NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatre Principal (Terrassa)

El Teatre Principal de Terrassa és una edificació teatral els orígens de la qual es remunten al 1866, per a l'esbarjo de la burgesia industrial de la ciutat. L'edifici actual, situat a la plaça de Maragall núm. 2, és obra de la reforma de 1911, d'Enric Catà i Francesc Guàrdia, gendre de Lluís Domènech i Montaner i col·laborador seu en la construcció del Palau de la Música Catalana. S'inaugura el 15 de desembre de 1911, amb la representació de l'opereta La Geisha. Fou reformat el 1916 per Josep Maria Coll i Bacardí, que en va eliminar la decoració modernista de la façana. L'edifici està inclòs al catàleg del patrimoni historicoartístic de la ciutat. Descripció És un edifici de caràcter monumental i eclèctic, amb decoració aplicada d'estil modernista, sobretot en les arts aplicades. El cos central és coronat per una cúpula coberta de mosaics. A la façana principal, on hi havia escultures de Pau Gargallo, presenta vitralls policroms de temàtica vegetal. D'aquestes escultures només es conserven els busts de dos artistes terrassencs: l'actor Joan Prat i Ubach i el compositor Emili Daura i Oller així com el nom de Teatro Principal. Darrerament havia fet funcions de cinema. Història El 29 de març de 1914, Enric Granados va fer-hi un concert en el qual va estrenar una improvisació sobre el tema de la seva obra El pelele, que encara no s'havia estrenat (no ho seria, en la forma definitiva, fins al març de 1915, al Palau de la Música Catalana). L'1 de gener de 1926, hi va actuar el cantant de tangos argentí Carlos Gardel, en un dels actes de la seva gira per l'Estat espanyol. Des del 1981 el Teatre Principal és un edifici protegit i figura en el Catàleg d'edificis d'interès historicoartístic de Terrassa. El 10 de novembre de 2005, després de llargues negociacions amb els antics propietaris, l'Ajuntament de Terrassa va comprar l'edifici per convertir-lo en equipament cultural. El 24 de març de 2011 i coincidint amb l'any del seu centenari, es va fer l'acte d'inauguració de les obres de remodelació del teatre, que havien començat el mes d'abril de 2007 a càrrec dels arquitectes Xavier Fabré i Lluís Dilmé. Amb la remodelació, el teatre té una superfície total de 4.530 m² (en diverses plantes) i 623 butaques entre platea i amfiteatre, a més d'un centenar de localitats més a la Sala de la Cúpula. L'estrena després de la remodelació es va fer amb l'obra Una vella, coneguda olor, de Josep Maria Benet i Jornet, dirigida per Sergi Belbel. Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Referències
Torre Balcells

La Torre Balcells és un edifici del Prat de Llobregat inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment és la seu del Museu del Prat. Història Antigament, aquesta finca es coneixia com a Mas Cortit i va passar a mans de l'indià Joan Vallbona i Marí, natural de la Conca de Barberà, que entre 1850 i 1860 va fer construir un edifici com a habitatge dels masovers que havien d'atendre la torre i les 40 mujades de terra de conreu. Originàriament, era una torre aïllada de planta baixa, dues plantes i golfes. El 1864 va llegar la propietat a la seva filla Dolors Vallbona, casada amb Bonaventura Balcells i Carol, també indià. A la seva mort el 1906, la finca va ser heretada pels seus fills Josep, Francesc, Enric i Ventura Balcells i Vallbona. La torre era el centre de l'explotació agrícola i ramadera dirigida pels masovers Casugas, dels que prové una de les denominacions populars de la finca: Torre Casugas. Les parts nobles hostatjaven els propietaris quan visitaven la finca, en especial a l'estiu. Amb l'esclat de la Guerra Civil, la propietat va ser col·lectivitzada i controlada per la CNT; una part es destinà a colònia d'estiu per a nens refugiats i, a partir del 1938, a seu de les forces de vigilància locals. Acabat el conflicte, els Balcells van recuperar la propietat, i l'any 1969 van vendre la torre a l'Ajuntament. Després d'unes obres de reforma i ampliació, fou inaugurada com a Casal Municipal de Cultura el gener del 1974. El 2005, les reformes li retornaren bona part de la seva aparença original, especialment a la façana posterior, i passà a denominar-se Centre Cultural Torre Balcells. El 2014 s'hi obrí l'Escola Municipal de Música, que el setembre del 2018 es convertí en L'Escola d'Arts en Viu, incorporant el teatre i la dansa. Descripció És una edificació de planta baixa i dos pisos, de clara referència historicista tant en les galeries posteriors, semblants a les de les galeries d'alguns casals, sostingudes amb columnetes de fosa i bigues de fusta, com en l'abundància d'elements neobarrocs de la seva façana: ornaments als balcons del pis superior, ulls de bou, estucs, etc. També té un cert regust historicista la torratxa com la de les masies del tipus 4-III de l'esquema de Danés i Torras. Cal remarcar el joc entre horitzontals i verticals constant en la resolució estètica de l'edifici. A la façana hi ha franges verticals d'estuc i pedra artificial a les cantonades i a cada banda de les obertures centrals, compensades per les franges que separen les tres plantes i el pintat horitzontal bicolor. A la part de darrere les horitzontals de les galeries compensant les enèrgiques verticals del seu espai lateral remarcat amb carreus simulats. Al capdamunt de les galeries el toc d'un frontó neoclàssic. Referències Vegeu també Casa-magatzem Balcells Magatzem Balcells Bibliografia Giménez, Gerard; Giménez, Teresa; Jordà, Joan. Masies del Prat (L'Albufera i La Ribera), vol. I. El Papiol: Efadós, 2003, p. 116.
Torre Blava

