert verließen die letzten Bewohner die vormalige Pfarrei. Die Kirche verfiel in der Folge zur Ruine. Ab 1995 wurden verschiedene Restaurierungsarbeiten begonnen und teilweise abgeschlossen. Im Jahr 1997 wurde die Església de Santa Helena de Rodes unter Denkmalschutz gestellt. Der Paradolmen de la Pallera liegt in der Nähe des Klosters. Trivia Die Kirche Santa Helena de Rodes liegt am Camino Catalán, dem katalanischen Streckenabschnitt des Jakobswegs. Einzelnachweise Weblinks Ermita de Santa Helena. In: poblesdecatalunya.cat Santa Helena de Rodes. In: artmedieval.net ESGLÉSIA DE SANTA HELENA DE RODES. In: cultura.gencat.net Monumental complex on the Rodes Sierra (El Port de la Selva). In: mhcat.cat
Santa Maria d'Avià

Santa Maria d'Avià és una església situada a la població d'Avià (comarca del Berguedà), protegida com a bé cultural d'interès local. Consta com una donació al monestir de Sant Llorenç prop Bagà, l'any 983 en l'acta de la consagració d'aquest. Va mantenir el caràcter parroquial fins al 1312. En l'actualitat depèn de l'església de Sant Martí d'Avià. Edifici La construcció romànica data de mitjan segle xii. Consta d'una sola nau amb un absis semicircular de similars mesures d'alçada i amplada que la nau. Té una coberta de volta de canó de mig punt que és reforçada per dos arcs torals. Presenta quatre finestres: una al centre de l'absis, dos al mur sud i una al mur oest, totes amb dos arcs de mig punt, a l'interior monolític i l'extern adovellat. La porta d'entrada la formen dos arcs en gradació de mig punt. El campanar és de cadireta de dos ulls, i no s'aprecia exteriorment cap classe d'ornamentació. El parament és de carreus de pedra disposats en filades sense desbastar i deixats a la vista. L'absis és completament llis, semicircular i cobert amb volta de quart d'esfera col·locat a llevant de l'església. Als peus de l'església hi ha un camapanar d'espadanya amb dos ulls. Està cobert a dues aigües amb teula àrab. A l'interior de l'església s'hi pot veure una còpia del frontal d'altar de la primera meitat del segle xiii, l'original del qual es conserva al Museu Nacional d'Art de Catalunya. Presideix el compartiment central la figura de la Verge i el Nen i als extrems de la taula, escenes de la vida del Nen Jesús i la Mare de Déu. Història Les primeres notícies documentals d'Avià corresponen a l'acta de consagració de l'església parroquial de Sant Martí, veïna a la de santa Maria, del 907. El lloc fou repoblat en època de Guifré el Pelós (878) i fou un dels principals nuclis de la població del baix Berguedà. Al segle xii el lloc d'Avià i, concretament, el mas de Santa Maria fou fortificat per Arnau de Preixens, bisbe d'Urgell i enemic del trobador Guillem de Berguedà, senyor de gran quantitat de terres properes a Santa Maria d'Avià. L'església de Santa Maria fou parròquia, segons es dedueix d'una visita del canonge d'Urgell Galceran Sacosta el 1312, on s'explica que l'església estava dotada de sis lliures anuals. Posteriorment fou absorbida per la parròquia de Sant Martí i passà a formar part dels dominis de Sant Llorenç prop Bagà. Durant la Guerra Civil (1936- 1939) fou destruïda. El 1973 els serveis de restauració de la Diputació Provincial de Barcelona la restauraren, i fou reoberta al culte el 14 de maig del mateix any. Santa Maria d'Avià té uns goigs antics dedicats a la Mare de Déu, que també era coneguda com la Mare de Déu de la Llet, i uns de més nous escrits per mn. Climent Forner. Galeria Referències Bibliografia Pladevall, Antoni Guies Catalunya Romànica, El Berguedà Barcelona: Pòrtic, 2001. ISBN 84 7306 697 9 Enllaços externs Fitxa amb fotos i una planta Arxivat 2007-12-10 a Wayback Machine. Informació al lloc web de l'ajuntament d'Avià Arxivat 2008-06-22 a Wayback Machine.
Iglesia de Santa Maria de Aviá

La iglesia de Santa Maria de Aviá está situada en la población de Aviá dentro la comarca catalana del Bergadá (Barcelona, España). Consta como una donación al Monasterio de San Lorenzo de Bagá, en el año 983 en el acta de la consagración. de este. Mantuvo el carácter parroquial hasta el año 1312. En la actualidad depende de la iglesia de San Martín de Aviá. El edificio Su construcción, románica está datada de mediados del siglo XII. De una sola nave con un ábside semicircular de similares medidas de altura y anchura que la nave. Tiene una cubierta de bóveda de cañón de medio punto que está reforzada por dos arcos torales. Presenta cuatro ventanas una en el centro del ábside, dos en el muro sur y una en el muro oeste, todas con dos arcos de medio punto, en el interior monolítico y en el exterior con dovelas. La puerta de entrada está formada por dos arcos en degradación de medio punto. El campanario es de espadaña con dos huecos, no apreciándose exteriormente ninguna clase de ornamentación. En el interior de la iglesia se puede ver una copia del frontal de altar cuyo original se conserva en el Museo Nacional de Arte de Cataluña, de la primera mitad del siglo XIII, representando en la parte central la figura de la Virgen y el Niño y en los extremos de la tabla, escenas de la vida del Niño Jesús y la Virgen María. Véase también Pintura románica en Cataluña Frontal de Avià Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guies Catalunya Romànica, El Berguedà (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-697-9. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Maria de Aviá.