NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Edificio Fórum

El Edificio Fórum es una construcción singular de Barcelona ubicada en el parque del Fórum, zona donde se celebró el Fórum Universal de las Culturas en el año 2004 y que tuvo este edificio como uno de sus espacios más emblemáticos. Fue diseñado por los arquitectos suizos Jacques Herzog y Pierre de Meuron. Se sitúa en el inicio de la avenida Diagonal de Barcelona, junto al barrio de El Besós y el Maresme. Desde el mes de marzo de 2011 acoge el Museo de Ciencias Naturales de Barcelona. Este había sido inaugurado con el nombre de Museu Blau ​​ («Museo Azul»), pero en 2017 fue rebautizado en Museu de Ciències Naturals de Barcelona («Museo de Ciencias Naturales de Barcelona»).​ El edificio El edificio es una prisma cuya base es un triángulo equilátero de 180 metros de lado y 25 de altura. El techo del edificio contiene una pequeña piscina de escasa profundidad que se utiliza de aislante térmico. Su fachada rugosa de color azul añil se encuentra atravesada por diversas franjas de vidrio que recuerdan agua derramándose del techo. El edificio queda suspendido en el aire mediante 17 puntos de apoyo, creando así un espacio cubierto de uso público a nivel de calle. La planta se encuentra perforada por múltiples claraboyas que atraviesan el edificio en su verticalidad. Durante el Fórum, se celebraron conferencias múltiples, así como la parte protocolaria de las ceremonias de inauguración y clausura, y acogió varias exposiciones. Las gradas del auditorio fueron construidas en un material poco utilizado en pavimentación, la madera, sobre la cual se aplicó un pavimento de terrazo continuo de color negro a base de resinas epoxídicas y áridos de mármol, de la empresa Pavindus, establecida en Barcelona hace 25 años. La Rambla que llega hasta el auditorio fue construida por la misma empresa, en este caso, en color blanco. Dispone de un auditorio subterráneo de 3200 plazas y de una sala de exposiciones de 5000 m². Un paseo, también subterráneo, conecta este edificio con el Centro de Convenciones Internacional de Barcelona. Véase también Arquitectura de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio Fórum.
Édifice Fòrum

L'Édifice Fòrum de Barcelone (en catalan Edifici Fòrum, en espagnol Edificio Fòrum et en anglais Fòrum Building) est une œuvre architecturale du cabinet d'architectes suisses Herzog & de Meuron. Inauguré en 2004, le monument comprend désormais plusieurs usages, dont un musée et un centre de congrès grâce à son auditorium aménagé par ses architectes. Il est situé dans le Parc del Fòrum, au nord de la ville. En 2026, il accueille la 40e cérémonie des Goya. Dénomination Le bâtiment est nommé en référence au Forum universel des cultures qui s'est tenu à Barcelone en 2004 et dont il fut le siège et le point névralgique. Histoire Historiquement, l'édifice est situé sur l'emprise de l'ancien château et haut-lieu d'histoire de la guerre d'Espagne du Camp de la Bota, dont il garde la mémoire notamment grâce à la sculpture Fraternitat, Als fusillats al Camp de la Bota de Miquel Navarro et de la fresque commémorative Parapet aux exécutées et exécutés, de Francesc Abad. Situation et accès L'édifice est localisé à l'extrémité de l'avenue Diagonale, dans le quartier Diagonal Mar et Front Maritime du Poblenou, dans le district de Sant Martí, près de la mer Méditerranée et du Port Fòrum. Il est accessible par la ligne 4 du métro (station : El Maresme-Fòrum) et le tramway Trambesòs (arrêt : Fórum). Présentation Conçu initialement comme centre de congrès international et point central du Forum universel des cultures de 2004, le bâtiment est aujourd'hui le siège du musée des sciences naturelles de la ville (également appelé Museu Blau - Musée Bleu en français du nom de sa couleur caractéristique). Il accueille des grands rendez-vous nationaux et internationaux dans son auditorium, relié et géré par le Centre de Conventions international de Barcelone (CCIB), comme la 40e cérémonie des Goya en 2026. Galerie Notes et références Articles connexes Parc del Fòrum Art en Catalogne 40e cérémonie des Goya Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du tourisme Portail du cinéma espagnol Portail des musées Portail de Barcelone Portail de l’Espagne
Edifici Fòrum

