NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Llorenç Corrubí

Sant Llorenç Corrubí és una església de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada al mig d'un prat, sobre una petita elevació, s'aixeca una església de nau única, amb presbiteri i la porta oberta a ponent. En l'actualitat, la volta, així com el mur sud, es troben totalment enrunats. Al cantó sud hi degué haver la rectoria i la porta primitiva però avui dia aquest edifici és desaparegut. Té un campanar d'espadanya al costat de ponent. Història Corrubí el trobem esmentat des de temps pretèrits amb els noms de Quero Rubio i Querrubí. L'església és esmentada al 905 com a sufragània de Sant Jaume de Frontanyà. Al segle xvii, donat la repoblació de la comarca i la prosperitat existent, l'edifici és modificat substituint l'absis per un presbiteri rectangular. En els murs del cementiri hom pot veure la cobertura d'aquest absis. També es canvià la porta des del seu lloc originari (façana sud), cap al lloc actual (façana de ponent). Al seu lloc originari (façana sud) cap al lloc actual (façana de ponent). Amb el despoblament del segle xix i actual esdevé el seu abandonament i ruïna. Referències
Sant Llorenç de Das

Sant Llorenç és una església de Das (Baixa Cerdanya), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història La parròquia és citada en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell el 839. Posteriorment, el lloc va pertànyer al monestir de Sant Martí del Canigó. A l'arxiu de Bagà hi ha documents que afirmen que Joan de Quer era el rector de Das el 1428 i Guillem Cardona ho era el 1449. El temple actual va ser projectat el 1901 per l'arquitecte Salvador Vinyals per encàrrec del matrimoni Vicenç Ferrer i Garriga i Antònia Bertrand i Salsas (germana de Manuel Bertrand i Salsas), estiuejants al poble, substituint l'antiga església romànica. El 1936 va resultar molt malmesa per la Guerra Civil i s'hi va perdre el sagrari, entre altres peces. L'actual, del 1940, va ser encarregat a l'artista Josep Morató. Descripció Es tracta d'un temple d'estil neogòtic, que presenta planta de creu llatina, amb capelles laterals, coberta de volta d'aresta i un mur capcer amb un absis poligonal orientat a llevant. La portalada s'obre a ponent en el cos afegit del campanar i s'hi accedeix mitjançant una escalinata de pedra. Dins un estil eclèctic, està formada per una porta amb llinda i timpà apuntat i coronat per una creu. Dins s'hi mostren les sigles JHS, en referència a Jesús, Fill i Senyor. Els brancals de la porta estan ornats amb pilastres motllurats. Tot el conjunt de la portada s'emmarca mitjançant una cornisa que ressegueix el perímetre de la façana. Al damunt, al primer pis de la torre campanar, de planta quadrangular, s'hi obre una finestra d'arc apuntat i un òcul superior, protegit per un guardapols motllurat. A cada cara del segon pis s'observa una finestra també d'arc apuntat per encabir les campanes. Una cornisa motllurada divideix aquests dos nivells. El campanar està rematat per una coberta piramidal; tant el seu ràfec com el del frontispici estan ornats amb arcs cecs amb mènsules. A banda i banda d'aquest cos afegit, s'hi observa un ull de bou a la part inferior i una finestra d'arc apuntat a la superior. El parament combina maçoneria i carreus de pedra bicolor. Als murs laterals s'observen rosasses i finestres d'arc apuntat amb vitralls policromats. Totes les obertures estan enquadrades amb carreus de pedra. A la part superior de la nau i dels cossos afegits s'aprecia un fris de carreus i un ràfec ceràmic amb permòdols de fusta. La coberta està realitzada amb pissarra i a doble vessant. A l'interior, a la contra façana, s'alça el cor d'obra amb una barana ornada amb elements circulars, i que queda sostingut per un arc carpanell. Una de les capelles situades al peu de la nau acull la pila baptismal. El paviment és de tarima de fusta i la nau està dividida per arcs torals sostinguts per pilastres amb capitells i en cada tram s'observa una clau de volta central motllurada. Referències Vegeu també Casa Vicenç Ferrer Bibliografia Adam Auger, Sandra; Fuentes Milà, Sergio «Gènesi i erecció de la nova església parroquial de Sant Llorenç de Das (1901-1903)». Ker. Revista del grup de recerca de Cerdanya, núm. 12, setembre 2008, p. 28-40.
Iglesia de San Lorenzo (Das)