La Torre Blava, o torre de Ribes Roges, és un antic fortí carlí situat a la platja de Ribes Roges, al municipi de Vilanova i la Geltrú. Construïda durant la tercera guerra carlina, a l'últim terç del segle xix, va ser reconstruïda i actualment és un espai artístic dedicat a la Mediterrània i als mariners. S'anomena Torre Blava o espai Guinovart, cognom de qui va iniciar el projecte. És considerada Bé Cultural d'Interès Nacional des de 1949. Arquitectura És una torre de planta circular que ha estat sobrealçada en època moderna. Està dividida en dos nivells mitjançant una motllura que recorre tot el diàmetre feta amb maons. A la part inferior s'obre la porta d'arc de mig punt i per sobre hi ha una línia d'espitlleres seguint un ritme regular. Per sobre de la motllura també hi ha espitlleres però més distanciades que les del nivell inferior. La torre acaba en un terrat pla del que surt un petit cos circular. Història La zona portuària de Vilanova i la Geltrú ocupa 800 metres, que abans eren un sorral on es varaven les barques pesqueres, i és seguida per 1.100 metres de costa baixa. L'indret és conegut per Ribes Roges. La Torre de Ribes Roges fou bastida a l'època de les guerres carlines (segle xix). A principis del segle XX es va començar a urbanitzar la platja de Vilanova amb la construcció de les urbanitzacions de Ribes Roges (1910-19) i de Sant Cristòfol (1920). Després d'un període en el qual es va pensar a eliminar-la, ha estat restaurada i alberga actualment l'espai artístic Guinovart. Espai Guinovart A la primera planta, Guinovart se centra en la memòria èpica de la mar. amb pirates, naufragis i drames esdevinguts a la vora dels extensos arenals de la comarca i els penya-segats del Garraf, els quals han estat conservats per la memòria popular i reelaborats pel geni de l'artista: el pirata de la crossa de figuera, l'horrible Any dels negats i el crim del Pas de la mala dona, són els tres motius principals que il·lustren aquesta primera planta. Cal admirar, l'esgrafiat blavós amb motius de la mar que hi ha al paviment. Al segon pis, l'artista fa referència a les profunditats del mar a través d'una sèrie de miralls. Al centre pengen del sostre cordes amb nusos de mariners i pescadors. A la tercera planta, es troben escrits els noms d'artistes, poetes, músics, escriptors que en algun moment han realitzat alguna obra sobre el mar. Vegeu també Biblioteca Museu Víctor Balaguer Museu Romàntic Can Papiol Referències
Torre Muntadas

La Torre Muntadas o el Palauet Municipal és un edifici situat al carrer de Jaume Casanovas, 80 del Prat de Llobregat, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment és un centre d'arts modernes (Centre d'Art Torre Muntadas). Història Va ser construït el 1885 com a torre d'estiueig de Josep Muntadas i Rovira, fill de Josep Antoni Muntadas i Campeny, un dels fundadors de L'Espanya Industrial. Després de la Guerra Civil, va ser ocupada per la Falange Española i utilitzada com a centre d'interrogatoris dels detinguts. El desembre del 1947 va ser adquirida per l'Ajuntament del Prat de Llobregat i es convertí en seu del consell local del movimiento franquista. Era coneguda llavors popularment com el palacete. El 1988 va ser rehabilitat com a equipament cultural. Descripció És un palauet historicista de la tipologia construïda al darrer terç del segle xix. Consta de planta baixa, pis i un altre pis simulant golfes, just sota la teulada. Té dues entrades, una és la principal i està marcada per un caminet des de la barana del carrer, i una és posterior i dona directament al jardí, que encara és accessible per la qualitat d'edifici públic, temps enrere reservat. A la part posterior hi ha també una terrassa a l'altura del primer pis. La façana presenta una profusió de finestres rectangulars, grans i amb motllures geomètriques de tipus clàssic que es complementa amb el frontó de sobre la porta principal i el que lluu al capdamunt a la banda del carrer Mariscal Jofre. Referències Vegeu també L'Espanya Industrial (el Raval) Casa España Manso Calders
Torre Ponça