L'Edifici Fòrum è un punto di riferimento architettonico di Barcellona progettato dagli architetti svizzeri Herzog & de Meuron. L'edificio è di forma triangolare e misura 180 metri per lato e 25 metri di altezza e si trova alla fine dell'Avinguda Diagonal all'incrocio con la Ronda Litoral. È stato il simbolo del controverso Forum Universale delle Culture del 2004 e le gravi inefficienze emerse durante la sua costruzione sono state ampiamente trattate dalla stampa nazionale ed estera, tanto che l'edificio è diventato oggetto di battaglie politiche, con richieste di spiegazione da parte dei partiti di opposizione nel Consiglio di Barcellona e nel Parlamento della Catalogna sull'elevato costo dell'opera (circa 134 milioni di euro). L'edificio dispone di un auditorium con una capienza di 3.200 posti e di una sala espositiva di quasi 5.000 metri quadrati. Dal 2011 l'edificio ospita il Museo di scienze naturali di Barcellona. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Edifici Fòrum Collegamenti esterni Edifici Fòrum, su archINFORM.
Fàbrica Devesa

La Fàbrica Devesa és una obra del racionalisme tardà de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un complex industrial situat en una zona agrícola, ja que les vinyes que l'envolten es destinava a la producció de vins i caves. El conjunt es completa amb tres habitatges per al personal directiu de la fàbrica. La configuració de la fàbrica es conforma a partir de les necessitats de producció anant de darrere cap endavant. En primer terme es troba la torre de trituració, cosa que permet identificar el complex des de la carretera. Aquest cos vertical contrasta amb l'horitzontal de la fàbrica, que aporta l'element plàstic principal al conjunt. El conjunt es va fer a partir de les premisses del Grup R, que optava per materials i valors locals. Els criteris de composició són molt abstractes encara que els valors de construcció siguin tradicionals. D'aquesta manera, el complex es caracteritza per l'austeritat en l'ús dels materials i la combinació de volums gairebé cecs. És digne d'esment la simplicitat i abstracció en la composició de les obertures, sotmeses a variacions visuals molt refinades. També els espais exteriors remarquen la sensibilitat amb què l'arquitecte va tractar la integració de la fàbrica a l'entorn paisatgístic. Referències
Teatro Nacional de Cataluña

El Teatro Nacional de Cataluña (en catalán: Teatre Nacional de Catalunya), también abreviado como TNC, es un teatro público ubicado en Barcelona y creado por el Departamento de Cultura de la Generalidad de Cataluña.​ Se inició su construcción en 1991 siguiendo el diseño del arquitecto Ricardo Bofill, autor de este edificio. El 12 de noviembre de 1996 se estrenó su primera obra, Ángeles en América de Tony Kushner, bajo la dirección de Josep Maria Flotats. Desde entonces se lleva a cabo en sus tres salas (Sala Grande, Sala Pequeña y Sala Tallers) una programación regular, con espectáculos de todo tipo principalmente en catalán.​ Xavier Albertí es su director artístico, cargo que está previsto que sea asumido por Carme Portaceli el verano de 2021.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Teatro Nacional de Cataluña. Web del Teatro Nacional de Cataluña (en catalán) Web del Teatro Nacional de Cataluña (en español)
Théâtre national de Catalogne

