NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia

L'escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia és una escola privada concertada pel Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya. La seva titularitat correspon a la Fundació Collserola. L'escola, situada a Barcelona, té dos centres: el de Tibidabo, al carrer Lluís Muntadas 3-5-7 i el de Sarrià, al carrer Pere II de Montcada, 8.. El centre de Tibidabo correspon a les instal·lacions de l'antiga Escola Frederic Mistral, fundada l'any 1967. Està formada per dos edificis adossats, l'edifici del parvulari i el de la primària, amb més de 1000 alumnes i uns 6.000 m² edificats. El centre de Sarrià correspon a les instal·lacions de l'antic Institut Tècnic Eulàlia, fundat l'any 1925 en un edifici de construcció neogòtica i que l'any 1995 es va integrar a la Fundació Collserola. El centre està ubicat al carrer Pere II de Montcada, 8 de Barcelona. Té tres edificis adossats amb l'entrada principal pel carrer Pere II de Montcada i entrades secundàries per l'avinguda Foix i el passeig de Reina Elisenda. En el centre de Tibidabo s'hi cursen ensenyaments d'educació infantil i primària. En acabar la primària els alumnes passen al centre de Sarrià. En el centre de Sarrià s'hi cursen ensenyaments d'educació infantil, primària, secundària i batxillerat. En acabar infantil, els alumnes s'incorporen al centre de Tibidabo per cursar l'educació primària. Als estudis de batxillerat s'hi sumen també els alumnes procedents de l'Escola Avenç, de Sant Cugat del Vallès, i de l'Escola Ramon Fuster, de Bellaterra. En l'àmbit del projecte educatiu, l'escola ha incorporat la nova metodologia Jump Math per a l'ensenyament de matemàtiques a Primària, així com l'ús de l'iPad a les aules de Secundària. A més a més, és membre del projecte col·laboratiu Artistes-Centres Educatius de la Fundació Joan Miró i participa del grup Barcelona Escoles + Sostenibles. Reconeixements i premis Premi de Recerca Jove 2016 al Treball de Recerca "Estudi del plàncton associat a algues de la costa de Cadaqués" de Joan Serra i Antoni Bertólez Premi de Recerca Jove 2016 al centre de Sarrià de l'escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia Referències Enllaços externs Web de l'Escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia Blog MMS de l'escola
Capella de Santa Eulàlia (la Molsosa)

La capella de Santa Eulàlia és una església de la Molsosa (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a ponent del municipi, al nord dels Quadrells i sota la masia de Puigpelat. S'hi va per la carretera asfaltada que surt del km. 8,6 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 46′ 41″ N, 1° 30′ 32″ E). Està senyalitzat. S'hi arriba als 800 metres. Descripció Petit edifici d'una sola nau amb un absis sobrealçat a la capçalera. La porta d'entrada, actualment restaurada, està situada al mur de migdia. Té un petit campanar d'espadanya sobre el mur de ponent en el qual està adossada la masia, anomenada també de Santa Eulàlia. Referències
Plaça de Montserrat Roig

