NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Real Club de Polo de Barcelona

Der Real Club de Polo de Barcelona ist ein 1897 gegründeter traditionsreicher Sportclub der katalanischen Metropole Barcelona. Der im Herzen der Stadt unweit des Camp Nou gelegene Verein zählt rund 10.000 Mitglieder. Als Sportarten werden Reiten, Polo, Hockey, Tennis und Pádel angeboten. Bei den Olympischen Sommerspielen 1992 wurden die Reitwettbewerbe auf der 29 ha großen Anlage des Clubs ausgetragen, die neben dem Reitstadion unter anderem über ein Polofeld, drei Kunstrasenhockeyplatze, 37 Tennisplätze und einer Hockeyhalle verfügt. Im Laufe der Geschichte konnte der Verein 48 Sportler zu Olympischen Spielen entsenden. Hockey Ab 1907 wurde beim RC de Polo Hockey gespielt und im Jahre 1914 endgültig als Abteilung verankert. Das Herrenteam gehört zu den spanischen Spitzenmannschaften, nur Atlètic Terrassa und der Club Egara haben mehr spanische Meisterschaften gewonnen. Den größten Erfolg für den in weißen Hemden mit blau-rotem Brustring und blauen Hosen spielenden RC de Polo stellt der Gewinn des EuroHockey Club Champions Cups 2004 im Finale auf eigener Anlage mit 1:0 gegen den Club an der Alster da. In der Debütsaison 2007/2008 der Euro Hockey League erreichte das Team nach Vorrundensiegen über Royal Antwerpen und Dinamo Elektrostal das Achtelfinale, in dem im innerspanischen Duell Atlètic Terrassa knapp die Oberhand behielt. Herren EuroHockey Club Champions Cup: 2004 Katalanischer Meister: 1918, 1920, 1921, 1922, 1923, 1924, 1925, 1929, 1932, 1934, 1935, 1936, 1954, 1955, 1957, 1958, 1960, 1962, 1972, 1974, 1975, 1977, 1978, 1979, 1981, 1983, 1984, 2008, 2012, 2013 Spanischer Meister: 1958, 1959, 1970, 1977, 1978, 1980, 1981, 1982, 2002, 2003, 2007, 2008, 2013, 2014, 2015, 2018 Spanischer Pokalsieger: 1916, 1917, 1922, 1924, 1925, 1929, 1941, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1964, 1970, 1974, 1976, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1989, 1996, 2003, 2008, 2013, 2014, 2016, 2017 Damen Katalanischer Meister: 1963, 1967, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1978, 1980, 1990, 1993, 1994, 1995, 1996, 2003, 2004, 2006 Spanischer Pokalsieger: 2003, 2004, 2005, 2015 Spanischer Meister: 2003, 2006 Weblinks Webauftritt des RC de Polo de Barcelona Einzelnachweise
Real Club de Polo de Barcelona

Real Club de Polo de Barcelona (English: Barcelona Royal Polo Club) is a country club in Barcelona, Spain. Established in 1897, it had 9000 members at the time of the 1992 Summer Olympics. Normally used for polo, field hockey, tennis, squash, and swimming by its members. the club was the venue for the Olympic equestrian competition (dressage, jumping, and the eventing finals) and the riding portion of the modern pentathlon events. History The Real Club de Polo de Barcelona was founded in 1897 by a man named Enrique de Iberdrola. De Iberdrola had visited London, United Kingdom and discovered Polo. He returned to Spain and with a few friends, founded the Polo Jockey Club. In 1899, they played the first inter-club polo match in Spain against the Madrid Polo Club. After this, the club started to branch out to run other sports such as show jumping, tennis, field hockey and paddle tennis. In 1912, they received a royal title following their merge with the Barcelona Jockey Club to become the "Real Polo Jockey Club de Barcelona". In 1939, they renamed again as the Real Club de Polo de Barcelona. The Real Club de Polo de Barcelona was selected by the Barcelona Olympic Games Organising Committee to host the equestrian events, except the eventing and endurance phase of the dressage, at the Barcelona-hosted 1992 Summer Olympics. By this time, the club had 9,000 members. 25 years later the club hosted a tribute to the Spanish Olympic team. In 1997, to celebrate the clubs centenary, it was awarded a Royal Order of Sports Merit. In 2022, to celebrate their 125th anniversary, the Real Club de Polo de Barcelona would be hosting an international Grand Masters Hockey tournament. In 2024, they supplied eight athletes for the Spanish Olympic team at the 2024 Summer Olympics in Paris, France with one equestrian athlete and seven across the men's and women's hockey teams. Grounds The club first played at the Can Tunis Racecourse but moved to their own dedicated polo grounds in Casa-Rabia in 1909, before moving in 1929 to Torre Melina. Current squad Men's squad Head coach: Katie Allen As of 2021–22 References External links 1992 Summer Olympics official report. Archived 7 September 2009 at the Wayback Machine Volume 2. pp. 221–24. Official website (in Catalan, English, and Spanish)
Real Club de Polo

