NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca n'Argelaguet

Ca n'Argelaguet és una masia del segle xvi situada dins el terme municipal de Sabadell. Apareix documentada per primera vegada el 1537. Està ubicada a la carretera que uneix Sabadell amb Matadepera. Descripció Masia de planta, pis i golfa. Presenta una teulada a dues vessants que donen aigües a les façanes laterals. Té una majestuosa porta adovellada, amb un gravat amb efígies, el monograma de Jesús i una finestra d'estil renaixentista. Als balcons de la golfa hi ha balustres de terra cuita. Envolta la masia un mur de tanca amb dos portals, un a nord i l'altra a sud. A l'interior destaca la sala, decorada amb gust neoclàssic i les cambres. La llar de foc de la cuina és rodona i es caracteritza pel fet de tenir el «colguer» separat de les parets amb forma circular i una gran campana. Història La data més antiga sobre els Argelaguet (grafiats també Argilaguet i Argeleguet) remet a l'any 1537 i fa referència a un cens concordat entre Pere Argelaguet i Pere de Sentmenat. Al forn d'aquesta masia foren cuits els maons de la volta del campanar de Sant Julià d'Altura. Referències Enllaços externs Ca n'Argelaguet Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Ca n'Aliguer (Sant Miquel Sesperxes)

Ca n'Aliguer, també escrit com a Ca l'Aliguer o Ca l'Aligué, és un mas del municipi de Sant Martí de Centelles (Osona), situat a l'extrem sud occidental del terme, a prop i a llevant de la carretera C-1413b. Queda just al sud del revolt que hi ha en el punt quilomètric 8,4 d'aquesta carretera, al nord del Racó de la Font, a la dreta del torrent de la Viuda i al sud-oest dels Camps de Ca n'Aliguer. L'edifici principal fou construït segurament cap el segle xiv, però no se'n coneixen referències fins al segle xvi, moment en el qual apareix en el fogatge de 1553 com a propietat de Joana Aliguer viuda. Durant els segles XVII i XVIII, el mas viu una expansió econòmica i és quan s'hi fan grans reformes i ampliacions. En aquell moment fou una de les explotacions agrícoles més importants de la zona; actualment el mas també té activitat agrícola i ramadera. L'edifici principal té una planta rectangular, de coberta de doble vessant i 3 alçades (planta baixa, primer pis i pallissa). Les parets són de pedra local de petites i mitjanes dimensions, lligades amb morter i arrebossat. Les pedres cantoneres són carreus de mida grossa ben tallats i col·locats a soga i través. La façana principal dona a l'interior d'un petit barri de petites edificacions annexes tancades al voltant de l'edifici principal. La porta principal és adovellada i les finestres estan disposades de forma irregular. La part inferior de la façana és reforçada per contraforts ben visibles. Referències
Ca n'Ametller (Molins de Rei)

Ca n'Ametller és un edifici de planta i dos pisos a la vila de Molins de Rei (al Baix Llobregat) destacada pels seus magnífics esgrafiats, de tipus geomètric. Aquella té una gran porta amb arc escarser emmarcat en pedra i una finestra enreixada a cada costat. El primer pis consta de tres balcons amb barana de ferro, i el segon té una finestra a cada extrem i, a la part central, dues arcades. Les obertures estan emmarcades amb grans carreus de pedra, i la teulada és paral·lela a la façana. Aquesta està completament decorada amb esgrafiats combinant colors blanc i rosat. Els motius varien a cada pis. Així, a la planta baixa formen rombes. Al primer pis es combinen els gerros amb els motius florals, i al segon pis els esgrafiats són en forma de creu, i a sota les finestres centrals reprodueixen la barana d'una balconada. Actualment és de propietat municipal. Referències
Ca n'Oliveras