La plaça de Montserrat Roig de Santa Coloma de Gramenet és un espai de 3.000 metres quadrats situat a la confluència entre l'avinguda de Francesc Macià i els carrers de Josep Martorell i Safareig, al barri de Riu Nord. La plaça compta amb dues fonts, una làmina d'aigua amb dos sortidors i una petita cascada, a més d'arbrat. L'espai està dedicat a l'escriptora catalana Montserrat Roig i Fransitorra. Monuments i edificis La plaça va ser condicionada l'any 2006 i respecta les restes d'un antic safareig gràcies a dues cobertures de vidre sobre plataformes de material ceràmic que permeten veure l'antiga estructura. A la mateixa zona hi havia la masia de can Bachs, enderrocada l'any 2002. Segons el metge i historiador colomenc Joan Vilaseca i Segalés, la masia datava de finals del segle XVI i, després del segle xviii, va ser Casa de la Vila durant un temps. Antic safareig El safareig era un edifici rectangular semi soterrat de 87,5 m² construït l'any 1868 per l'Ajuntament. S'han conservat la bassa central i el sistema de canalització d'aigua. Les entrades estaven situades a la façana nord-oest, mitjançant una escala de sis graons, i sud-est, a través d'una porta. La bassa estava dividida en dues meitats: una per ensabonar la roba i una altra per esbandir-la. A més, tenia una estructura de pedres inclinades per facilitar la postura a l'hora de rentar. Entre els anys 2002 i 2003 la zona va ser reurbanitzada i es va procedir a excavar les restes de l'antic safareig. L'estructura original aprofitava l'aigua d'una petita riera que arribava fins a la mina de Regants i que donaria nom al carrer del Safareig. L'any 1879 es va cobrir amb una petita teulada que va ser reformada als anys 30 del segle XX per construir un teulat sostingut per bigues de fusta i rodejat per arcades de maons. L'espai era utilitzat principalment per veïnes dels barris del Centre, Singuerlín i Fondo però, després d'anys en desús, l'obra va acabar per ser enderrocada el 1972. Referències
Pou de la Gallina

El Pou de la Gallina és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció A la façana d'una capella de petites dimensions on es venera Sant Ignasi hi ha el tradicional pou de la gallina. La capella ocupa els baixos d'un edifici en xamfrà i entre mitgeres. El pou actual és una imitació d'un pou anterior existent en el mateix lloc que, segons una llegenda dels voltants de 1602, va ser objecte d'un miracle de Sant Ignasi fent ressuscitar una gallina que s'hi havia ofegat. El 1909 es realçà l'antic pou decorant el mur en el qual es recolzava l'ampit del pou, amb un estucat imitant carreus, acabat amb un guardapols de llenguatge neogòtic i una placa commemorativa de la llegenda. Actualment tot això ha desaparegut i el pou ha estat substituït per un de semblant, col·locant-se al mur una placa de ceràmica pintada, amb la representació del miracle, obra de Joan B. Guivernau. Referències
Els Tolegassos

Els Tolegassos és un jaciment arqueològic situat al terme municipal de Viladamat a l'Alt Empordà, excavat per Josep Casas des del 1981. Aquest jaciment, també està a 5 km de la ciutat romana d'Empúries. Els Tolegassos està format per una vil·la romana, dues petites necròpolis familiars i un forn de teules de la mateixa època, inclosos a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya La primera fase d'ocupació és datada a la meitat del segle ii aC, i és una de les primeres vil·les agrícoles de l'Empordà, per bé que les restes arquitectòniques documentades pertanyen al període comprès entre la primera meitat del segle i aC i el final del segle ii, moment en què fou abandonada. Vegeu també Llista de jaciments arqueològics de Catalunya Referències
Torre d'en Carreras (Manresa)

La Torre d'en Carreras és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Gran casal aïllat format per diversos volums amb un cos adossat i allargat de dues plantes, destinat a la petita colònia obrera, de 40 habitatges. Al costat l'edifici de la fàbrica. Edifici de planta retranquejada, bastit sobre terreny en pendent. Té cinc plantes per la part més baixa, amb l'accés principal situat a Ponent, corresponent al tercer pis. Les façanes són de totxo arrebossat. Composició ordenada, amb finestres i balcons alternats, i persianes de llibret. L'edifici s'aixeca sobre un sòcol de paredat comú igual als murs de contenció. La decoració de les façanes és de regust neoclàssic, amb les obertures emmarcades amb pedra artificial, balustres als balcons, porta principal amb arc sobre columnes, impostes i potent ràfec (cos principal). Les cobertes són de teula àrab. Els diferents cossos estan coberts a quatre aigües, amb barbacanes. Referències
Torre de Cal Moliner