La Torre Ponça (també escrit Ponsa) és un mas fortificat de Torroella de Montgrí (Baix Empordà), declarat bé cultural d'interès nacional. Història Fou aixecada en la proximitat d'una construcció romana, en els camins que menaven cap a l'establiment grecoromà d'Empúries i al Palau. Sembla que va pertànyer als Pons, nissaga que va tenir certa importància als segles xv i xvi. A principis del segle xvii era propietat de Francesc de Vilarig i de Biure, però a causa dels deutes que havia contret, la casa va ser subhastada i passà a mans del Comú de Torroella, que el 1654 la va revendre als Batlle, de Flaçà. En una data anterior al 1780 va retornar al Comú, que el 1856 la va vendre en subhasta a Agustí de Robert i Gorgoll, primer marquès de Robert i comte de Torroella de Montgrí. Descripció Situada a l'altiplà de la Muntanya Gran del massís del Montgrí a redós i al nord del cim de Roca Maura,. és una masia de grans dimensions, modernament transformada en casa d'estiueig, i s'articula en forma d'«L» al voltant d'una torre de planta quadrada molt reformada. Referències Bibliografia Negre i Pastell, Pelai «La Torre Ponsa. Notes per a la seva història». Llibre de la Festa Major de Torroella de Montgrí, 1972. Enllaços externs «Torre Ponça». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre d'Estorm

La Torre d'Estorm és una torre medieval semicircular, en part derruïda, datable al segle xi i que formava part d'un castell. Està situada al capdamunt del poble d'Estorm, dins del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, coronant el poble, la part superior del qual presenta les característiques de poble clos. Forma part de la línia defensiva del vessant nord del Montsec d'Ares. Per arribar-hi, cal anar cap a Guàrdia de Noguera i seguir la carretera en direcció a Sant Esteve de la Sarga. Abans d'arribar a Moror hi ha un trencall a la dreta que mena fins a Estorm. Història El 1099 el comte Pere Ramon I de Pallars Jussà dotà la canònica de Mur amb el terme d'Estorm. En el fogatge de 1365-70 Estorm, al costat de Vilamunera, consta com a propietat de Guillem de Berga, i el 1381, de F. de Perves. Des de la darreria del s. XVII i fins principis s. XIX, pertanyé als Portolà, barons de Castellnou de Montsec. Arquitectura Era un castell format per una torre i un recinte que s'estenia pel planell que hi ha al cim del turó. Torre de planta circular d'una alçada actual de 12 m, amb un diàmetre extern al nivell inferior de 4,8 m i un gruix de mur de 140 cm. El primer trespol, on hi devia haver la porta, és a uns 5 m del sòl exterior. Uns 4,5 m més amunt hi ha un engruiximent del mur que deu correspondre a un altre sostre de fusta. Per damunt d'aquest, la torre s'alça uns 3 m més i és probable que hi hagués encara un altre pis. Al primer nivell es conserven dues espitlleres, interiorment acabades amb arcs adovellats i a l'exterior rectangulars, tancades amb llinda. Al segon pis es veu una altra espitllera, d'arc encara major que les dues anterior i, al costat seu se n'endevina una altra. Els murs estan fets amb carreus poc treballats, lleugerament escairats amb formes més rectangulars (15 cm d'alt X 30 cm de llarg) i d'altres de més quadrades. Força ben arrenglerats en filades. Al costat meridional de la torre hi havia un petit recinte, un clos murallat que ocupava tot l'espai del cim del turó del castell no ocupat per la torre. Tenia una llargada de entre 9,5 i 7 m de nord a sud i una amplada d'uns 7 m d'est a oest. El mur perimetral, que s'endevina en algun lloc, té un gruix de 80 cm. Al costat nord-oest de la torre hi ha un vall artificial que probablement es va construir per dificultar l'accés a l'enemic. En principi, aquesta torre es dataria cap a la primera meitat del segle xi. Referències Bibliografia BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X PAGÈS, M. "Sant Esteve de la Sarga". Dins El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya Torre d'Estorm a Castells Catalans
Torre de Cal Torratxar