La iglesia de San Lorenzo es un templo católico del municipio de Das en la comarca de la Cerdaña (provincia de Gerona, Cataluña, España) . Es una obra incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Esta iglesia sustituyó a la antigua capilla románica que se situaba a pocos metros en la plaza mayor del municipio pero que desapareció debido a un incendio. Descripción Es una construcción con planta de cruz y capillas laterales con muros de piedra y cubierta de losa a dos aguas. La portada presenta líneas góticas así como las aberturas. En las aberturas se pueden ver molduras formando guardapolvo.​ La torre campanario está situada en el eje de la fachada principal orientada a poniente, de planta cuadrangular, consta de tres cuerpos y está coronada por una cubierta piramidal con elementos ornamentales al alero.​ Historia La iglesia parroquial dedicada a San Lorenzo fue reedificada a finales de siglo XIX en un buen momento cultural de la villa gracias a la presencia en épocas de veraneo de personajes del mundo de la cultura como Rossend Arús i Arderiu, periodista y dramaturgo.​ La parroquia de San Lorenzo es citada ya en el acta de consagración de la Seo de Urgel en el 839. Posteriormente el lugar perteneció al Monasterio de San Martín de Canigó.​ Véase también Casa del Común de Das Iglesia de Santa María de Mosoll Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Lorenzo.
Sant Llorenç de Valls

Sant Llorenç de Valls és una església romànica del municipi de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Capella de petites dimensions, característica de les ermites de muntanya. Actualment es troba entre mitgeres, en haver-se-li afegit amb posterioritat dues edificacions a banda i banda. La porta és d'arc de mig punt i té al damunt un petit rosetó. La coberta és a dues vessants. A la façana es poden apreciar vestigis d'una mostra decorativa que indiquen que en altres temps havia estat pintada. L'interior es troba totalment modificat. Història Per escriptures dels segles XI-XIII se sap que en aquella època pertanyia a la família Bosc, molt important en aquell temps. El 5 de març de 1292 els terrens es van vendre a la vila de Valls. El 1579 la Universitat de Valls va cedir els terrens als pares Caputxins, un moment en què es van fer obres de restauració. Amb el temps, l'ermita i terrens passaren a ser propietat privada, tot i que fins fa pocs anys era un lloc tradicional de visita dels vallencs. Referències
Sant Lluc d'Anyús

Sant Lluc d'Anyús és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Lluc d'Anyús és un edifici d'una sola nau rectangular, coberta amb una estructura d'embigat de fusta que sosté un llosat a doble vessant, que actualment es troba parcialment enfonsat. L'església és capçada a llevatnt per un tram trapezoïdal que és cobert amb volta de canó, més estret que la resta de la nau, però sense diferenciació exterior, de manera que el volum de l'edifici és definit per un prisma sense elements diferenciats. La porta actual, que correspon possiblement a una reforma, s'obre a la façana meridional, prop de l'angle sud-oest, però la porta original, actualment paredada, és situada a la façana de ponent. La porta actual és un arc rebaixat i té tot el marc arrebossat. L'edifici només presenta una finestra, situada a la façana meridional prop de l'espai absidial, espitllerada i d'una sola esqueixada. L'interior és totalment encalcinat, i el parament exterior és format per un aparell de reble de peces molt grans, especialment als angles, molt irregular, lligat amb fang i molt poc morter de calç. L'element més característic que identifica l'església és un potent campanar d'espanya, d'un sol ull, amb arc de repeu, situat sobre la façana de ponent, i que presenta els vessants de la coberta graonats. La tipologia d'aquest edifici s'avé amb altres construccions del seu entorn immediat, com la propera ermita de Sant Quiri, que presenten el cos de l'absis només diferenciat interiorment, seguint una formulació molt arcaica i simple que també es troba en altres esglésies d'aquesta àrea, com ara Sant Martí de Biscarbó. És difícil de datar, precisament per la seva extrema simplicitat i la manca de relació amb les formes més esteses de l'arquitectura catalana anterior al segle xi, en què l'absis es diferencia volumètricament del cos de la nau. D'altra banda, segons l'arquitecte Joan-Albert Adell (Catalunya Romànica, VI p. 256-257), les formes constructives de Sant Lluc d'Anyús no permeten, tampoc, establir conclusions cronològiques, ja que no hi ha cap element que permeti afirmar inequívocament el caràcter alt-medieval de l'edifici, tot i que semblaria raonable, a tall d'hipòtesi i amb totes les reserves, acceptar aquesta filiació atenent el seu context geogràfic i arquitectònic. Referències
Sant Mamet d'Anes