Le Real Club de Polo de Barcelona est un club sportif situé à Barcelone, en Espagne. Créée en 1897, elle comptait 9 000 membres au moment des Jeux olympiques d'été de 1992. Normalement utilisé pour le polo, le hockey sur gazon, le tennis, le squash et la natation par ses membres, le club était le lieu de la compétition olympique d'équitation (dressage, saut d'obstacles et finales de concours complet) et de la partie d'équitation des épreuves de pentathlon moderne. Trophées Hommes Championnat d'Espagne: 15 1957-1958, 1958-1959, 1969-1970, 1976-1977, 1977-1978, 1979-1980, 1980-1981, 1981-1982, 2001-2002, 2002-2003, 2007-2008, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2017-2018 Coupe d'Europe de hockey sur gazon des clubs champions: 1 2003-2004 Coupe d'Espagne: 31 1916, 1917, 1922, 1924, 1925, 1929, 1941, 1957, 1958, 1959, 1960, 1962, 1964, 1970, 1974, 1976, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1989, 1996, 2003, 2008, 2013, 2014, 2016, 2017, 2019, 2020 Femmes Championnat d'Espagne: 9 1964, 1965, 1972, 1973, 1977, 1978, 1979, 2003, 2006 Coupe d'Espagne: 3 2003, 2004, 2005 Références Liens externes (ca) Site officiel 1992 Summer Olympics official report. Volume 2. pp. 221–24. Portail de l’Espagne Portail de la Catalogne Portail du hockey sur gazon
Sant Martí de Bertrans

Sant Martí de Bertrans és una edificació que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Sant Mateu de Bages (Bages). Descripció Sant Martí de Bertrans és un edifici religiós. Es tracta d'una església petitona conservada prop de la masia de Prat Barrina. Presenta una planta rectangular amb un absis llis semicircular. La façana té un portal amb arc adovellat, un òcul a sobre i una finestra en creu en la part superior; acaba amb un campanar d'espadanya simple. L'interior està enguixat. Hi trobem un arc triomfal i volta apuntats i l'absis està tapat per un envà que fa de suport a una pintura de Sant Martí i un retaule. L'església de Sant Martí de Bertrans apareix mencionada per primer cop l'any 1428. Referències Vegeu també Llista de monuments de Sant Mateu de Bages
Iglesia de San Martín de Bertrans

La iglesia de San Martín de Bertrans es un edificio religioso del municipio de San Mateo de Bages y perteneciente a la comarca catalana del Bages en la provincia de Barcelona. Es una iglesia románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Descripción Historia La iglesia de San Martín de Bertrans aparece mencionada por primera vez en el 1428. Se trata de edificio pequeño religioso conservado cerca de la masía de Prat Barrina.​ Arquitectura Consta de una planta rectangular con un ábside liso semicircular. La fachada tiene un portal con arco adintelado, un óculo encima y una ventana en cruz en la parte superior; termina con un campanario de espadaña simple de una sola abertura. El interior está todo él enyesado. Encontramos un arco triunfal y bóveda apuntados. El ábside está tapado por un tabique que hace de soporte a una pintura de San Martín de Tous y a un retablo.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Martín de Bertrans.
Santa Magdalena de les Planes

Santa Magdalena de les Planes és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Descripció Conjunt de nau i capçalera de diferents èpoques i orientació a l'est. Les Planes-1: Nau coberta amb volta de canó. Construcció a partir d'un parament de pedres treballades a cops de maceta en fileres. Porta d'arc de mig punt adovellat, al mur sud. Les Planes-2: Absis de curvatura superior al mig semicercle amb arc presbiteral de mig punt i desviat a causa de la diferent llargada dels murs de la nau, arrenca de dos blocs que per les mides i decoració pertanyen a dos sarcòfags tipus "albat". La construcció és a partir d'un parament de fileres de carreus treballats a punta tant a l'exterior com a l'interior, llevat de les fileres baixes, on el treball és més rústec. L'absis té a l'exterior un sòcol amb bisell a tot vol. Notícies històriques Església no esmentada en l'Acta de Consagració i Donació de la Catedral d'Urgell l'any 839. Està dedicada a Santa Magdalena i es troba al costat de la masia de les Planes de Besora. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Iglesia de Santa Magdalena de las Planas