La Torre de Cal Torratxar és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Vilanova d'Escornalbou (Baix Camp), situat a l'agregat de l'Arbocet. Descripció Antiga torre de defensa rodona -troncocònica- que formà part del casal fort que originà el nucli de la població. Obra de paredat que conserva senyals d'alguns merlets i de mènsules de quatre matacans. Petites obertures reforçades amb carreus Història La torre de cal Torratxar data probablement del segle xv. És una de les dues torres que donen la imatge característica a l'Arbocet; l'altra és la Torre del Madico, també anomenada Torre del Gravat, de construcció posterior. Les dues torres haurien format part d'un recinte emmurallat que es va conservar fins a començaments del segle xviii. Dins del clos, al qual s'accedia per dos portals, hi havia una dotzena de cases, alguns corrals i un forn de pa. El carrer de Dalt va ser edificat entre la segona meitat del segle xviii i el primer quart del XIX. La veu popular diu que a la torre rodona s'hi hostatjaven els cristians, i a la quadrada, els moros. Referències «Torre de Cal Torratxar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Torre de Cal Torratxar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de Gavadà

La Torre de Gavadà és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant (Baix Camp). Descripció Edifici de planta circular. Es conserva encara fins una mica més amunt de la volta de la planta baixa (construïda a la manera típica de la contrada, en espiral, com les barraques de vinya), la qual sosté el primer pis, desaparegut. L'estat ruïnós general ha avançat en els darrers anys, si es compara l'estat actual amb la fotografia publicada per F. Marius Bru. S'aprecia especialment la caiguda de moltes pedres a la cara externa del paredat, les quals es troben distribuïdes en línies horitzontals. En la part baixa de la construcció, la torre té una mena de talús, de forma bombada, per sostenir millor la part cilíndrica superior, salvant així el desnivell de la muntanya, aterrassada. Té una porta a peu pla, la qual s'obre vers les ruïnes de l'edifici d'un antic mas amb el que sembla que comunicava un pas elevat. Història Torre de defensa bastida probablement en el segle xvi, en la mateixa època d'inestabilitat que la majoria d'aquest tipus de torres. En aquest indret, format per la casa adjunta i la torre, l'any 1606 va haver-hi un enfrontament entre uns bandolers i els habitants del mas, els pares de Pere Pau Revull, conegut com a Pau de Crist. Revull fou el fundador del Santuari de Cardó, i sembla que hauria nascut en la casa. El lloc de Gavaldà es troba actualment abandonat, i mai no tingué església ni cementiri propis. L'any 1787 tenia 4 focs. L'any 1850, 42 habitants; el 1900 va arribar a la màxima taxa demogràfica, 123 habitants, que l'any 1950 s'havia reduït a 25. Referències «Torre de Gavadà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Torre de Gavadà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de Masriudoms

La Torre de Masriudoms és una torre de defensa del nucli de Masriudoms en el municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant a la comarca del Baix Camp. Està declarada com a bé cultural d'interès nacional. Descripció És una torre de defensa amb reparacions i modificacions posteriorsl, que dataria del segle xv o xvi. De planta quadrada, fa 5 metres de costat i uns 15 metres d'alçada, i feta totalment de fàbrica de carreus. Presenta matacans i coronament de merlets. Serveix de campanar a l'església parroquial de Sant Jaume de Masriudoms. Aquesta església, de data molt posterior, fou construïda el 1820. Història El sector constituí l'anomenat «Territori de Tivissa», integrat pel terreny que, des dels primers anys de la Reconquesta fins al segle passat, depengué del castell termenat de Tivissa. Comprenia els actuals termes municipals de Tivissa, Vandellòs, Capçanes i els Guiamets. Vandellòs va pertànyer a Albert de Castellvell i a la baronia d'Entença, fins a annexionar-se amb el comtat de Prades. De fet, aquestes terres corresponien encara, a darreries del segle xviii, al senyoriu del Duc de Cardona, amb el nom de Baronia d'Entença. Referències Enllaços externs «Torre de Masriudoms». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de Santa Margarida (Palafrugell)

