NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Quintí de Puig-rodon

Sant Quintí de Puig-rodon és una antiga parròquia del municipi de Campdevànol, que està situada a la serra de Sant Marc, a 1.122 metres d'altitud sobre el nivell del mar. Es troba a la comarca del Ripollès. Història i demografia La parròquia va ser una donació que va fer el comte Bernat II de Besalú al monestir de Ripoll el 1096 i passà a formar part de la baronia del monestir. Sempre ha estat un lloc amb poca població, tot i que a partir del segle xv va tenir una parròquia agregada: la de Sant Pere d'Auira. El 1868, es va unir a la parròquia de Sant Llorenç de Campdevànol. El 1626 només hi vivien 7 famílies i el 1787 hi vivien 10 famílies. El 2011 tenia un total de 12 habitants. Patrimoni i turisme L'església és un edifici romànic del segle xii i forma un conjunt juntament amb la rectoria, unes capelles laterals i un alt campanar que s'acaba amb una teulada de doble vessant. La part més externa de l'església fou construïda als segle xvii i XVIII. A l'església també hi ha adossada una sagristia. Referències Bibliografia Pèire de Marca: Marca Hispanica, París 1688, facsímil, Ed. Base, Barcelona 1972, pàg. 1196. Frederic Monsalvatje i Fossas: Nomenclátor histórico de las iglesias parroquiales y rurales, santuarios y capillas de la provincia de Gerona, vol. IV de Monasterios e Iglesias, XVIII de la col., Olot 1910, pàg. 6. Eduard Junyent i Subirà: Antigua parroquia de San Quintín de Puigrodon, “Itinerario histórico de las parroquias del obispado de Vich”, separata de la “Hoja Parroquial”, núm. 113, Vic 1945-1952. (APF-MLIC)
Sant Quintí d'en Bas

Sant Quintí és una església romànica del segle xiii amb modificacions al segle xviii que està situada al poble de Sant Esteve d'en Bas, que pertany al municipi de Vall d'en Bas (Garrotxa). És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. L'aplec de Sant Quintí se celebra el quart diumenge de setembre, coincidint amb la Festa Major del poble de Sant Esteve d'en Bas. Els actes de l'aplec són els següents: xocolatada popular, ofici solemne, audició de sardanes, arrossada popular i la dansa del ball de l'esparver. Descripció És un petit temple rural d'estil romànic del segle xiii, que es va ampliar a la primera meitat del segle xviii per la banda de ponent, cosa que va fer que es doblés la seva llargària. La part romànica és a llevant amb un cos d'edifici molt petit que té l'àbside carrada. Es creu que aquesta àbside hauria estat inicialment, a l'interior, semicircular. L'àbside té al mig una finestra de doble esqueixada amb arc de mig punt. A l'interior, un arc former de mig punt marca la separació entre la part romànica i l'ampliació. Al costat de migdia hi ha, en la part romànica, una altra finestra que dona llum al presbiteri. Pel que fa a l'ampliació del segle xviii, es tracta d'un cos més alt que la part romànica i que té a ponent la porta d'entrada amb dovelles que formen un arc de mig punt. Sobre aquesta porta hi ha una finestra quadrada destinada a facilitar els precs devocionals quan l'església està tancada. El campanar és d'espadanya d'un sol ull. S'hi venera una imatge, que és una talla de fusta de l'escultor Modest Fluvià, que es pot veure a través de la finestreta, ja que l'ermita roman tancada. Història L'església surt esmentada en una butlla del papa Gregori V de l'any 998, on s'indica que passà a dependre de la canònica augustiniana de Sant Genís i Sant Miquel de Besalú (posterior Santa Maria de Besalú). L'església havia estat donada pel comte de Besalú Bernat Tallaferro (amb reatificació feta l'any 1000) a l'esmentada canònica. Durant els segles XVI, XVII i XVIII consta documentalment que la feligresia era formada tan sols pel Mercadal. L'any 1776 ja serà sufragània. Fou església parroquial i consta que tenia cementiri i fonts baptismals. A finals del segle xvi presentava un estat de conservació força dolent i el 1633 el bisbe Gregori Parcero va manar que les reparés la teulada. El nomenament del rector el feia el prior de Santa Maria de Besalú, si bé en donava possessió el bisbe de Girona. Normalment, els rectors residien fora de la parròquia, la qual cosa també el donava el 1722 quan el bisbe Josep Taverner va manar que el rector passés a residir-hi. El 1766 el bisbe Tomàs de Lorenzana va suprimir la parròquia que prengué la condició de capella i quedà unida a la parròquia de Sant Esteve de Bas. L'estiu de 1980 es feren obres de restauració a l'església que van suposar eliminar la sagristia que havia estat ubicada en la part de la capçalera de l'edifici. Referències Enllaços externs Pàgina web sobre Sant Quintí i sobre l'ermita de Sant Quintí de Sant Esteve d'en Bas (castellà)
Sant Quintí d’en Bas

