NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria d'Organyà

L'església col·legiata de Santa Maria, o simplement Santa Maria d'Organyà, és una església romànica situada al nucli d'Organyà documentada per primer cop l'any 993. Santa Maria d'Organyà és coneguda especialment per haver estat l'indret on es va trobar el text de les Homilies d'Organyà que són considerades un dels documents literaris més antics escrits en llengua catalana. Va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional per acord del govern publicat al DOGC l'11-10-2006. Història La primera constància documental d'aquesta església data de l'any 993. Posteriorment i després d'un gran incendi, es va reconstruir i consagrar de nou l'any 1057. L'any 1090 consta la consagració com canònica agustiniana. L'any 1855, després de la desamortització de Madoz, va passar a ser l'església parroquial d'Organyà. Entre la segona meitat del segle xi i la primera meitat del segle xii, l'església constava d'una sola nau amb absis trilobulats i un cimbori del qual es conserven la traça i restes d'estil romànic visibles des de l'espai de sotacoberta. Durant el segle xiii es va construir un claustre adossat a la façana sud del qual encara es poden veure els arcs apuntats i que ocupava l'espai de l'actual plaça de l'Església. Entre els segles xiv i xv es va ampliar l'església amb la construcció de la nau lateral sud mentre que la nau lateral nord, la coberta i el campanar actual no es van edificar fins al període dels segles xvii-xviii. L'any 1904 el Dr. Joaquim Miret va descobrir les Homilies d'Organyà als arxius parroquials d'aquesta església. Descripció L'església actual presenta profundes alteracions que fan difícil la reconstrucció de les estructures primitives. La planta és basilical, de tres naus i tres absis, i correspon a l'edifici de finals del segle xi. L'alçat utilitza en canvi arcs apuntats, que semblen correspondre a modificacions posteriors, probablement coincidents amb les cronologies de les arcades cegues del mur de migdia. El portal, compost per tres arquivoltes en degradació, així com l'òcul del damunt, poden correspondre a algunes reformes fetes durant el segle xiii. La galeria amb arquets que hi ha sobre la cornisa és obra posterior, potser realitzada alhora que es va alçar el campanar de torre sobre el sector nord de la façana. D'altra banda, mig tapat per construccions afegides, es pot veure part d'un absis de la construcció original, decorat amb arcuacions cegues i lesenes sota un fris de dents de serra. La darrera reforma de l'església data del 1911 i durant els anys 1992-2000 fou consolidada i restaurada. Referències
Iglesia Colegiata de Santa María (Orgaña)

La iglesia colegiata de Santa María, o simplemente Santa María de Orgaña, es una iglesia románica situada en el núcleo de Orgaña, documentada por primera vez el año 993. Santa María de Orgaña es conocida especialmente por haber sido el lugar donde se encontró el texto de las Homilías de Organyà que son consideradas uno de los documentos literarios más antiguos escritos en lengua catalana.​ Historia La primera constancia documental de esta iglesia data del año 993. Posteriormente y tras un gran incendio, se reconstruyó y consagró de nuevo el año 1057. El año 1090 consta la consagración como canónica agustiniana. En el año 1855, tras la desamortización de Madoz, pasó a ser la iglesia parroquial de Orgaña.​ Entre la segunda mitad del siglo XI y la primera mitad del siglo XII, la iglesia constaba de una sola nave con ábside trilobulados y un cimborrio del que se conservan la traza y restos de estilo románico visibles desde el espacio de bajo cubierta. Durante el siglo XIII se construyó un claustro adosado a la fachada sur del que todavía se pueden ver los arcos apuntados y que ocupaba el espacio de la actual plaza de la Iglesia.​ Entre los siglos XIV y XV se amplió la iglesia con la construcción de la nave lateral sur mientras que la nave lateral norte, la cubierta y el campanario actual no se edificaron hasta el período de los siglos XVII-XVIII.​ En 1904 el Dr. Joaquín Miret descubrió las Homilías de Organyà en los archivos parroquiales de esta iglesia.​ Descripción Los elementos de Santa María de Orgaña que más destacan son la fachada principal o de poniente con la puerta de acceso decorada con arquivoltas, el ojo de buey decorado con los mismos motivos que la puerta, la galería de arcadas superior y el campanario de planta rectangular, así como los motivos de arcuaciones y lesenas del ábside de la fachada este.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la comarca de Alto Urgel (provincia de Lérida) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia Colegiata de Santa María. Expediente de declaración BCIN - Monumento histórico. Generalidad de Cataluña.
Sant Cristòfol de Cabrils