Ca n'Oliveras és un casal noucentista protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Arquitectura És un casal de planta baixa i dos pisos amb i teulada a quatre vessants de teula àrab. Al centre del primer pis hi ha una gran tribuna amb columnes dòriques i que la part superior fa de terrassa del segon pis. Els murs són de maó arrebossat i té esgrafiats de motius florals i àngels, al mig, al costat dret i a les llindes de les obertures. Al costat esquerre hi ha un quadre de ceràmica pintada amb la representació d'una estació del Via Crucis. Aquestes escenes es repeteixen en vàries cases del carrer Major i Enric Prat de la Riba, representant cadascuna un moment diferent del calvari. La façana de la Riera de la Creu és molt més senzilla, amb totes les obertures emmarcades amb vasa d'adorn llisa. L'única decoració es concentra a l'extrem del mur, amb esgrafiats de línies ondulants en forma d'ones, localitzats a totes les cantonades de l'edifici. Una torre-mirador descansa sobre la teulada composta i el cos annex a aquesta façana és de base quadrada amb coberta de quatre vessants. Tant la teulada de la torre com la de l'edifici són rematades amb hídries. Història El nom popular es deu al fet que era el domicili habitual de la família Oliveras, propietària de la primera línia d'autobusos que circulà inicialment entre l'Hospitalet (centre) i el límit del barri de Sants, i que amb el temps va anar incrementant en extensió i quantitat els seus recorreguts fins a crear una xarxa de transport públic entre l'Hospitalet i les ciutats que l'envolten (Barcelona, Cornellà, Esplugues, etc.). Actualment la casa està deshabitada. Referències
Estany de la Cabana

L'estany de la Cabana és un estany al terme del municipi d'Espot, dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Està situat a 2.377 m d'altitud, a la Vall de Peguera. Desguassa, per un torrent, directament al riu de Peguera, però una petita presa deriva les aigües a l'estany Tort de Peguera. Referències
Cal Cagall

Cal Cagall és una masia del municipi del Pont d'Armentera, protegida com a bé cultural d'interès local. Fou construïda pel constructor i Mestre d'obres local Josep María Martí Saumell Descripció La masia de Cal Cagall, també coneguda com a Pallissa de la Creu, és formada per un habitatge i per una capella annexa d'estructura romànica. L'habitatge és de planta irregular i presenta cobertes a una i dues vessants, de teula. A la façana principal hi ha un balcó de fusta, afegit posteriorment. En general les obertures són allindades. La capella és d'una sola nau i té absis semicircular, amb dues obertures, atri als peus i coberta de teula a dues vessants. La façana presenta: porta allindanada, amb brancals de pedra, una obertura circular damunt la porta, i coronament amb campanar de paret. Té dos contraforts a la banda esquerra i un cos afegit a la dreta. L'estat de conservació actual del conjunt és bo, ja que ha experimentat en els darrers temps obres de reforma i condicionament. Ús actual: Parc d'aprenentatge per la sostenibilitat i desenvolupament Humà Actualment la finca Cal Cagall acull un projecte sense ànim de lucre, un espai experimental i espiritual per la sostenibilitat i desenvolupament humà. Es un espai obert, d'acollida, de reflexió, de meditació, d'intercanvi, per compartir. Un espai d'aprenentatge en definitiva. Un espai, per aprendre a aprendre... On tota persona que està en aquesta recerca, es benvinguda. Els eixos del projecte son l'alliberament del patiment, el desenvolupament personal, experimentació en la vida rural i sostenible, i la no violència. Referències «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012]. Enllaços externs Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
Cal Duc (Mollerussa)

Cal Duc és un monument del municipi de Mollerussa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casal modernista convertit en hotel. L'interior conserva mobiliari de l'època. Estructuralment consta de dues plantes, la inferior lleugerament alçada del jardí. La planta baixa, per on s'accedeix al jardí, comprèn la recepció, un elegant "hall" amb mobiliari d'època i les escales d'accés al primer pis on hi ha tres habitacions i un bany. En aquesta construcció s'ha intentat conservar al màxim la distribució original de l'habitatge. L'exterior de l'edifici conserva l'elegància d'altre temps que no esborra la marca de torre o xalet luxós. Elegància compositiva, simetria, ordre i elements decoratius situats a manera de cresteria en el cim de la teulada de 3 vessants, en la cornisa i en els finestrals, on predominen els motius vegetals estucats. Història La família Duc eren uns comerciants de vi, influents en la zona. Aquest casal modernista ha estat convertit en hotel (possiblement des dels anys 70). L'Hotel Duc consta de l'edifici modernista i d'un annex d'estructura arquitectònica totalment diferent. El jardí és el nexe d'unió. Referències
Cal Figueres (Banyeres del Penedès)