La Iglesia de Santa Magdalena de las Planas es un edificio religioso de la población de Navés perteneciente a la comarca catalana del Solsonés en la provincia de Lérida. Es una iglesia románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Descripción Conjunto de nave y cabecera de diferentes épocas y orientación al este. La nave se encuentra cubierta con bóveda de cañón. La construcción se hizo a partir de un paramento de piedras trabajadas a golpes de maza en hileras. Puerta de arco de medio punto realizado con dovelas y situada en el muro sur. El ábside de curvatura superior de medio semicírculo con arco presbiteral de medio punto y desviado debido a la diferente longitud de los muros de la nave, arranca de dos bloques que por el tamaño y decoración pertenecen a dos sarcófagos. La construcción es a partir de un paramento de hileras de sillares trabajadas a punta tanto en el exterior como en el interior, salvo las hileras bajas, donde el trabajo es más rústico. El ábside tiene en el exterior un zócalo con bisel en todo su vuelo.​ Noticias históricas Iglesia no mencionada en el «Acta de Consagración y Donación» de la catedral de Urgel del año 839. Está dedicada a Santa Magdalena y se encuentra junto a la masía de Les Planes de Besora.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Lérida Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Magdalena de las Planas.
Font de Diana

La Font de Diana és un monument escultòric situat a la cruïlla de la Gran Via de les Corts Catalanes amb el carrer de Roger de Llúria de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Creada el 1898 i instal·lada a la seva ubicació el 1919, va ser obra de l'escultor Venanci Vallmitjana i Barbany. Història i descripció Vallmitjana havia rebut l'encàrrec de confeccionar una font escultòrica el 1913 per a la cruïlla de la Gran Via amb el carrer del Bruc, comanda per a la que va aprofitar una estàtua de la deessa romana de la caça Diana que tenia ja feta d'anys abans, i que ja havia presentat a la IV Exposició de Belles Arts de Barcelona del 1898. Inicialment, aquesta estàtua presentava la deessa nua, fet que no agradava al consistori conservador presidit per l'alcalde Joaquim Sagnier i Villavecchia, pel que l'escultor va haver de modificar la seva obra i afegir una túnica que cobrís el cos de Diana. Altre canvi sobre la marxa va ser l'emplaçament, que es va moure del Carrer Bruc al de Roger de Llúria, on el 1919 es va construir l'Hotel Ritz, l'autor del qual, Eduard Ferrés, va guanyar aquell any el premi d'arquitectura atorgat per l'Ajuntament. La font es va inaugurar el 12 de desembre de 1919. La font es trobava inicialment al mig d'un ampli parterre a la cruïlla dels dos carrers, el qual va ser retallat als anys 1950 per afavorir el trànsit de vehicles a motor. Actualment la font s'aixeca sobre un petit estany circular amb base de rocalla, sobre el que s'alça un pedestal amb dos basaments —un quadrat i altre circular— decorats amb grans petxines als seus quatre costats. Sobre aquest es troba la figura de Diana, asseguda en posició expectativa amb l'arc a la mà, a la recerca d'alguna presa, com correspon a la deessa caçadora. A més de l'arc només porta una petita lluna al cap. El moment escollit és al temps de quietud i acció, ja que és el moment previ a posar-se en marxa, el que denota una tensió que fa palesa la influència de Miquel Àngel, especialment en la configuració de braços i cames, situats en un cert contrapposto. Igualment, l'expressió facial també denota l'influx buonarrotià, ja que mitjançant la tensió del cap i la força dels ulls aconsegueix traslluir l'ànima de la figura, de forma semblant al David del geni florentí, fet pel que es podria afirmar que aquesta és una de les obres més aconseguides de Vallmitjana. La font va ser restaurada el 1987, i va ser reinaugurada per l'alcalde Pasqual Maragall el 16 de novembre d'aquell any. Referències Vegeu també Art públic de Barcelona Fonts de Barcelona Bibliografia Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0. Enllaços externs «Font de Diana». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Fuente de Diana