Sant Quintí d’en Bas ist eine kleine, im Ursprung romanische Einsiedlerkapelle auf der linken Seite des Fluvià etwas nördlich des Ortsteils Els Hostalets der Gemeinde La Vall d’en Bas in der katalanischen Provinz Girona in Spanien gelegen. Die Kapelle liegt mitten in Wiesen und Feldern. Im Hintergrund sieht man die Felswände des Puigsacalm. Baugeschichte Es handelt sich um ein kleines romanisches Ursprungsgebäude aus dem 13. Jahrhundert, das zu Anfang des 18. Jahrhunderts an der Westseite um einen gleich langen, aber deutlich voluminöseren Baukörper erweitert wurde. Der alte romanische Bauteil wurde nach dem Anbau als Sakristei genutzt. Im Zuge einer umfassenden Restaurierung im Sommer 1980 wurde das gesamte Gebäude ohne die Funktion einer Sakristei wieder für den Gottesdienst genutzt. Die Ostfassade ist rechteckig mit einem zentralen Fenster. Die Glockenwand erhebt sich über der Westfassade, wo sich auch die leicht oval gestaltete Eingangstür befindet. Rechts und links der Eingangstür befindet sich ein Fenster. Der Zweck dieser Fenster besteht darin, den Altar bei geschlossener Kirche von draußen sehen zu können. Über der Tür befindet sich ebenfalls ein kleines Fenster. Auf der Südseite des Gebäudes im alten, original romanischen Teil befindet sich ebenfalls ein Fenster. Hier sind die ursprünglich im romanischen Bauwerk verwendeten mittelgroßen Quadersteine deutlich zu sehen. Die Geschichte Die Kirche, der Vorgängerbau des heutigen romanischen Baukorpus, wurde erstmals im Jahr 998 in einer von Papst Gregor V. unterzeichneten Bulle als „Sancti Quintini“ erwähnt. In dieser Bulle wird festgelegt, dass die Kirche dem Kloster Santa Maria von Besalú zugeordnet ist. Im Jahr 1000 übergab Graf Bernat Tallaferro von Besalú diese kleine Kirche einer Zönobitengemeinschaft. Später wurde dann diese kleine Kirche bis 1776 als eigenständige Pfarreikirche genutzt. Im genannten Jahr unterstellte Bischof Thomàs de Lorenzana i Butron von Girona die Kirche der Pfarrei Sant Esteve d’en Bas. Literatur Josep Murlà i Giralt; Nicolau Gironès i Casanovas: Guia del romanic de La Garrotxa. Alzamora, Olot 1983, OCLC 434851504. Seite 154 f., dort der Artikel „Sant Quintí d’en Bas“. Miquel Borell i Sabater, Rosa Guardiola i Llobet: Ermites encisadores, amb cotxe fins a la porta. Guies gironines, 2006, ISBN 978-84-935203-5-9, S. 74 f., Artikel Vall d’en Bas – Sant Joan de Balbs, Sant Quintí i Sant Simplici. Weblinks Sant Quintí d’en Bas auf lagarrotxa.net (in katalanischer Sprache) Sant Quintí d’en Bas auf artmedieval.net (in katalanischer Sprache) Sant Quintí d’en Bas auf enciclopedia.cat (in katalanischer Sprache) Einzelnachweise
Sant Quirze d'Olmells