La Torre de Cal Moliner és un edifici del municipi de Castelldefels (Baix Llobregat) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És una torre de planta quadrada, formava part del recinte exterior del castell de la vila. Està adossat a un altre edifici i l'accés es fa pel primer pis. A mitjana altura encara hi és visible una finestra trífora, feta amb la típica pedra rogenca local, igual que la resta d'obertures i les cantonades. Està coronada per una cornisa de pedra, afegida al pas del segle xix al segle xx. Referències Enllaços externs «Torre de Cal Moliner». Catàleg de l'Ajuntament. Arxivat de l'original el 2010-06-20. [Consulta: 30 abril 2015].
Torre de Castellar del Riu

La torre de Castellar del Riu és una torre de defensa situada al municipi homònim (Berguedà). Història Els particulars, alouers o propietaris de terres lliures de vassallatge, degueren sentir la necessitat de tenir un edifici que els oferís certes garanties de defensa contra possibles atacs,i alguns se'l construïren i l'anomenaren torre («turris»), fortalesa o força («fortitudo», «fortea») i, excepcionalment, castell («castrum» o «castellum») si bé no tenia terme. D'aquestes torres o fortaleses sense terme en queden tres al Berguedà: les de Foix, Riu i Faia. Descripció L'edifici, de reduïdes dimensions, és cobert a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana de llevant i fet de teula àrab. Té forma de prisma de base rectangular, d'uns 8,50 m de llarg per 5,40 d'ample, la diagonal de la qual segueix la línia nord-sud. L'alçada és d'uns 10 m. Aquest edifici és de planta molt regular, sense els guerxaments que trobem sovint en els edificis de l'Edat Mitjana, tant si són religiosos, militars o civils, sovint construïts de manera barroera. Està dividit en tres plantes: baixos, pis i golfes, separades per sostres d'empostissat sobre bigues que, tot i que els d'ara no són els originals, deuen ser igual que els primitius. Aquests sostres descansen sobre uns relleixos que hi ha als paraments interiors dels murs, els quals, així, van minvant de guix a cada planta, per dins. Les parets són fetes amb carreus de figura rectangular i mides variables, mitjanes (d'uns 30 a 40 cm de llarg, per 15 o 20 d'alçada), més grossos a les cantonades, on són posats alternants de cap i ample. El portal original devia ser al primer pis, igual com solia fer-se en els castells; és a la cara sud-est i encara és visible per dins l'arcada interior, de mig punt, feta de dovelles de pedra picada, que tenen una llargada de 43 cm, és a dir, d'una mida intermèdia entre les típiques del segle xii, curtes, i les gòtiques del xiv, molt llargues. Devia tenir uns 60 cm d'amplada. Encara que també és adovellat i de mig punt, l'arc del portal que hi ha als baixos, a la cara sud-oest, deu ser molt posterior a l'altre, de quan la torre ja havia perdut la seva finalitat defensiva. Ja en època moderna es cobrí amb una teulada a dues aigües, com es troba actualment. La datació del segle xiii és una hipòtesi basada en els seus elements constructius, que s'adiu bé amb una època d'inseguretat al Berguedà, consegüent a la desfeta càtara a Occitània. La segona torre, separada de la casa, deu ser dels segles xvi-xvii. La degueren bastir en temps del bandolerisme perquè l'antiga, amb les edificacions que se li havien adjuntat, devia haver perdut les seves facultats defensives, i en aquelles centúries es devia tornar a sentir la necessitat d'un refugi. Referències Bibliografia Sitjes i Molins, Xavier «Dues torres medievals berguedanes: la del Riu i Faia». L'Erol. Revista Cultural del Berguedà, núm. 44, 1994, p. 9-11. Enllaços externs «Torre de Riu». Castells Catalans (blog), 09-06-2015.
Castell de Roset