Le Théâtre national de Catalogne (Teatre Nacional de Catalunya ( prononcé en catalan : [teˈatɾə nəsi.uˈnal də kətəˈluɲə] ) est un théâtre régional public à Barcelone, en Catalogne, en Espagne, créé par le ministère de la Culture. Présentation La construction du théâtre a eu lieu du 8 novembre 1991 à 1996 par l'architecte postmoderne catalan Ricardo Bofill. Le 12 novembre 1996, il ouvre avec Àngels a Amèrica (Angels in America) de Tony Kushner et dirigé par José-Maria Flotats. Le bâtiment, comme le Royal National Theatre au Royaume-Uni, contient trois espaces de théâtre : Sala Gran, Sala Petita et Sala Tallers, montrant de nombreux types de productions principalement en langue catalane. Son directeur artistique actuel est le musicien, compositeur et metteur en scène Xavier Albertí (es). Liste des directeurs artistiques 1996 à 1998 : José-Maria Flotats 1998 à 2006 : Domènec Reixach i Felipe (ca) 2006 à 2013 : Sergi Belbel 2013 à ce jour : Xavier Albertí Voir également Histoire du théâtre catalan Références Liens externes (ca) Site officiel Ressources relatives au spectacle : European Theatre Architecture Kunstenpunt Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Site officiel Portail du théâtre Portail de l’Espagne Portail de la Catalogne Portail de Barcelone
Teatre Nacional de Catalunya

Il Teatre Nacional de Catalunya (TNC, "Teatro Nazionale della Catalogna") è un teatro pubblico creato dal dipartimento di Cultura della Generalitat de Catalunya. La sua costruzione iniziò nel 1991 su progetto dell'architetto Ricardo Bofill. Il 12 novembre 1996 si inaugurò con la prima di "Àngels a América" di Tony Kushner, sotto la direzione di Josep Maria Flotats. Da allora nelle sue tre sale (Sala Gran, Sala Petita i Sala Tallers) si svolge regolarmente una programmazione di ogni tipo di spettacolo soprattutto in catalano. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatre Nacional de Catalunya Collegamenti esterni (CA) Sito ufficiale, su tnc.cat. (CA) Teatre Nacional de Catalunya, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Teatre Nacional de Catalunya

Het Teatre Nacional de Catalunya (TNC) of Catalaans Nationaal Theater in Barcelona is naast het operatheater Liceu een van de belangrijkste openbare theaters van Catalonië. Het legt zich vooral op het gesproken theater toe. Het postmodernistische gebouw is onmiskenbaar aan de klassieke Griekse tempels geïnspireerd en beschikt over drie zalen. Het bestaat uit twee gebouwen: het hoofdgebouw, waar de kleine en de grote zaal alsook de administratieve diensten zich bevinden, en een tweede gebouw met een polyvalente zaal Sala Tallers. Sedert 1998 is de administratie van het Centre Dramàtic van de Catalaanse regering ook in het gebouw van het TNC ondergebracht. Ofschoon de hoofdopdracht het gesproken theater is, worden er ook dansvoorstellingen en concerten georganiseerd. Naast nieuwe creaties worden er ook grote klassiekers uitgevoerd, zoals onder meer L'auca del Senyor Esteve van Santiago Rusiñol i Prats waarmee het gebouw in 1997 ingewijd werd en dat in 2009 hernomen werd, De Meeuw van Anton Tsjechov (1997-1998), De vrek van Molière (1999-2000), El alcalde de Zalamea van Pedro Calderón de la Barca (2000-2001) en vele andere. Voorgeschiedenis Tijdens de Tweede Spaanse Republiek werd het traditionele operatheater Liceu korte tijd omgedoopt tot Teatre Nacional de Catalunya. Tijdens de dictatuur (1939-1975) van Francisco Franco werden alle hervormingen uit de tijd van de republiek teruggedraaid. Na de Spaanse democratische overgang (1975-1978) bestond er grote behoefte om de culturele infrastructuur die tijdens de franquistische dictatuur verwaarloosd was opnieuw uit te bouwen, en ook het nieuw gewonnen Catalaanse zelfbewustzijn met emblematische bouwwerken te bevestigen. Vanaf het midden van de jaren 1980 gaan er stemmen op om een nieuw nationaal theater op te richten. De staatssecretaris voor cultuur Max Cahner i Garcia en de acteur Josep Maria Flotats i Picas die tot dan toe aan de Comédie Française verbonden was, begonnen namens de regionale regering met de voorbereiding van het project. In 1988 kreeg architect Ricard Bofill i Leví de opdracht voor een ontwerp. De bouwwerken begonnen in 1991 en waren klaar in 1997. De officiële inhuldiging vond plaats op de Diada Nacional de Catalunya in 1997, alhoewel er al vanaf 1996 toneelstukken in de kleine zaal opgevoerd werden. In 1995 werd de openbare naamloze vennootschap Teatre Nacional de Catalunya SA opgericht, die met het beheer belast werd.
Ca la Miguelita