Sant Mamet d'Anes és una antiga parròquia, actualment una ermita, del municipi de Bellver de Cerdanya (Cerdanya). Es troba aïllada als peus del serrat de Sobirós, prop de la casa d'Anes, també de Bellver de Cerdanya. Antiga església parroquial del desaparegut poble d'Anes, citat en l'Acta de Consagració de la Catedral d'Urgell (839). En els darrers temps s'ha anat coneixent com a Santuari de la Verge d'Anes, tot i que originàriament estava sota l'advocació de Sant Mamet. El 1987 va ser restaurada per la Diputació de Lleida. Es reconstruí la coberta i el campanar. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una construcció d'una sola nau molt allargada, lleugerament trapezoïdal, coberta amb volta de canó, que s'enllaça l'absis semicircular sense arc presbiteral. Els peus de la nau s'assenten sobre la roca que puja un parell de metres el nivell del sòl. A l'absis hi ha dues finestres de doble esqueixada i a migdia dues del mateix tipus. La portalada d'entrada és d'arc de mig punt amb grans dovelles i és situada al mur de migdia on també hi ha una espitllera prop de la capçalera. El parament és de filades de carreus de mida mitjana. Al mur de ponent s'hi aixeca el campanar d'espadanya de dues obertures que ocupa tot el frontispici, probablement reconstruït al segle xiii. Referències
Sant Mamet de Riumors

Sant Mamet de Riumors és una església del municipi de Riumors (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici aïllat que es troba a l'entrada del poble, des de la carretera de Fortià. És una església de planta rectangular amb una sola nau. A la façana hi ha la portalada, rectangular, amb una fornícula sobre la llinda, amb la imatge de la Verge Maria i el nen Jesús. Més amunt hi ha un petit rosetó i a sobre d'aquest una petita finestra. La testera de la façana està de corada amb unes corbes, coronades al punt més alt amb una creu. La torre campanar és de planta quadrada, però el cos superior és octogonal, amb quatre arcades de mig punt, i que acaba amb una terrassa coronada per unes pilastres inclinades que s'ajunten a la part alta. A l'altre costat de la façana s'havia projectat un altre campanar semblant, que mai es va arribar a fer però del que es conserva el cos inferior, quadrat. A la façana lateral esquerra veiem una porta rectangular tapiada, i una finestra sota la teulada. A l'altra façana lateral trobem dues finestres en arc de mig punt i a sobre d'aquestes dues peties finestres. L'interior del temple està encalcinat i arrebossat, als murs laterals hi ha altars laterals, imbuïts. L'espai del presbiteri queda delimitat pels esglaons que el separen de la nau i pel fet de no obrir-s'hi capelles laterals. Història L'actual edifici del temple de Sant Mamet de Riumors va ser bastit els segles XV-XVI, encara que hi ha documentació de l'existència d'una església des del segle xi. Aquesta construcció romànica segurament devia quedar molt malmesa durant els aiguats del 1421. Per a la nova construcció es van aprofitar els materials procedents de l'anterior església. Del segle xviii data la portada, segons consta a la inscripció del 1770 que figura a la llinda. Referències
Sant Marc de Mas de Barberans

Sant Marc de Mas de Barberans és una església de Mas de Barberans (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una sola nau amb capelles laterals. La façana és feta de maçoneria (actualment vista), amb cornisa curvilínia. Sobre l'eix central s'obre el portal principal, d'arc de mig punt adovellat, sostingut per impostes, i coronat per una finestra allindanada també de carreus. Sobre un dels angles s'alça el campanar de torre (obra recent), amb rellotge i obertures d'arc de mig punt a totes les façanes. Al damunt, una cornisa motllurada corona la torre, tancada per una barana. Els murs laterals són de carreus irregulars, reforçats per contraforts i amb dos nivells de coberta, un d'ells corresponent a la teulada de les capelletes laterals; per damunt d'aquestes s'obren finestres rectangulars que il·luminen la nau. La coberta és a dues vessants, de teula àrab. Història Sobre la clau de l'arc de la porta d'entrada hi ha la inscripció "Año 1734". L'església està dedicada a sant Marc. L'obra fou reformada fa uns pocs anys; abans presentava el capcer amb espadanya centrada (amb dos buits de mig punt i el rellotge) sobre l'eix central. Per desgràcia aquesta espadanya ha desaparegut, arrodonint-se la part central i afegint-hi el campanar. Referències Enllaços externs «Sant Marc de Mas de Barberans». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Marcel de Planès