Castell de Roset és un castell termenat del municipi de Vilada (Berguedà) declarat bé cultural d'interès nacional. S'aixeca en un turó rocallós als vessants de la serra de Picamill que domina la vall de Vilada. Descripció Ruïnes notables d'un veritable castell roquer. Per tramuntana, hi ha un camí encara empedrat que devia donar a l'entrada originària del castell. La roca mostra forats a dreta i esquerra que són la base on s'assentava una porta. Després d'uns 10 m de pendent, s'entra a l'esplanada del castell on resten construccions d'uns 20 m de llarg per 7 d'ample i uns 6 d'alt. La planta és completament irregular degut, segurament a successives ampliacions que s'han hagut d'adaptar a la forma del penyal. L'aparell és de pedres molt regulars i acurat. Resten forats de sosteniment de bigues que mostren l'existència de més d'un pis i algunes finestres adovellades en mal estat. A la cara nord del castell hi ha una plataforma semicircular que devia constituir l'avantguarda defensiva. Té molt bona visió i comunicació amb el castell de Puigarbessós, que era també una de les possessions dels comtes de Pallars al Berguedà. La línia de comunicació entre castells devia ser: castell de Berga, Castellberguedà, castell de Puigarbessós i d'aquest als de Blancafort i Roset. Història L'any 839 és citada la parròquia de "Roseto" a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell. El 945 se cita el lloc i el 1026 apareix el castell i el seu senyor, Seniofred, en un document. El lloc és documentat ja al s. XI (podem llegir el topònim «Roseto» associat a «Villa-lata») però no és fins al 1026 que s'esmenta pròpiament el castell en un document on Sunifred, senyor del castell de Roset, encarregà al prevere Borrell que, després de la seva mort, la tasca de l'ordi, forment, sègol i vi fos feta al monestir de la Portella. L'any 1309 era una important possessió dels Berga. Sibil·la, comtessa de Pallars i senyora de Berga, en un document de venda-permuta signat amb el rei Jaume II, es desprèn de nombrosos castells del Berguedà però es reserva el «castro de Roseto». Aquest castell era el més proper a les possessions del seu marit, Hug de Mataplana, senyor de la baronia de Mataplana. El castell passà a mans de Bernat Guillem de la Portella que en el seu testament l'any 1321 el deixà al rei. El 1336, el rei Pere vengué a Sibil·la de Fenollet, dama emparentada amb els Portella, diverses jurisdiccions, entre altres dels castells de Palmerola i Roset. El 1365-1370, el castell i la batllia de Roset comptaven amb 39 focs. El fogatjament de 1381 en sindica que ja només compta amb 25 focs i que el castell és possessió dels Pinós. El 1383, Bernat I Galceran de Pinós en prengué possessió. Del castell n'era feudatari el donzell Bernat de Roset. El castell tingué un paper important durant la guerra civil catalana (1462-1472). L'any 1545, Joanot de Roset era el senyor del castell però no hi vivia. Això sembla indicar que el castell ja era abandonat. Referències Enllaços externs Castell de Roset a Catalunya Medieval
El Codro Gros

El Codro Gros és una roca singular del terme municipal de Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès. Aquesta mena de roques singulars aïllades reben el nom, només a Monistrol de Calders, de codros, peculiar paraula formada per la deformació de la paraula còdol. Està situada a la part central del terme, al costat sud-est mateix de la Piscina Municipal, en el turó que domina la Urbanització Masia del Solà. Per la seva situació central, en el conjunt del terme municipal, havia servit de pedró des d'on es beneïa el terme, per la qual cosa és conegut també amb el nom del Pedró Gros. Deu el seu nom a la peculiar forma que té, una massa compacta més grossa que els altres codros del terme. Bibliografia ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006 PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
Sant Bartomeu del Portell