Ca la Miguelita és una casa de dos cossos de Dosrius (Maresme). Descripció Edifici cantoner amb jardí a la part lateral. Presenta una planta rectangular, amb la coberta de teula àrab de dues vessants i el carener paral·lel a la façana principal. Està distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada al carrer, presenta quatre grans obertures a la planta baixa que es repeteixen al pis. Són rectangulars i presenten un emmarcament en relleu i arrebossat a mode de guardapols. Destaca, a l'extrem de llevant del pis, un balcó simple amb la llosana motllurada i barana de ferro. També hi ha un plafó de ceràmica vidrada acolorida amb la imatge de Santa Teresa de Jesús. La façana està rematada amb una motllura rectilínia i un ràfec de dents de serra. Damunt dels finestrals del pis superior hi ha quatre registres de ventilació de la coberta rectangulars, amb el mateix emmarcament que les obertures. La resta de paraments compten amb senzilles obertures rectangulars. Adossat a la façana posterior hi ha un volum de planta rectangular definit per un porxo a la planta baixa i cobert per una terrassa al pis. La construcció presenta els paraments arrebossats i emblanquinats, amb un sòcol reformat a la façana principal. Història Pel que sembla, amb anterioritat a la guerra Civil espanyola (1936-1939), era un dels pocs edificis que hi havia al carrer Major de Canyamars, juntament amb les Cases Blaves, can Pelegrí i can Cinto (completament reformat). Pel que sembla, l'edifici fou construït a principis del segle XX com a habitatge d'estiueig. El topònim amb el que es coneix prové de l'esposa del primer propietari de la construcció. Posteriorment, a principis del segle xxi, l'edifici fou la seu d'una entitat bancària. Referències
Safareig de la Quintana

El Safareig de la Quintana és un safareig de Canyamars, Dosrius (el Maresme). Descripció Estructura aïllada de planta circular d'uns 8 metres de diàmetre, que presenta un revestiment arrebossat exterior i un lliscat a la cara interior. Probablement l'estructura és bastida en maons, tot i que no s'ha pogut comprovar. També es coneix com a safareig de la Quintana de ca n'Homs. Història Tot i que popularment és coneguda com a safareig, es tracta d'una bassa d'aigua per al reg de les feixes de la Quintana de ca n'Homs, propietària tant del safareig com d'aquestes terres. S'alimentava de l'aigua del pou de la masia ca n'Homs, situada damunt seu, a l'altra banda del carrer Major, i també de la que sobrava del safareig de n'Homs, relativament proper també. Referències
Can Pelegrí (Dosrius)

Can Pelegrí és una casa de cos de Dosrius (Maresme). Descripció Edifici cantoner de planta rectangular format per dos cossos adossats. El volum principal presenta una coberta de teula àrab de dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana principal, i està distribuït en planta baixa i pis. La façana principal, orientada al carrer, presenta un petit espai de pati davanter delimitat per una tanca d'obra amb barana de ferro. La major part d'obertures de la construcció són rectangulars, amb els emmarcaments arrebossats amb el mateix revestiment que cobreix els paraments i pintats de color blanc. De la façana principal destaca el balcó, amb la llosana sostinguda amb mènsules, i el coronament del parament, amb un ràfec sostingut també amb el mateix tipus de mènsules. Adossat a la façana de migdia hi ha l'altre volum. És de planta rectangular, està organitzat en dos nivells i es cobreix amb una terrassa plana delimitada amb balaustrada d'obra emblanquinada. La construcció presenta els paraments arrebossats i pintats. Estilísticament, se li pot atribuïr un cert llenguatge noucentista. Història Pel que sembla, amb anterioritat a la guerra Civil espanyola (1936-1939), era un dels pocs edificis que hi havia al carrer Major de Canyamars, juntament amb les Cases Blaves, ca la Miguelita i can Cinto (completament reformat). L'edifici fou construït pels voltants dels anys 1925-1930 pel mestre d'obres de Canyamars Vicenç Pelegrí per la seva família. En origen, l'edifici estava segregat en dos habitatges, la planta baixa per la família Pelegrí i el pis per llogar. L'any 1999 es va construïr un apartament a la part posterior de la casa, amb accés pel carrer de la Quintana. Referències
Les Cases Blaves

