Castell de Barberà del Vallès

El castell de Barberà del Vallès (Vallès Occidental), és un edifici de Barberà del Vallès, declarat bé cultural d'interès nacional. Tanmateix, investigacions recents l'identifiquen amb l'antiga casa de Santa Coloma, mentre que l'antic castell, situat prop de l'església de Santa Maria de Barberà, fou destruït pel terratrèmol de 1448. Història La primera menció del lloc és de finals del segle x, i el 1005, Guitard, vescomte de Barcelona, llegà en el seu testament la meitat del castell de Barberà i totes les pertinences que tenia dins del terme a la Seu de Barcelona, i l'altra meitat a la basílica de Sant Miquel. L'any següent, els comtes Ramon Borrell i Ermessenda de Carcassona confirmaren aquesta donació. El 1068, Adalbert Guitard i la seva esposa encomanaren la fortalesa a Berenguer Ramon, i entre aquesta data i 1108, Adalbert Guitard i Berenguer Ramon cediren a Berenguer Guadamir i a la seva esposa l'alou del castell, per tal que conreessin la terra i hi edifiquessin una casa. El 1080, el comte Ramon Berenguer II va cedir la senyoria sobre el castell de Barberà i altres indrets al seu germà Berenguer Ramon II. El 1232, el castlà era Bernat de Barberà, feudatari dels Montcada, i el 1318, Guilleuma de Montcada empenyorà la senyoria del castell com a garantia d'un préstec que li féu el rei Jaume II. El 1320, Ramon de Barberà vengué el castell i el terme de Barberà a Bernat de Ribes, i el 1460, el clergue Joan Maurici de Ribes vengué per 9.000 sous els seus drets sobre el castell de Barberà (aleshores destruït) al cavaller Pere Ramon de Vilanova i de Santacoloma, senyor de la casa de Santa Coloma. El seu fill Lluís Llop de Vilanova i de Gualbes va instituir hereu el seu nebot Galceran de Rosanes i de Vilanova, que fou succeït per la seva filla Elisabet, casada amb Gispert de Guimerà i de Margarit. En el seu testament del 1594, aquesta va llegar les seves possessions de Barberà al seu parent Bernat de Galceran de Pinós i de Santcliment, a qui el rei Felip III concedí la senyoria del castell el 1599. Fou succeït per Francesc Galceran de Pinós i de Corbera-Santcliment, Josep Galceran de Pinós i de Perapertusa, i Josep Galceran de Pinós i de Rocabertí, a qui Felip V va concedir el títol de marqués de Barberà el 1702. Durant la Guerra de Successió es va mantenir fidel a l'arxiduc Carles, però Felip V va guanyar la guerra i va manar abatre l'edifici com a càstig. A mitjans de segle, el seu net Josep Galceran de Pinós i de Pinós-Urries-Alentorn-Sacirera, III marquès de Barberà, va haver de pledejar contra Josep de Carreras-Cruïlles-Rajadell i de Vallgornera, successor dels Ribes, per la possessió del castell. Les fortificacions van ser reconstruïdes, i durant el xix i xx, l'edifici va funcionar com a masia, habitada per masovers. A principis dels anys 1970, va ser adquirit per una immobiliària amb la intenció de transformar-lo en restaurant o hotel, però el projecte no es portà a terme. Finalment, el 1988 fou adquirit per l'Ajuntament, que hi va promoure la instal·lació d'una escola-taller. Entre els anys 1989 i 1992 s'hi feren treballs de neteja i consolidació, i el 2001, després d'haver estat cedit a la Diputació de Barcelona, s'hi portà a terme un estudi històric i arqueològic previ a la seva adequació per a equipaments públics. Arquitectura Unes cates fetes el 1971 hi posaren al descobert paraments de murs i un arc d'època preromànica o potser visigòtica. L'edifici actual és producte de la reconstrucció realitzada durant els segles xvi-xviii —la major data del 1604, data inscrita en un dels murs—, tot i que al xix va ser molt reformat, però manté la torre i la resta del mur dels segles anteriors. Es tracta d'una construcció sòlida, amb bona part dels murs externs de pedra natural. A l'interior de i en un dels angles es veu part de la torre d'homenatge, d'una alçada regular (de 10 a 15 m), a prop de la qual hi ha dues cisternes. Originalment, al voltat de la torre hi havia una llissa o palissada, tal com ho feien els romans, i posteriorment, s'hi va construir un perímetre emmurallat amb uns petits merlets i sageteres, i un baluard atalussat adossat a la cantonada nord-oest. Al mur hi ha una poterna, i a l'interior, una galeria subterrània per a poder escapar. A l'angle sud-est i davant la façana principal queden restes de la capella, dedicada a Sant Silvestre i Santa Coloma, originalment d'estil gòtic senzill i reconstruïda al segle xviii segons el gust de l'època. Tot el conjunt es troba envoltat per un fossat delimitat entre el mur de tancament i l'atalussat, que fa les funcions de contrafossat. L'accés principal, format per un gran portal de mig punt adovellat, està situat al sud i s'hi accedeix a través d'un pont; a més, hi ha dos accessos més, un situat a llevant i una petita entrada situada al costat de la cantonada sud-doest del recinte, comunicant directament amb l'interior del fossat. A prop hi ha un jaciment paleontològic on s'han trobat restes de primats del Miocè, com l'anomenat Barberapithecus. Referències Vegeu també Castell de Cornellà Casa Mai-Pinós Casa Descoll Castell de Vilafortuny Torre del Baró (Barcelona) Torre Salbana Palau Solterra-Barberà Castell de Vilassar Bibliografia Estapé Solernou, Marc «Esclaus a pagès. El cas de Barberà del Vallès, 1379-1438». Arraona: revista d’història, núm. 41, 2024, p. 98-117.