Sant Bartomeu del Portell és una obra de Crespià (Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Per accedir a l'ermita de Sant Bartomeu cal arribar a la plaça Major de Crespià. Al costat de ponent, surt un camí pedregós que enfila fins al dipòsit municipal d'aigua. Aquí hi ha de nou una senyalització, vers un camí que voreja el curs del Fluvià, pel Puig Portell. Finalment, s'arriba a un camp de conreu davant del qual hi ha un serrat cobert de bosc, on hi ha l'església de Sant Bartomeu. Un camí a peu hi condueix en 5 minuts. Església antigament d'una nau, de capçalera semicircular i amb dues capelles laterals en el transsepte. La base del mur de la façana occidental, com els vestigis de la porta d'accés, corresponen a una reforma tardana dels segles XVI-XVII. L'església no conserva la seva coberta. Al centre de l'absis s'identifica part d'una finestra de doble esqueixada. L'absis s'obre a partir d'un plec doble en degradació. La capella septentrional del transsepte és la més ben preservada. S'hi pot veure l'arrencament de la volta de mig punt, una finestra d'una esqueixada amb llinda d'arc retallat i una obertura rectangular esbiaixada. La capella meridional evidencia una coberta de volta amb un cos afegit, avui difícil de veure entre l'espessa vegetació. Segurament es tractava d'una sagristia. Entre el transsepte i l'inici de la nau es conserva la base de l'arc toral. L'aparell no és del tot homogeni en tota l'obra d'origen romànic, però majoritàriament són carreus de travertí ben tallats i repicats, disposats en filades. Història Les característiques constructives de Sant Bartomeu mostren una obra romànica avançada de finals del segle xii o XIII. Montsalvatge la va identificar com Sant Bartomeu de Basset, topònim citat en un document de 1397. El 1514 la trobem citada en les actes de visites pastorals i ja a mitjan segle xvi era en ruïnes i per aquest motiu fou reconstruïda entre els anys 1557 i 1573. El 1776 es mantenia dempeus, però l'any 1828 ja consta com a totalment derruïda. Se sap que l'any 1661 un ermità en tenia cura conjuntament amb el Santuari de Sant Miquel de la Roca. Els anys 1982 i 1983 es dugueren a terme en l'església uns camps de treball per tal de desenrunar el seu interior. Foren recuperats alguns elements originaris de l'església romànica. Referències
Sant Crist del Guix

Sant Crist del Guix és una capella romànica del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella d'una sola nau, amb un absis, a llevant, lleugerament arrodonit, però que no arriba a ser semicircular. Al mig d'aquest s'obre una finestreta de mig punt i de doble esqueixada. La teulada és a doble vessant i presenta una barbacana que envolta la construcció. Als laterals -sud i nord- hi ha dos contraforts força massissos, que reforcen l'edificació. A la cara nord sobresurt a l'exterior la sagristia. A migdia s'obre una porta d'estructura rectangular, amb una grossa llinda. A sobre d'aquesta hi ha una obertura quadrada, però parcialment tapiada, de forma que solament resta una obertura circular. En aquesta mateixa cara s'alça una petita espadanya molt deteriorada. L'aparell és obrat amb blocs de pedra molt irregulars, units amb argamassa. El parament presenta restes d'arrebossat. Es pot veure que la capella ha sofert algunes modificacions i ampliacions al llarg de la història. Història Sarret i Arbós diu que l'antiguitat de la casa i capella anomenada del Guix no es pot pas determinar; però si que es troba notícia, en les escriptures del segle xiii, del coll de l'oratori de Sant Salvador, referint-se a la capella que hi ha al costat del casal del Guix. Al segle xiv al contractar-se l'obra de la Séquia es fa menció al mas Guix i el coll de l'oratori, com a llocs on ha d'arribar la séquia. El Pobarde de Manresa era el senyor d'aquest terreny i els propietaris havien de prestar-li fidelitat, segons es dedueix de documents del s.XIV. Al segle xvi els propietaris, Miquel i Bernat Guix, vengueren el casal i les terres a Lluís de Peguera. Al segle xix, Dolors de Foxa disposà al morir (1884) en el seu testament que la casa i heretat del Guix fos venuda i els beneficis es repartissin entre cases de beneficència de Manresa, convent de monges pobres i P. Jesuïtes. La capella del costat del mas és dedicada al Crist de Sant Salvador, i com diu Sarret: "els manresans al s.XVI hi celebraven un aplec o romeria molt concorreguda". Referències
Santa Eulàlia de Begues