Les Cases Blaves és un edifici de Dosrius (Maresme). Descripció Edifici cantoner de planta rectangular segregat en dos habitatges independents. Presenta una coberta de teula àrab de dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana principal, i està distribuït en planta baixa i pis. La façana principal, orientada al carrer, presenta un petit espai de pati davanter per cada habitatge. El del número 12 està delimitat per una tanca d'obra amb gelosia ceràmica, mentre que el número 10 compta amb una barana de ferro restituïda. La façana presenta dos portals d'accés i dues finestres d'arc de mig punt, amb els emmarcaments arrebossats amb el mateix revestiment que cobreix els paraments. La resta d'obertures són rectangulars i presenten el mateix tipus d'emmarcament. Damunt del portal destaquen dos finestrals rectangulars que tenen sortida a un balcó corregut amb la llosana motllurada i la barana de ferro decorada. Totes les obertures compten amb porticons de llibret i portes pintades de color blau. La façana està rematada amb una cornisa motllurada. A l'interior dels habitages es conserven els paviments de mosaic hidràulic originals. La construcció presenta els paraments arrebossats i emblanquinats. Història Pel que sembla, amb anterioritat a la guerra Civil espanyola (1936-1939), era un dels pocs edificis que hi havia al carrer Major de Canyamars, juntament amb les cases de can Pelegrí, ca la Miguelita i can Cinto (completament reformat). L'edifici fou construït pels voltants de l'any 1915 pel mestre d'obres de Canyamars Vicenç Pelegrí. Durant un temps fou propietat de la família Fradera, que també era la propietària de diverses cases i masies situades a Canyamars, juntament amb diverses hectàrees de terreny rústic. El topònim amb el que es coneix l'edifici prové del fet que els porticons i les portes són de color blau. Referències
Ca l'Orfila

Ca l'Orfila és una masia del Masnou (Maresme). Descripció Edifici aïllat als quatre vents de planta composta per dos cossos un quadrangular i l'altre rectangular; el primer consta de planta baixa, planta pis i coberta plana practicable a mode de terrat amb distància entre forjats superior a tres metres; el segon cos consta de planta baixa i dos pisos amb la coberta de teules àrabs a dues aigües i amb ràfec. A la part superior del cos més alt, hi ha una obertura més gran que la resta en forma de volta d'arc apuntat emmarcat amb maons posat a llibret. Les altres obertures també tenen el llinda amb aquest sistema ornamental, a excepció de les obertes recentment a causa de la reconversió de l'edifici. Història És la seu de la policia local. La façana principal està construïda amb pedres provinents del jaciment romà de Cal Ros. Referències
Can Flotats

Can Flotats és un edifici d'el Masnou (Maresme). Descripció Casa als quatre vents de planta rectangular, que consta de planta baixa i pis amb la coberta de teules àrabs a quatre aigües amb ràfec. La casa està envoltada de jardí i s'ubica a la cantonada del carrer Fontanills amb el carrer del Pintor Miquel Villà. La planta baixa està a una cota superior del carrer i per accedir-hi es remunta una doble escalinata que dona a una terrassa amb balustrada d'obra. La façana es disposa de forma simètrica a partir de tres eixos de verticalitat: a la planta baixa hi ha la porta d'accés centrada amb una finestra a cada banda, totes amb linda. Al pis, destaca un balcó continu de balustrada d'obra amb la part central curvilínia i tres obertures d'arc de mig punt protegides amb persianes de llibret de fusta. Coronant la façana, en l'eix central, sobresurt un plafó de rajoles (6 x 3) representant la mare de Déu amb el fill en braços. Referències
Casa Francesc Cussó