La torre de Santa Margarida, o torre del mas Espanyol, és una torre de defensa del mas Espanyol, una masia fortificada del municipi de Palafrugell (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La torre de Santa Margarida està situada a la banda de migdia de Can Borrull, unida al mas Espanyol. Es tracta d'una torre de defensa molt ben conservada, de planta circular amb merlets de forma esglaonada al centre dels quals es conserva una espitllera petita. Al cos de la torre hi ha altres espitlleres, quadrades, emmarcades amb carreus de pedra ben tallats. A la part superior, a la banda nord-est de la torre -per on es comunica amb la masia a través d'un pont-, hi ha un matacà sostingut per mènsules de pedra granítica. L'aparell de la torre és de pedres irregulars, d'un color rogenc característic de la pedrera situada a la vora. Té un diàmetre de 5,5 metres, una alçada de 17,25 metres i un gruix de parets entre 110 i 100 cm. Té quatre plantes i terrat. Una de les plantes no existia originàriament. Història Aquesta torre probablement va ser bastida el segle xvii, en el mateix moment de construcció de la masia que té al costat. Durant aquell període la pirateria, que ja havia estat un problema per a les poblacions costaneres en època medieval, s'incrementà. Les incursions dels pirates turcs i algerians van afavorir la construcció de torres de guaita i de defensa. Al terme de Palafrugell hi ha nombrosos exemplars de torres bastides entre els segles XVI-XVII. Referències
Torre de la Corriu

La Torre de la Corriu és una masia del terme de Guixers, a la comarca catalana del Solsonès, declarada Bé cultural d'interès nacional. Situació La trobarem al nord del municipi de Guixers, a l'est del nucli de la Corriu i sota l'imponent cingle de l'Espluga, capçalera del torrent de la Corriu que desguassa a l'Aigua de Valls a tocar del molí de la Corriu. Envoltada d'abundosos antics camps de conreu, avui ufanosos prats de pastura, en un indret molt solitari, gaudeix d'unes vistes excepcionals vers la serra d'Ensija, la serra dels Prats (sobre Montcalb) i la serra de Busa, ja al sud, i, de forma especial, els engorjats de l'Aigua de Valls. Per arribar-hi, cal prendre la carretera secundària (asfaltada) que surt de la que va de Berga a Sant Llorenç de Morunys, al km 23,9 (42° 7′ 42.25″ N, 1° 39′ 53.93″ E), en direcció nord, a Valls i la Corriu. Als 4,3 km, deixarem a l'esquerra el ramal que va a la Corriu i seguirem per la dreta en direcció al santuari de la Mare de Déu de Puig-aguilar. Als 5 km, deixarem a la dreta la pista que baixa a la masia de Santa Eulàlia, i als 5,3 km (42° 9′ 9.8″ N, 1° 39′ 48.34″ E), aparcarem el vehicle i haurem d'anar a peu fins a la masia, ja que la pista que hem de prendre (a la dreta, la segona) té el pas barrat a la circulació. Amb poc menys de mitja hora hi arribarem, travessant un magnífic bosc de pi rajolet (pinus sylvestris). Descripció Es tracta de les parets d'una casa forta que formen part d'una masia. De l'antiga construcció, es conserva només els murs de migjorn i ponent, que corresponen a l'angle sud-oest de l'edifici modern. L'alçada de l'antiga edificació deuria ultrapassar el 10 metres. L'edifici actual té tres pisos. Els murs tenen un gruix que oscil·la al voltant dels 100 centímetres. El parament és a base de carreus ben tallats (20-30 x 50-60 centímetres). Els inferiors són més grossos. L'edifici modern és del segle xviii. Es va trobar un cementiri al costat d'aquesta torre. Notícies històriques En l'acta de consagració de la Seu d'Urgell, el 839, la Corriu apareix amb la forma d'illa Currize, quasi igual a la que trobem del 960, quan el prevere Francemirus donà a Sant Pere de Graudescales "ipsas mansiones quo habeo in illa currize". L'antiga construcció degué ser una casa forta senyorial o d'un pagès ric cap al segle xiii. Després, es deuria abandonar o ensorrar arran de la crisi demogràfica de la baixa edat mitjana, fins que es va reaprofitar al segle xviii. Altres dades Des de la Torre de la Corriu es pot baixar fàcilment al molí de la Corriu seguint una ruta senyalitzada. També, per una ruta marcada i no exempta de dificultat, es pot anar fins a l'espectacular pont Cabradís, resseguint els Cints de la Torre i els Cints de Can Blanc, transitant a mitjana altura de l'encinglerat marge dret de l'Aigua de Valls. Des del pont Cabradís, es pot retornar en descens pel marge esquerre del riu, ran de la seva llera, fins al molí de la Corriu, des d'on es puja a la Torre. La bellesa dels indrets paguen amb escreix l'esforç Bibliografia Mapa Vall de Lord, Esc. 1:25.000., Editorial Alpina. Referències