Sant Cristòfol de Cabrils és una capella preromànica del municipi de Cabrils (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. La capella de Sant Cristòfol és al veïnat del Sant Crist entre Ca n'Amat, Can Carbonell i Can Vives. La capella en l'actualitat després de la restauració de 1953 és formada per una nau rectangular amb un presbiteri o absis quadrat típic de les construccions preromàniques encara que l'aspecte extern és romànic. La capella és bastida sobre grans carreus procedents d'algun edifici romà. Al costat dret hi ha l'antic portal trobat amagat dins el mur probablement d'època visigòtica del segle VI o VII així com la creu de la façana, feta amb granit provinent de la rodalia. A la façana hi ha una finestra geminada, un portal de punt rodó que es pot datar al segle xiii, certificant-nos ja una de les primeres reformes. L'entrada al presbiteri marcada per un arc triomfal de ferradura, el sostre, encanyissat, els arcs de ferradura de les finestres i la cara de la pica d'aigua beneita fan pensar en la influència dels mossàrabs cristians. Existeix un pas subterrani que arriba fins a Can Vives, al mig del qual hi ha una cambra. Dues finestres, recuperades després de la reforma de 1953. Són d'arc de ferradura. Una es troba a la façana, geminada, i l'altre és senzilla i està situada a l'absis. La finestra geminada té una delicada columna central de pedra calcària acabada amb un collarí de bordó i una imposta del mateix traçat de les del segle ix, com les de la part alta del Tinell de Barcelona, d'inicis del període comtal. Segons Barral i Altet, la finestra geminada demostra que la capella no és gaire anterior a 1037, data en què se'n té la primera notícia. Situada a l'extrem oposat de l'absis hi ha una pica beneitera de granit provinent de la rodalia. A la pica hi ha representada esculpida la cara d'un home amb barba. La seva execució no s'ha datat però s'hi veuen elements característics de l'art ibèric. Història La referència documental més antiga és de 1037, en una venda d'alou amb casa i altres que Reimond i la seva muller Cuscha feren a Nevia "...qui est intus villa copraria et in aliis terminis subtus sancti felicis et prope sancti christofori et in orriolis..." (pergamí de la col·lecció Diversorum de la Seu de Barcelona). Durant el curs dels segles la capella ha estat distingida amb moltes ofrenes i gràcies, com la indulgència plenària concedida pel papa Climent XI l'any 1712 i la visita pastoral del Bisbe titular d'Hipona, Enric de Cardona el 1508. El 1778 es creà la parròquia de Cabrils i fou incardinada a la mateixa capella. Referències Enllaços externs «Capella de Sant Cristòfol». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «Capella de Sant Cristòfor». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Iglesia de San Cristóbal (Cabrils)