Sant Quirze d'Olmells és una església del municipi de Llers (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada a uns tres quilòmetres al sud-oest de la vila de Llers, a tocar el rec de Palau, entre el mas Molar i el mas Oliveres, al bell mig del bosc. És una església d'una sola nau capçada a llevant per un absis rectangular. L'absis conserva la coberta original, de volta de canó ultrapassat, mentre que la nau presenta una coberta de dues vessants restituïda. Ambdós espais es comuniquen mitjançant un arc triomfal de mig punt de dimensions reduïdes i molt tancat. Al voltant de la nau hi ha un banc d'obra corregut, conservat en part. Pel que fa a les obertures hi ha dues finestres, la de l'absis d'una sola esqueixada i arcs de mig punt, i la finestra del mur de migdia de la nau, amb aparença d'espitllera per la banda exterior, i completament restituïda. Al mur de migdia de l'absis hi ha una altra obertura corresponent a una finestra preromànica, que es va degradant amb el pas del temps. La porta primitiva estava situada al mur de migdia, era d'arc de mig punt adovellat i fou aparedada posteriorment. En l'actualitat, la finestra espitllerada anterior està oberta en el tapiat d'aquesta antiga obertura. La nova porta, també d'arc de mig punt adovellada, s'ubica a la façana de ponent i és força més tardana que l'anterior. Al cim d'aquesta façana es dreça un campanar d'espadanya d'època moderna, format per un sol arc de mig punt fet de maons. Reforçant la cantonada sud-est del temple hi ha un contrafort atalussat. L'aparell constructiu és fet de petits blocs de pedra calcària ben tallats, lligats amb abundant morter i disposats en filades força seguides. En alguns punts hi ha incisions rectangulars. Aquesta característica, juntament amb la forma de l'aparell constructiu, donen idea de l'antiguitat de l'edifici, que es pot datar entre els segles IX i x. El sobrealçament de les estructures està construït amb pedra sense treballar i fragments de maons, lligat amb morter. Història L'església de Sant Quirze d'Olmells podria haver estat en el seu origen una parròquia. No està documentada, però, fins a finals del segle xi en un llegat testamentari. Posteriorment trobem diverses referències a aquesta ermita, però no sabem quan va perdre el culte i va iniciar el seu procés de ruïna. Possiblement fou al segle xix. La nau podria haver tingut originalment una coberta de fusta o tal vegada una volta de canó sostinguda per un arc toral. En època tardana, però, n'hi havia una de llunetes que va caure. El 2022 es va posar en venda en un portal immobiliari d'internet. Referències
Sant Quirze de la Coma

Sant Quirze de la Coma és una església romànica del municipi de Llobera, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació L'església es troba a la part central del municipi, a uns 300 metres a ponent de la carretera C-451 (de Biosca a Solsona), als plans de l'Hostal Nou. No s'albira des de la carretera perquè resta amagada dins un bosquet, rodejat de camps de conreu, entre les masies de Barcons i la Coma. Per anar-hi cal pujar a la Coma prenent el trencall que surt del km. 45,2 de la dita carretera (41° 56′ 2″ N, 1° 28′ 25″ E). La capella està a uns 400 metres de la masia, en direcció a ponent. Descripció Conserva essencialment l'estructura arquitectònica original del segle xi, en un estil que és bona mostra del romànic llombard. Està orientada a l'est. La planta és rectangular i l'absis semicircular, ornamentat a l'exterior amb un fris d'arcuacions, en sèries de dues, entre lesenes. L'única finestra que hi ha és al centre de l'absis. És de doble esqueixada i arc de mig punt adovellat. La coberta és a dos vessants. El parament és fet de pedres solament desbastades, posades en filades uniformes, però irregulars. La cornisa de la coberta del mur de migjorn presenta tres daus, un decorat amb una creu i els dos restants amb una flor. Altres dos són trencats. En aquest mur hi ha una porta posterior a l'original tapiada. L'accés actual és al frontis, amb una llinda datada l'any 1680. Altres elements posteriors són: el campanar de cadireta, un cor i una escala que accedeix a una de les capelles que hi ha a banda i banda de l'absis. L'interior és enguixat, la volta és de canó, reforçada per dos arcs torals i un de preabsidal en degradació que obre a l'absis. Hi ha dues capelles a banda i banda de l'absis: són semicirculars, excavades als murs. La de tramuntana conserva encara l'ara original. La cornisa sembla el resultat d'una restauració feta en sobrealçar la nau, segons Vidal-Vilaseca. Els senyals heràldics i motius florals fan referència als Cardona. La datació de la cornisa no és clara. Notícies històriques En la documentació dels segles XI-XIII surt esmentada a les confrontacions com a situada "infra terminos castri Lobera ad ipsam ecclesiam Sancti Quirici". Apareix anomenada també la Serra de Sant Quirze. En els capbreus de Llobera del s. XIV i XVI esmenta que "Sant Quiro de Lobera" era sufragània de la parroquial de Sant Pere de Llobera. L'any 1855 és esmentada pel rector de Llobera com St. Quirze de Bacons, segurament per estar dins el terme de dita casa. En aquesta època ja no era sufragània. Referències
Sant Quirí i Santa Julita de Berén