La fuente de Diana es una fuente escultórica de Barcelona situada en el cruce de la Gran Vía de las Cortes Catalanas con la calle de Roger de Lauria, en el distrito del Ensanche. Creada en 1898 e instalada en 1919, fue obra del escultor Venancio Vallmitjana. Esta obra está inscrita como Bien Cultural de Interés Local (BCIL) en el Inventario del Patrimonio Cultural catalán con el código 08019/1446.​ Historia y descripción Vallmitjana había recibido el encargo de confeccionar una fuente escultórica en 1913 para el cruce de la Gran Vía con la calle del Bruch, pedido para el que aprovechó una estatua de la diosa de la caza romana Diana que tenía ya hecha de unos años antes, y que ya había presentado en la IV Exposición de Bellas Artes de Barcelona de 1898. Inicialmente, esta estatua presentaba a la diosa desnuda, hecho que no gustaba al consistorio conservador presidido por el alcalde Joaquim Sagnier i Villavecchia, por lo que el escultor tuvo que modificar su obra y añadir una túnica que cubriese el cuerpo de Diana. Otro cambio sobre la marcha fue el emplazamiento, que se movió de la calle del Bruch a la de Roger de Lauria, donde en 1919 se construyó el Hotel Ritz, cuyo autor, Eduard Ferrés, ganó aquel año el premio de arquitectura otorgado por el Ayuntamiento. La fuente se inauguró el 12 de diciembre de 1919.​ La fuente se encontraba inicialmente en medio de un amplio parterre en el cruce de las dos calles, que fue recortado en los años 1950 para favorecer el tráfico. Actualmente la fuente se yergue sobre un pequeño estanque circular con base de rocalla, sobre el que se levanta un pedestal con dos basamentos —uno cuadrado y otro circular— decorados con grandes conchas por sus cuatro costados. Sobre este pedestal se encuentra la figura de Diana, sentada en posición expectativa con el arco en la mano, a la busca de alguna presa, como corresponde a la diosa cazadora. Además del arco solo lleva una pequeña luna en la cabeza. El momento escogido es al mismo tiempo de quietud y acción, ya que es el momento previo a ponerse en marcha, lo que denota una tensión que hace evidente la influencia de Miguel Ángel, especialmente en la configuración de brazos y piernas, situados en un cierto contrapposto. Igualmente, la expresión facial también denota el influjo buonarrotiano, ya que mediante la tensión de la cabeza y la fuerza de los ojos consigue traslucir el alma de la figura, de forma parecida al David del genio florentino, hecho por lo que se podría afirmar que esta es una de las obras más logradas de Vallmitjana.​ La fuente fue restaurada en 1987, y fue reinaugurada por el alcalde Pasqual Maragall el 16 de noviembre de aquel año. Véase también Arte público de Barcelona Fuentes de Barcelona Referencias Bibliografía Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume (2009). Art públic de Barcelona (en catalán). Barcelona: Ayuntamiento de Barcelona y Àmbit Serveis Editorials. ISBN 978-84-96645-08-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Fuente de Diana.
Fonte de Diana