La iglesia de San Cristóbal (Sant Cristòfol) es un templo localizado en el término municipal de Cabrils, muy cerca del término municipal de Vilassar de Mar. Arquitectura Situada en el patio particular de una masía (se supone que era el emplazamiento de una villa romana) se encuentra esta pequeña iglesia mozárabe de proporciones casi minúsculas: 12,40 por 4,10 metros. Está cubierta por un tejado de lajas redondas. La construcción de sus muros es de mampostería bastante burda, salvo en las esquinas que tienen un trabajo bien terminado. El edificio muestra el empleo de piezas romanas aprovechadas de una villa cercana, como molduras, cerámica y pavimentos incrustados en la obra. Tiene planta de rectángulo oblongo en el que está inscrito el ábside pequeño y cuadrado. Las bóvedas y el arco triunfal son ligeramente sobrepasados y conservan las señales de la cimbra de cañas que usaron para la construcción. Bibliografía Fontaine, Jacques (1978). El Mozárabe. La España románica. Madrid: Ediciones Encuentro. p. 300. ISBN 84-7490-061-1.
Sant Cristòfol de Tavertet

Sant Cristòfol és una església parroquial en una plaça a l'entrada de la població de Tavertet, al costat de llevant. L'absis s'alça a la vora mateixa del cingle. Història Les seves notícies més antigues en les llistes de parròquies del bisbat de Vic, datables entre els anys 1025 i 1050, on l'església apareix com a parròquia de Sant Cristòbal; en les posteriors, del segle xii, com a Tavertet. El lloc de Tavertet, amb l'església amb el nom complet es troba en la infeudació que l'any 1070 feren a Guillem Umbert els vescomtes d'Osona-Cardona, senyors de Rupit, Ramon Folc i Ermessenda, de dues cavalleries de terra que tenia Ramon Miró de Tavertet, exceptuant-ne l'església. L'edifici del segle xi començà a ser reformat al final del segle xii o principi del XIII, en erigir-se un campanar amb finalitats defensives. Al segle xvii s'amplia pel costat de tramuntana amb una nau que s'uní a l'antiga obrint dos grans arcs. Al segle xviii s'afegí la sagristia de migdia. Possiblement, el sobrealçat de l'absis correspon també a aquest moment. A finals del segle XX es posà al descobert l'aparell romànic que havia estat recobert i es tornà l'absis al seu estat primitiu. Arquitectura Consta de diversos cossos afegits a la construcció primitiva, que era d'una sola nau coberta amb volta de canó, capçada a llevant per un absis semicircular que s'alça a frec d'un dels cingles de Tavertet. Les parts afegides són un perllongament de la nau vers a ponent, on es bastí el campanar de planta quadrada; una nau lateral al cantó de tramuntana, coberta amb arqueria gòtica i una capella de planta quadrangular al cantó de migjorn, prop del presbiteri. L'absis, que és la part més antiga, és cobert amb volta de quart d'esfera i té planta semicircular, amb tres finestres absidals de doble esqueixada, situades al centre de cadascuna de les tres bandes que apareixen a l'exterior separades per lesenes i que són desiguals. La banda situada a tramuntana té una sèrie de cinc arcs cecs, la central en té tres i la situada cap a migjorn en té quatre. La nau és coberta amb volta de canó reforçada per tres arcs torals que la divideixen en quatre trams. El portal es troba a migdia i és adovellat, amb dovelles de grans dimensions. En aquest mateix costat hi ha dues finestres de doble esqueixada d'origen clarament romànic mentre que la del presbiteri és posterior. L'aparell de l'absis és de carreuons irregulars però ben travats i força junts, mentre que a la resta de la nau l'aparell té uns junts gruixuts de morter de calç. A l'exterior els aparells són força barrejats, predominant el que té els junts gruixuts. Tot i la seva heterogeneïtat, presenta un cert aspecte unitari, en el que predominen els modes característics de l'arquitectura osonenca del segle xi. La pica beneitera que es conserva a l'interior és, probablement posterior a l'època romànica. Referències Enllaços externs Tavertet a Gran Enciclopèdia Catalana
Iglesia de San Cristóbal (Tavertet)