Sant Quirí i Santa Julita de Berén és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La capella de Sant Quirí i Santa Julita és formada per una nau rectangular, coberta per un embigat de fusta i coronada a llevant per un absis rectangular, cobert am volta de canó. La porta, en arc de mig punt, s'obre a la façana de ponent, i és l'única obertura que té l'església. El murs no presenten cap tipus d'ornamentació, al mur meridional hi ha una fornícula. L'aparell constructiu és de reble de lloses planes, disposades de forma regular. L'interior és arrebossat i els paraments exteriors estaven emblanquinats fins a la restauració que es va dur a terme l'any 1994, mentre que la coberta era de gres rogenc. Aquest fou substituït per pissarra d'importació cosa que va fer que es perdés l'autenticitat de l'edifici. La rusticitat, però, és una característica pròpia de l'edifici i es manifesta sobretot en la manca de verticalitat dels murs atalussats cap a l'interior. La capella de Sant Quiri i Santa Julita no té cap tret definitori que permetí adscriure-la a cap estil concret. Per la semblança amb altres esglésies com: Sant Lluc d'Anyús i Sant Serni de Vila-rubla podria haver està construïda abans del segle xi, seguint una tipologia constructiva local. Història L'any 975, en un document de venda d'unes terres situades a la vila de Noves de Segre, s'esmenta com a límit Sanctum Quirichum que alguns estudiosos identifiquen amb aquesta església. Actualment, se celebra en aquesta capella un aplec a mitjan mes de juny, coincidint amb la festivitat de Sant Quirze i Santa Julita. Referències
Sant Ramon d'Ermedàs

Sant Ramon d'Ermedàs és una església d'Ermedàs (Baix Empordà), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Les notícies documentals provenen de les visites pastorals dels segles xvii-xix. Segons un document inèdit del 1790, era dedicada a Sant Ramon de Penyafort, però ja des de molt temps enrere s'hi celebrava la festa del veïnat per la diada de Sant Ramon Nonat. El retaule i el mobiliari van ser cremats el 1936. El presbiteri era decorat amb plafons de rajoles decorades en blau gòtico-renaixentistes, mostres dels quals es troben al dipòsit del Museu del Suro de Palafrugell. Descripció Es tracta d'un edifici d'una sola nau amb absis semicircular, sense diferenciació per mitjà de cantonada entre la dita nau i l'absis. La coberta amb volta apuntada és de teula, a dues vessants, sense arc triomfal ni diferència de nivell de coberta que senyali l'entrada al presbiteri. La portada, de tipus senzill, presenta una porta rectangular amb una llinda emmarcada per una motllura guardapols, als extrems de la qual hi ha mènsules decorades amb motius vegetals. Al damunt d'aquesta obertura hi ha una petita fornícula d'arc de mig punt amb petits caps humans en relleu i, més amunt encara, es troba un òcul de petites dimensions, atrompetat i amb decoració calada, tardogòtica. A la part superior de l'església es conserven dues pilastres d'un campanar de cadireta. La façana està rematada amb una espadanya de dos pilars sense arc. En el mur meridional i al centre de la capçalera hi ha finestres de doble biaix: exteriorment són d'arc de mig punt, però a l'interior tenen forma rectangular. El parament és de carreus molt grans de granit de la contrada, escairats amb poca cura i amb molt reble entremig. Les obertures del frontis són tallades de calcària de Girona. Cal remarcar que la seva planta i algunes altres estructures són de tradició romàtica metre altres detalls són pervivències de formes gòtiques i renaixentistes: rosetó, portada. Referències
Sant Ramon de Coma-ruga

Sant Ramon de Coma-ruga és una església del Vendrell protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada al xamfrà del carrer de l'església, té un petit jardí a l'entrada. S'hi accedeix mitjançant una escalinata. La façana presenta una gran arc de mig punt cec, on hi ha la porta d'accés, la qual és rematada per un fris d'arc de mig punt cecs i una gran rosassa amb decoració geomètrica. A cada costat hi ha una finestra quadrangular amb reixa de ferro, damunt la qual es troba una altra rosassa. To el conjunt de la façana sobresurt un xic respecte a la resta de l'edifici. A la banda dreta es troba el campanar, sostingut per contraforts rematats per cartel·les. És una torre de secció vuitavada, de quatre balcons amb barana de ferro i arc de mig punt que contenen la campana. Una cornisa i una volta són el seu remat. Al seu interior hi ha un mosaic del segle xx, realitzat per Santiago Padrós l'any 1962 Història L'església és l'edificació recent. Fou inaugurada l'any 1957 i construïda pel patrici Andreu Trillas i Bragulat. Referències Enllaços externs «Sant Ramon de Coma-ruga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Roc de Farrera