Sant Marcel de Planès és una església romànica situada al poble de Planès, al municipi de Planoles, comarca del Ripollès. Se situa en un revolt del branc de la carretera N-260 que porta al nucli urbà de Planès, en el desnivell del terreny. Amb un terraplè al costat sud on hi ha el cementiri, s'accedeix a l'església per una porta amb llinda sobre la qual es veu l'arc de la porta original. Descripció Consta d'una sola nau capçada amb un absis d'arc de ferradura, a l'interior, però de planta semicircular, a l'exterior. Tots dos espais s'enllacen per un arc triomfal. Sobre aquest arc descansa el campanar de cadireta de dos ulls. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya hi ha l'ara i el frontal de l'altar. Adossada a la part de ponent a l'extrem de la nau, hi ha una gran casa de pagès que en un altre temps havia estat la rectoria. La coberta ha estat reformada per lloses de llicorella antiga. El lloc de Planès apareix documentat per primera vegada l'any 919, en un escrit on el rei Lotari donava un alou i l'església al monestir de Sant Joan de les Abadesses. El bisbe Oliba la consagrà entre els anys 1018 i 1046. Referències
Sant Martí d'Altafulla

Sant Martí d'Altafulla és una església del municipi d'Altafulla protegit com a bé cultural d'interès local. L'església d'Altafulla està consagrada a Sant Martí de Tours. Es construí amb maçoneria reforçant els cantons amb carreus, una forma molt habitual a l'època. La imatge d'aquest sant presideix la façana, ja que està situada dins d'una petita fornícula.Dins l'església reposen les restes dels marquesos de Tamarit, els Montserrat. El pany de paret és de poc mèrit i a més força senzilla. L'edifici presenta una clara barreja d'estils i així mentre la façana se suposa barroca, la planta és neoclàssica -de creu llatina, amb tres naus i creuer que no sobresurt-, està coronada per una cúpula octogonal. A la dreta hi ha un campanar no gaire alt amb planta baixa i tres cossos. Referències Enllaços externs «Sant Martí d'Altafulla». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Martí de Ballmoll

Sant Martí de Ballmoll, o de la Torre de Cabdella és una església romànica situada en el terme municipal de la Torre de Cabdella a la comarca del Pallars Jussà, dins del seu terme original. Sembla que fou església parroquial d'un poblament dispers, de caràcter rural. Se'n tenen notícies des del 996, i està força documentada al llarg dels segles següents, amb el topònim grafiat de diverses maneres: Bavamoll, Baamol, etc. Tanmateix, també apareix lligada al monestir de Santa Maria de Lavaix, cosa que podria explicar la magnitud de l'església que sembla endevinar-se en les restes actualment conservades: podria tractar-se d'un edifici de caràcter monacal. Es tracta d'una església poc típica per les dimensions, poc proporcionades. És d'una sola nau, però molt alta, que, vista des de l'exterior, fa la sensació que es tracta d'un campanar. Està coberta per una teulada a un sol vessant, feta amb lloses de llicorella del país. Al costat de llevant, com és habitual en el romànic, hi ha un absis que, atès l'aspecte de la nau, sembla petit. Ornamentat amb un fris de dents de serra sota de les quals hi ha vuit arcuacions llombardes sense lesenes. Al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada. La porta és a la façana de ponent; està formada per un doble arc en degradació, i al seu damunt hi ha una petita cornisa feta de lloses planes. Al mur nord es veu una porta tapiada. Aquest conjunt és del segle xi, com permeten veure les formes constructives i l'aparell constructiu, però tot fa veure que es tracta de les restes, refetes ja en època romànica, d'un edifici anterior, de força més volum. Podria tractar-se d'un edifici enrunat per una riuada, del qual es reaprofità la part més sòlida: la base del campanar, reconvertida en nau del temple. Diversos detalls constructius permeten veure que pels costats est i sud, l'obra romànica correspon a un exterior, però els costats oest i nord semblen correspondre a una part que tenia continuïtat; per tant, el conservat seria l'absidiola sud i la base del campanar, que podria haver estat el braç sud del transsepte. Segons aquesta interpretació, hi faltarien la nau central, el braç nord del transsepte i els absis major o central i septentrional. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "Sant Martí de la Torre de Cabdella (abans de Ballmoll)". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Martí de Ca n'Amat Gros