La iglesia de Sant Cristòfol de Tavertet (San Cristóbal de Tavertet) se encuentra en el término de Tavertet en la comarca catalana de Osona, en España. Historia Aparece documentada, en el año 1070, como posesión del vizconde de Cardona y fue consagrada a San Cristóbal. En su origen románico del siglo XI constaba de una sola nave con bóveda de cañón, seguida y reforzada por tres arcos torales que la dividían en cuatro tramos y un ábside semicircular con bóveda de cuarto de esfera.​ Durante los siglos XII y XIII, se alargó la nave y se adosó el campanario, con una ventana en forma de cruz. En el muro románico lateral se abrió, por medio de tres arcos de medio punto, la nave lateral con arquería gótica.​ En el siglo XVIII se añadió la sacristía del sur. Posiblemente, el sobre alzado del ábside corresponde también a este momento. A finales del siglo XX se puso al descubierto el aparato románico que había sido recubierto y se volvió el ábside a su estado primitivo.​ Arquitectura Consta de varios cuerpos añadidos a la construcción primitiva, que era de una sola nave cubierta con bóveda de cañón, rematada al este por un ábside semicircular que se alza junto a uno de los riscos de Tavertet. Las partes añadidas son una prolongación de la nave hacia oeste, donde se construyó el campanario de planta cuadrada; una nave lateral en el lado del norte, cubierta con arquería gótica y una capilla de planta cuadrangular en la esquina del sur, cerca del presbiterio. El ábside, que es la parte más antigua, está cubierto con una bóveda de cuarto de esfera y tiene planta semicircular, con tres ventanas absidales abocinadas, situadas en el centro de cada una de las tres bandas que aparecen en el exterior separadas por lesenas desiguales. La banda situada al norte tiene una serie de cinco arcos ciegos, la central tiene tres y la situada hacia el sur tiene cuatro. La nave está cubierta con bóveda de cañón reforzada por tres arcos fajones que la dividen en cuatro tramos. El portal se encuentra situado en el sur y es adintelado, con dovelas de gran tamaño. En este mismo lado hay dos ventanas dobles de origen claramente románico mientras que la del presbiterio es posterior. La fábrica del ábside es de sillares irregulares pero bien trabados y bastante juntos, mientras que en el resto de la nave tiene unas juntas gruesas de mortero de cal. En el exterior los aparatos están bastante mezclados, predominando el que tiene las juntas gruesas. A pesar de su heterogeneidad, presenta un cierto aspecto unitario, en el que predominan los modos característicos de la arquitectura de la comarca en el siglo XI.​ La pila de agua bendita que se conserva en el interior es, probablemente de la época románica.​ Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (1999). Guies Catalunya Romànica, Osona. Barcelona, Pòrtic. ISBN 84 7306 528 X (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Cristóbal.
Sant Esteve de Tavèrnoles

Sant Esteve de Tavèrnoles és una església amb elements romànics i barrocs de Tavèrnoles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Esteve destaca en mig de la població de Tavèrnoles. És una construcció d'una sola nau coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals i un absis semicircular amb tres finestres de doble esqueixada. En època barroca va ser ampliada amb capelles pel costat de tramuntana. El mur de migdia conserva la porta d'arc de mig punt tapiada. Exteriorment presenta decoració de tipus llombard d'arcs amb finestres cegues entre lesenes, a l'absis, que es prolonga al mur de migdia sota un fris de dents de serra. El portal de ponent és de forma rectangular però es troba emmarcat per unes formes sinuoses. A sobre té un òcul i el capcer és acabat de forma triangular. Damunt el portal hi ha la següent inscripció: 1728 STEPHANUS VIDIT COELOS APERTOS, VIDIT ET INTROIVIT: BEATUS HOMO CVI COELI PATEBAT. Fa referència al patró de la parròquia sant Esteve "Esteve va veure els cels oberts, va veure i hi va entrar: feliç l'home a qui els cels s'obren". La parròquia li ha dedicat diversos Goigs. A la nau, prop de l'absis, s'hi adossa un esvelt campanar de torre de planta quadrada que sobresurt dos pisos de la nau i conserva quatre finestres geminades, amb columna de capitell mensuliforme, a cada pis i arquets, lesenes cantoneres i fris dents de serra, decoracions típiques del romànic llombard. Corona el conjunt una coberta piramidal. Història És una de les esglésies romàniques millor conservades de la comarca d'Osona. Fou construïda pels vescomtes d'Osona cap el 1069 en un dels seus feus i fou reconeguda nou anys més tard pel bisbe de Vic al vescomte Ramon Folc, el qual, en morir en mans dels sarraïns l'any 1086 la lliurà junt amb l'església de Sant Pere a la canònica vigatana. Com la majoria d'esglésies de la comarca en època barroca fou ampliada i transformada, així, com indica la inscripció, vers el 1728 fou sobre-aixecada, s'hi construïren capelles laterals, una de les quals fou abolida durant la restauració i s'hi obrí el portal de ponent. Malgrat tot encara es pot admirar la bellesa romànica del temple. La primera làpida funerària, pertany al sepulcre de Miquel Galles, rector de la parròquia de Tavèrnoles, mort el 20 d'agost de 1839. La segona correspon a Jacinto Verdaguer, que va morir l'any 1868. Es tracta segurament de Jacint Verdaguer i Ordeix, oncle i padrí del poeta de Folgueroles. Les altres dues làpides corresponen als habitants de les cases veïnes: els Cos i els Ruquet. Referències
Sant Esteve (Tavèrnoles)