A fonte de Diana é um monumento escultura situado no cruzamento da Grande Via das Cortes Catalãs com a rua de Roger de Llúria, ao distrito do Eixample de Barcelona. Criada em 1898 e instalada à sua localização em 1919, foi obra da escultor Venanci Vallmitjana i Barbany. Esta é uma obra inscrita como Bem Cultural de Interesse Local (BCIL) ao Inventário do Património Cultural Catalão com o código 08019/1446. História e descrição Vallmitjana tinha recebido a encomenda de confecionar uma fonte escultura em 1913 para o cruzamento da Grande Via com a rua do Bruc, comanda para a que aproveitou uma estátua da deusa romana da caça Diana que tinha já feita de anos dantes, e que já tinha apresentado à IV Exposição de Belas Artes de Barcelona de 1898. Inicialmente, esta estátua apresentava à deusa nua, fato que não gostava ao conselho conservador presidido pelo prefeito Joaquim Sagnier e Villavecchia, pelo que o escultor teve de modificar a sua obra e acrescentar uma túnica que cobria o corpo de Diana. Outra mudança sobre a obra foi a localização, que se moveu da rua Bruc ao de Roger de Llúria, onde em 1919 se construiu o Hotel Ritz, o autor do qual, Eduard Ferrés, ganhou naquele ano o prémio de arquitetura outorgado pela Prefeitura. A fonte inaugurou-se a 12 de dezembro de 1919. A fonte encontrava-se inicialmente no meio de um amplo lote entre as duas ruas, o qual foi recortado na década de 1950 para favorecer o trânsito. Atualmente a fonte levanta-se sobre uma pequena rotunda com base do jardim rocalla, sobre o que se alça um pedestal com duas bases —um quadrado e outro circular— decorado com grandes peixes aos seus quatro lados. Sobre este se encontra a figura de Diana, sentada em posição expectativa com o arco à mão, à busca de alguma presa, como corresponde à deusa caçadora. Além do arco só traz uma pequena lua ao chefe. O momento escolhido é ao tempo de quietude e ação, já que é o momento prévio a pôr-se em marcha, o que denota uma tensão que faz patente a influência de Michelangelo, especialmente na configuração de braços e pernas, situados num certo contrapposto. Igualmente, a expressão facial também denota a influxo bem disposto, já que mediante a tensão do chefe e a bastante dos olhos consegue mostrar a alma da figura, de forma semelhante ao David do génio florenti, feito pelo que poder-se-ia afirmar que esta é uma das obras mais conseguidas de Vallmitjana.[3] A fonte foi restaurada o 1987, e foi reinaugurada pelo prefeito Pasqual Maragall em 16 de novembro daquele ano. Referências Bibliografia Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni (2009). Arte pública de Barcelona. Barcelona: Prefeitura de Barcelona e Âmbito Serviços Editoriais. ISBN 978-84-96645-08-0
Font de Ceres

La Font de Ceres es troba a la plaça de Sant Jordi —també coneguda com a Mirador del Llobregat—, a la muntanya de Montjuïc, Barcelona. Va ser creada el 1830 per Celdoni Guixà. Aquesta obra està inscrita com a Bé Cultural d'Interès Local (BCIL) a l'Inventari del Patrimoni Cultural català amb el codi 08019/1781. Història i descripció Aquesta font, també coneguda com El Sortidor, es va instal·lar inicialment al terme de la llavors independent vila de Gràcia, a l'alçada de l'actual Passeig de Gràcia amb el carrer de Provença, on va ser inaugurada el 28 de juny de 1830. Posteriorment, en el transcurs de la revolta de les Quintes el 1870, el general Eugenio Gaminde va situar en aquest lloc els seus canons, protestant de l'emplaçament de la font, que dificultava la seva estratègia. Llavors, l'Ajuntament de Barcelona en va aprovar el trasllat, i el 14 de maig de 1874 es va col·locar a la plaça Blasco de Garay —actual plaça del Sortidor—, al Poble Sec. Aquest emplaçament no va acabar de convèncer el consistori, ja que el monument era massa gran per una placeta de petites dimensions, i al voltant de segle, quan es va començar a urbanitzar la muntanya de Montjuïc, es va pensar de posar-la en aquest indret. Finalment, el 1918 va ser instal·lada a la plaça de Sant Jordi, a prop de l'estàtua eqüestre del sant patró de Catalunya obra de Josep Llimona. La font està dedicada a la deessa romana Ceres, protectora de l'agricultura, advocació molt apropiada per al seu emplaçament original a la vila de Gràcia, llavors majoritàriament rural. Al segle xix era corrent el dedicar les fonts a personatges mitològics, i a la ciutat comtal en va haver-hi diversos exemples, com la Font d'Hèrcules o la de Neptú; a la mateixa Ceres hi havia hagut dedicada una font al Jardí del General, desapareguda el 1877 al construir-se el Parc de la Ciutadella. Està formada per un estany circular amb diversos brolladors d'aigua, sobre el que s'aixeca una columna amb quatre dofins a la base, que vessen aigua per la boca. Aquesta columna té un capitell en forma de cloïssa, sobre el que se situa l'estàtua de la deessa, vestida amb túnica i portant a la mà unes espigues de blat. La resolució de l'obra és en un estil classicista de caràcter acadèmic, no en va el seu autor es va formar a l'Escola de la Llotja, sent deixeble de Salvador Gurri. Vegeu també Art públic de Barcelona Fonts de Barcelona Referències Bibliografia Fabre, Jaume; Huertas, Josep M.; Bohigas, Pere. Monuments de Barcelona. Barcelona: L'Avenç, 1984. ISBN 84-85905-21-0. Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0. Enllaços externs «Font de Ceres». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona. «Font de Ceres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].