Casa Francesc Cussó és una casa del Masnou (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La casa per a Francesc Cussó ocupava una gran parcel·la, de moderat desnivell, a la vora del carrer de l'Estació, avui Miquel Biada. L'edifici té una planta quadrangular amb planta baixa i primer pis, només trencada per la presència d'una tribuna en la façana sud, la principal, la qual cosa condiciona l'existència d'una teulada composta, a quatre vessants, molt inclinats, coberts amb teula plana natural i vidriada, de color verd, als careners. Aquest detall, a més, confereix a l'edifici una forta personalitat. Per tal de salvar el desnivell del terreny, la casa se situa sobre una banqueta feta de pedra vista de granet, acabada amb una faixa de maons. Això fa que l'accés, que es fa per la cara sud, es faci a través d'unes escales que donen a la planta baixa, on hi ha la porta d'accés. A més, en aquesta façana que dona al jardí, hi ha una tribuna poligonal amb tres obertures emmarcades amb pedra, la central més gran que les laterals i, a l'esquerra de la porta d'accés, un finestral amb arc de mig punt. Al primer pis hi ha una finestra coberta per una llinda monolítica suaument bombada pel centre, suportada per dos pilars motllurats que determinen tres obertures, a través del qual es pot accedir al balcó, que resulta ser la part superior de la tribuna. La façana de ponent, que dona al carrer Miquel Biada, té dues finestres al primer pis, rematades amb arcs de mig punt, i una tribuna al pis superior, poligonal, amb tres obertures la central de les quals presenta una llinda amb les mateixes característiques que la de la façana principal. La dita tribuna, que cal remarcar que no existeix en el projecte original, se sustenta sobre una mènsula poligonal i està recoberta d'un estucat gruixut que simula carreus ben escairats. A la façana nord hi ha diferents obertures que són conseqüència de la disposició dels espais interiors de l'edifici. Història A principis dels anys 30 del segle XX la construcció de xalets a la urbanització Montseny, sota el model de ciutat-jardí, avançava vent en popa. L'arquitecte Lluis G. Colomer hi construïa dues cases al mateix temps. Una per a Josep Clarassó que denotava clares influències racionalistes, i una altra per a Francesc Cussó, d'inspiració noucentista. Ambdues es conserven actualment. Referències
Can Cinto Feu

Can Cinto Feu és una masia de Teià (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Mas entre mitgeres situat al nucli urbà de Teià. L'edifici consta de dos cossos. El cos de l'est és de planta baixa i un sol pis superior, amb una coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. Aquest cos compta amb 4 obertures, dues a cada pis, i l'element més destacat és el portal d'arc de mig punt adovellat. El cos de l'oest consta de planta baixa i dos pisos superiors, amb una coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana. Aquesta façana es divideix en dos eixos verticals amb tres obertures a cada un, una a cada pis. Aquestes obertures estan emmarcades en pedra i la de l'esquerra de la planta baixa és un portal obert d'arc escarser. El parament és arrebossat i, principalment, l'edifici destaca pel gran rellotge de sol que es troba a l'espai entremig de les quatre finestres d'aquest cos. Aquest és de grans dimensions, molt colorit i adornat amb rocalla, angelets i un sol central. A la part posterior hi ha un pati i la font d'en Cinto. Història Antigament, era una masia aïllada, però amb l'augment de població va quedar tancada per les construccions d'ambdós costats. Són els elements arquitectònics conservats els que ens permeten definir la construcció de l'edifici al segle XVII. Al llibre Les Masies del Maresme se'l considera el rellotge de sol més espectacular de Catalunya. Tot i que va estar a punt de desaparèixer els primers anys del segle xxi, poc després va ser restaurat fins a aconseguir l'aspecte original. Referències