Sant Esteve ist eine römisch-katholische Kirche in Tavèrnoles, einer spanischen Gemeinde in der Comarca Osona der Region Katalonien, die im 11. Jahrhundert errichtet wurde. Die romanische Kirche wurde zum Baudenkmal (Bien de Interés Cultural) erklärt. Geschichte Die um 1070 erbaute Kirche wurde im Jahr 1083 konsekriert. Ein Baumeister, dessen Namen nicht überliefert ist, errichtete diese und weitere Kirchen in der Grafschaft Osona. Die Kirche unterstand dem Kloster Sant Pere de Casserres. Im Jahr 1628 wurden zwei Seitenkapellen angebaut, die ebenso wie die später errichtete Sakristei im 18. Jahrhundert wieder entfernt wurden. 1728 wurde die Portalfassade verändert. Beschreibung Die einschiffige Kirche mit einem halbrunden Chor wird von einem Tonnengewölbe mit zwei Gurtbögen gedeckt. Der Chor besitzt drei Fenster und unter dem Dachansatz eine Arkade, die vom lombardischen Baustil beeinflusst ist. Die zwei Geschosse des rechteckigen Glockenturms werden von einem Sägezahnfries gegliedert. An allen Seiten befinden sich Zwillingsfenster, die eine Mittelsäule besitzen. Literatur Jaime Cobreros: Las Rutas del Románico en España. Band II, Madrid 2004, ISBN 84-9776-112-X, S. 137. Weblinks Einzelnachweise
Iglesia de San Esteban (Tabérnolas)

La iglesia de San Esteban es el templo parroquial de la localidad catalana de Tabérnolas, en la comarca de Osona. Es uno de los edificios románicos mejor conservados de toda la comarca. El templo se edificó en el 1070 por el mismo maestro de obras que realizó la mayoría de las iglesias del vizcondado de Osona-Cardona. Se cree que el templo fue consagrado en 1083. La iglesia tuvo jurisdicción sobre el monasterio de San Pedro de Caserras. El edificio ha sido reformado en diversas ocasiones. La primera en 1628 cuando se abrieron dos capillas laterales; durante la segunda reforma, de 1728, se cambió la ubicación de la entrada y se reformó el coro. Además, se levantó el tejado, reforma que se realizó en diversas iglesias de la comarca. Se trata de un edificio de nave única cubierta con bóveda de cañón, con dos arcos torales. El ábside es semicircular y está rematado por tres ventanas de doble apertura. En la zona norte se conserva aún una capilla lateral pero el resto de las capillas junto con la sacristía se eliminaron en la restauración del siglo XVIII. El exterior está decorado con un friso de ventanas ciegas que, en la zona del ábside, se encuentran bajo unas arcuaciones lombardas. El campanario, de planta cuadrada, es de dos pisos enmarcados por arcuaciones en las que se abren las ventanas que están partidas por una columnilla. Los pisos están separados mediante frisos de dientes de sierra. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Esteban. osonatour.com Sant Esteve de Tavèrnoles. Información e imágenes
Hotel Princess Barcelona