Santa Eulàlia és una ermita del segle xv dins del terme municipal de Begues. Edifici aïllat damunt d'un petit turó, de planta rectangular i cobert a dues vessants de teula àrab. La façana principal està orientada a sud-est i presenta la porta d'accés, de llindar pla i pedra picada als brancals i llinda. Hi ha un ull de bou amb motllures, espadanya i campanar. La façana oest té uns grans contraforts i la nord presenta un petit cos afegit. Hi ha constància documental per primera vegada el 1458. Aquesta ermita té el seu origen amb els eremites que hi havia al Puig de Santa Eulàlia, els segles XV-XVI. La primera referència de l'indret, és de l'any 1522, per una visita pastoral a Sant Cristophori. El 13 de gener de 1618, el bisbat va donar llicència per reedificar la capella de Santa Eulàlia. Una de les més importants reformes de l'edifici fou feta l'any 1832. Notes
Santa Maria d'Enfesta

Santa Maria d'Enfesta és una església de la Molsosa (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El temple és sufragània de Calonge de Segarra. És una petita església d'estil romànic i gòtic primitiu, amb volta de pedra i un petit campanar d'espadanya. L'església de Santa Maria era l'antiga capella del castell d'Enfesta, adossada a un dels seus murs. El castell es troba en bon estat després d'una llarga restauració. Referències
Laia l'arquera

Laia l'arquera és una gran escultura monumental projectada per Josep Maria Rovira i Brull que es troba a la Porta Laietana de Mataró. A causa de la seva situació a l'entrada de Mataró se la considera una de les icones contemporànies de la ciutat. L'escultura va ser inaugurada l'1 de novembre de 1998 davant 8.000 persones i va costar 35 milions de pessetes. Segons l'arquitecte la Laia representa "la unió de l'home i la terra. Terra i natura fèrtil maternal i terrible quan se sent agredida. Deessa mare capaç d'engendrar i generar vida i així garantir la pervivència de la tribu." L'arc fa referència a la deessa grega Artemisa, filla de Zeus i Leto i bessona d'Apol·lo, que era venerada per ser deessa de la caça, dels parts, de la virginitat i protectora de les nenes. El qui era l'alcalde en aquell moment va decidir el contingut de l'escultura, on una dona prehistòrica apunta a Burriac, a l'indret on hi ha el poblat ibèric on els historiadors han situat l'origen de Mataró. Referències Enllaços externs Laia l'Arquera Pàgina oficial
Can Gomar

Can Gomar és un edifici de Castelldefels (Baix Llobregat), declarat bé cultural d'interès nacional. Història Al llarg del temps ha tingut diversos noms: Can Claret (1883-1909), Can Minguet o Can Gomà (1920), Can Ballester (1932). Actualment és propietat de l'Ajuntament de Castelldefels, que l'ha rehabilitat com a casa de cultura. Descripció Es troba al peu del turó del Castell, al límit del nucli urbà, entre can Roca de Baix i l'antiga masia de ca n'Arnand. Es tracta d'una torre de planta circular i envoltada per un matacà continu. Aquesta torre, juntament amb d'altres que hi ha a Castelldefels, van ser erigides al segle xvi per controlar la línia de la costa de les incursions corsàries dels turcs. La torre s'uneix a la masia per la planta baixa mitjançant un petit pont. Aquesta, de planta rectangular, consta de planta baixa i pis i coberta a dues aigües. La masia i la torre tenen llindes, brancals i dovelles de pedra de marès vermella. El mas i la torre van ser donats pel I Baró d'Ovilvar, l'Arcadi Balaguer i Costa, com bona part dels terrenys de Castelldefels. Referències Enllaços externs «Can Gomar». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.