Sant Roc de Farrera, o Santa Eulàlia de Mèrida, és l'església del poble de Farrera, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el mateix poble de Farrera, en el centre de l'extrem de ponent. Pertanyia a aquesta parròquia el santuari de Santa Magdalena de Ribalera. Descripció Església d'una sola nau, coberta amb volta de canó dividida en trams i flanquejada per sis capelles laterals. La capçalera, orientada a orient és rectangular i també està coberta amb volta de canó. La porta d'arc rebaixat s'obre als peus de la nau, lleugerament desplaçada respecte l'eix marcat pel pinyó de la coberta a dues vessants. Per damunt de la porta, hi ha un òcul i sobre d'aquest, una petita finestra, tot desplaçat respecte l'eix central de la façana. Al costat est, l'església es troba adossada a la roca. Al costat oest i sobre el carrer Major, s'aixeca el petit i pintoresc campanar, adossat a l'església i a la base del qual s'obre una ample arcada de mig punt per on passa el carrer. El campanar és de planta quadrada a la base, esdevenint octogonal al segon pis amb una finestra d'arc de mig punt i rematat per un xapitell de llicorella. El llosat de la nau és així mateix de licorella. Els murs són de pedra pissarrosa local sense desbastar i de mides irregulars. Història En l'acta de consagració de La Seu d'Urgell, Farrera és una de les parròquies de la Vall de Tírvia. L'església parroquial, dedicada llavors a Sta. Eulàlia, fou visitada pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona l'any 1314 en el seu recorregut pel deganat de Cardós. Segons la dècima del 1391, el seu capellà havia de pagar la quantitat de 15 sous. A principis del segle xvi, Farrera era parròquia de l'oficialitat de Tírvia i el seu rector era Pere Blates. Segons les visites pastorals de 1575 i 1758, l'edifici de Sta. Eulàlia no presentava problemes estructurals dignes de ressaltar; en la darrera d'aquestes visites, Sta. Eulàlia tenia com a sufraganies la d'Alendo i St. Martí de Mallolís. Per algun motiu que desconeixem, actualment l'església de Farrera apareix dedicada a St. Roc i no a Sta. Eulàlia. Actualment depèn de la parròquia de Llavorsí. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa; Vivancos Pérez, Juan. «Sant Roc de Farrera (abans Santa Eulàlia)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Farrera de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Roc de Farrera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Una imatge del Frontal d'altar de Sant Roc de Farrera
Sant Roc de la Farga de Moles

Sant Roc de la Farga de Moles és una església del municipi de les Valls de Valira, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la mateixa església que Sant Miquel de Ponts, a l'antic nucli el de Ponts, ara la Farga de Moles, on hi havia una torre que vigilava el pas sobre la Valira, documentada al 940; des de 1004 va ser propietat del Monestir de Sant Serni de Tavèrnoles. Descripció Església d'una nau amb absis semicircular, actualment en ruïna total. Ha desaparegut la nau i només resten unes filades de l'absis, fetes amb carreus disposats en filades. A l'absis són visibles part de les arcuacions cegues o llombardes. Referències
Sant Roc de Llavorre

Sant Roc de Llavorre és una ermita del poble de Llavorre, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada aïllada a 800 metres a l'oest-sud-oest del poble, a la carena que fa de contrafort nord-oest del Turó de l'Àliga. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Roc de Llavorre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Roc del Molar

Sant Roc del Molar és una església barroca del municipi del Molar (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Construcció de planta rectangular de tres naus i absis poligonal. Té quatre tramades i el cor és a la primera. Les naus laterals conformen capelles i disposen d'un petit pas de l'una a l'altra. Els murs acaben en un fris continu del qual arrenca una volta de mig punt amb llunetes. Les naus laterals són cobertes per voltes d'aresta. L'interior, ben pintat, disposa d'alguns elements de ferro forjat. La façana, arrebossada, presenta una portalada amb arc de mig punt; al damunt hi ha una fornícula amb una imatge de Sant Roc. Per sobre hi ha un petit ull de bou. La façana és rematada per un petit campanar d'espadanya situat al centre. El cloquer principal, però, està situat a la banda dreta: és de planta quadrada amb quatre amplis finestrals i coronat per una balustrada. Història L'església fou edificada el 1788 per uns paletes de la Fatarella a causa de l'estat ruïnós de la construcció anterior, provisional i que amb prou feines aixoplugava els habitants del lloc. Al seu costat hi havia el primitiu cementiri. Fou sufragània de la de Garcia. La nit de Reis de 1901 sofrí un incendi fortuït, que obligà a fer reparacions immediatament. Pel juliol de 1936 foren cremats els altars i les imatges. Referències Enllaços externs «Església de Sant Roc». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.