L'Hotel Princess Barcelona està situat a l'inici de l'Avinguda Diagonal de Barcelona i és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És de planta triangular, format per dues torres esveltes de 23 i 26 plantes respectivament, unides per un pont de vidre i 109 m d'alçada. El vidre destaca com a material protagonista de la construcció, però les zones on el formigó hi apareix pintat, accentuen de manera destacable la verticalitat de la construcció. Vegeu també Llista de gratacels del Barcelonès Referències
Hotel Barcelona Princess

El Hotel Barcelona Princess es un rascacielos de la ciudad española de Barcelona. Forma parte de la cadena de hoteles de lujo Princess Hotels. Fue construido entre el 2000 y el 2004 con motivo del Fórum Universal de las Culturas, celebrado en Barcelona en 2004, si bien se trata de una construcción de iniciativa privada. Es obra del arquitecto Óscar Tusquets.​​ Está situado en el n.º 1 de la Avenida Diagonal, próximo al Parque del Fórum, en el que se celebró dicho evento.​ El edificio está formado por dos torres de planta triangular, una de veintitrés pisos y otra de veintiséis pisos, unidas por un puente de vidrio. El vidrio destaca como material protagonista, mientras que las superficies de hormigón pintado acentúan la verticalidad de la construcción. Una de estas estructuras sobresale del volumen del edificio y alcanza su mayor altura, 109 metros.​ El edificio está incluido en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Véase también Diagonal Mar Anexo:Edificios más altos del área metropolitana de Barcelona Anexo:Edificios más altos de España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hotel Barcelona Princess. Princess Hotel en la página de Óscar Tusquets Blanca. Hotel Barcelona Princess en On Diseño.
Sant Martí de Fontanilles

Sant Martí de Fontanilles és una església romànica de Fontanilles (Baix Empordà). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La construcció romànica és d'una nau amb absis de planta semicircular on s'obre una finestra de doble biaix. La volta és apuntada a la nau i ametllada a la capçalera. L'edifici ha estat objecte de reformes i afegitons posteriors a l'època medieval, com és el cas del cos de la sagristia. També les reformes de fortificació del temple van doblar-ne l'alçada original. A migdia hi ha una portada del segle xviii que substituí l'antiga. Sobre el mur del frontis ha una impressionant espadanya de quatre obertures d'època barroca. El parament romànic és de carreus escairats mentre que les construccions posteriors són fetes amb rebles grans desbastats. L'interior és cobert d'arrebossat modern. Història L'"eccelesiam de Fontanillas" figura com a possessió de la Canònica de la Seu de Girona en l'acta fundacional d'aquesta comunitat de l'any 1019. tanmateix, a l'acta de consagració de la canònica agustina de Santa Maria d'Ullà, l'any 1182, "Sancti Martini de Fontanillis" és una de les esglésies de la comarca que s'hi esmenten com a domini del dit cenobi. L'església de "Fontanillis "figura a les "Rationes Decimarum" dels ays 1279 i 120 i als nomenclàtors diocesans del segle xiv com a parroquial. Referències
Iglesia de San Martín (Fontanillas)

La iglesia de San Martín de Fontanillas (en catalán Sant Martí de Fontanilles) es de origen románico y data del siglo XII. Está situada en la pequeña localidad de Fontanillas, en la provincia de Gerona, Cataluña (España). Arquitectura El templo está formado por una única nave, cubierta por una bóveda apuntada y acabada en un ábside semicircular. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Martí de Fontanilles.