Sant Martí de Ca n'Amat Gros és un capella romànica adossada al mas Amat Gros del municipi de Bescanó (Gironès) i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. És una construcció del segle x, modificada en els segles xii i xiii. Posteriorment fou remodelada amb decoració interior, construcció d'una sagristia al costat nord de l'absis i la reforma de l'absis, que va ser sobrealçat i acabat, i la part alta de la qual va quedar més estreta que la base preromànica. L'edificació està unida perpendicularment a la façana de Ca n'Amat Gros. Per la tècnica de la nau està datada dels segles XII-XIII, encara que l'estructura sembla correspondre a un edifici preromànic. La capçalera és quadrangular i ha estat molt modificada. És un petit edifici format per una nau coberta amb volta de canó i recolzada en arcs formers que reforcen els murs. Està capçada a llevant per un absis molt allargat, la coberta de la qual fou desmuntada en el moment de reformar la construcció. L'absis fou alçat i cobert amb una volta de rajol, actualment desapareguda, i situada en el mateix nivell que la volta de la nau. Està modificat també l'arc triomfal. La porta, amb un arc de dovelles de calcària, s'obre al sud. La tècnica constructiva de la porta és molt diferent de la resta, de còdols i de petits carreus units amb morter de calç i carreus de pedra sorrenca en els angles de l'absis. Referències
Sant Martí de Corsavell

Sant Martí de Corsavell és una església romànica al veïnat disseminat de Corsavell a l'oest del Puig de Bassegoda, a la capçalera de la vall de Corsavell, protegit com a bé cultural d'interès local. Pocs metres avall d'aquest edifici hi ha la Torre de Corsavell. Arquitectura L'edifici, bastit durant el segle xii, es caracteritza per estar constituït per una sola nau, de la que destaca la façana de ponent, coronada per una espadanya de doble obertura. L'aparell dels murs és d'opus quadratum de carreus de pedra escairats lligats amb morter de calç i disposats en filades regulars. L'absis és semicircular, és a llevant i fou sobrealçat en algun moment posterior. Encara es pot apreciar la cornisa i llosa de la vella coberta. A les façanes nord i sud hi ha un fris senzill i una cornisa, a migdia, una finestra i, a l'interior, una cornisa corre els murs. La volta de la nau és de canó apuntada mentre que l'absis presenta una volta de quart d'esfera, i s'obre a la nau mitjançant un gran arc triomfal bastit amb carreus de pedra. Està alçat respecte al nivell de circulació de la nau i presenta tota la conca absidal decorada amb pintures murals. Una cornisa motllurada recorre els murs laterals de la nau, en el punt on es recolza la volta. Adossat també a aquests murs hi ha un banc corregut de pedra. El temple s'il·lumina mitjançant dues finestres de mig punt i doble esqueixada obertes al mur de migdia de la nau. A l'absis, en el mateix costat meridional, hi ha una altra finestra més simple. El paviment interior del temple és bastit en pedra ben desbastada. Un element que destaca és la seva interessant façana. Sobresurt la porta d'accés amb guardapols sobresortit i tres arcs en gradació, un fris que s'estén de nord a sud i un finestral molt interessant de dos arcs en gradació protegits també per guardapols. Damunt seu hi ha una cornisa motllurada que divideix el parament en dues parts. Consta d'un altre fris superior en forma d'angle còncau i el campanar d'espadanya de doble obertura. Història L'indret, del qual es tenen notícies documentals des de la darreria del segle ix, fou colonitzat per monjos benedictins provinents del cenobi de Santa Maria d'Arles. Cal dir que ja se citava l'existència de l'"Ecclesiam de Curcavelo", l'any 1019, quan s'efectuà la seva cessió a la Canònica de Girona. Més tard, l'any 1171, s'esmentà com a "Sancti Martini de Curchavello", mentre que, en la segona meitat del segle xiv, se l'anomena "Sancti Martini de Cursavello". Al perdre la seva independència va passar a dependre de Sant Andreu de Llorona. L'ermita té uns Goigs dedicats, amb lletra d'Enric Balaguer i música d'Àngel Colomer. Referències