Cal Figueres és una obra del municipi de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa de grans dimensions, la qual presenta com a principal característica una gran porxada de tres arcs de mig punt compostos per dovelles de pedra. La casa presenta tres plantes. Els baixos consten de la porta d'accés a l'interior esquerra de la porxada, una sèrie de finestres rectangulars de diferents mides, i un potent contrafort. El pis principal presenta un grup de finestres amb ampit i dos balcons de barana de ferro forjat, ambdues coses distribuïdes de forma anàrquica. Les golfes presenten una sèrie de finestres d'arc de mig punt i són de recent construcció. La façana no té un parament pla sinó que presenta un bombament. A l'interior, molt modificat, encara hi es pot veure un arc de pedra. Història La casa és l'antiga masia d'uns propietaris de la zona, segurament una de les més antigues del poble. Els seus propietaris estan emparentats amb Cal Ventosa però el seu cognom és Figueres, la qual cosa provoca confusions a vegades. La casa junt amb les seves propietats constitueix l'herència dels Figueres. Fou centre de refugiats durant la guerra del 1936. Referències
Cal Frai Llàtzer

Cal Frai Llàtzer és un mas del municipi de Pau (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al sud del nucli urbà de la població de Pau, al veïnat de Vilaüt. Masia de planta rectangular amb teulada de doble vessant sobre les façanes més llargues, tot i que la vessant que cau damunt la façana principal, orientada a migdia, és més llarga. Consta de dues plantes, la baixa destinada al bestiar i el pis a habitatge. La façana principal presenta un gran portal d'arc de mig punt adovellat, bastit amb carreus i dovelles de pedra calcària ben tallada. Al costat est hi ha una porta rectangular amb els brancals i la llinda de maons. Al mig de les dues obertures s'observa un reforç estructural a manera de gran contrafort, construït amb pedra, maó i morter de calç. El mateix es repeteix al costat oest de la façana, a l'altre costat del portal. Al pis, damunt del portal, hi ha un finestral gòtico-renaixentista de fals arc conopial trilobulat a la llinda, el del centre de mig punt i els dels costats apuntats, amb decoració de motllures a la part superior i impostes motllurades. Sota l'ampit, motllurat en degradació, hi ha una sagetera modernament tapiada. A l'est, dues finestres bastides amb maons i a l'extrem oest, les restes tapiades d'una finestra amb permòdols i llinda plana. A la façana occidental, sota el vèrtex de la coberta, hi ha una fornícula actualment buida però que havia contingut una imatge de la Verge de terra cuita, segurament del segle xix. De l'interior de l'edifici destaca la sala major amb coberta d'encavallada de fusta. La construcció és de pedra sense treballar i morter de calç, amb diverses reparacions amb maó i carreus escairats a les cantonades. La resta de cossos que s'adossen pel costat nord i oest a la masia són força més tardans. Aïllat a l'est hi ha les quadres i magatzems destinats a les tasques agrícoles. Història Al veïnat de Vilaüt, a l'extrem occidental del terme de Pau, prop dels terrenys del dessecat estany de Castelló hi ha diversos casalots escampats, però el veïnat conegut, pròpiament amb aquest nom, consta només de les tres masies, emplaçades en una eminència gairebé imperceptible, anomenades Cal Catoi o Mas de Baix, el Mas del Mig i la descrita, Cal Frai Llàtzer o Mas de Dalt. A uns 200 metres al nord-oest hi ha les ruïnes del castell de Vilaüt, en un indret ja poblat en època romana. Es desconeix l'emplaçament de l'església de Sant Salvador de Vilaut, documentada als segles xiii i XIV. L'any 953 en un precepte reial de Lluís d'ultramar, a favor de l'abadia de Sant Pere de Rodes, s'esmenta la "vila Aguta" com a límit oriental de l'estany de Castelló. En un altre precepte de lotari del 982, que també confirma les possessions del mateix cenobi, s'anomena "villa Acuti". La finestra trilobulada d'època gòtica tardana, potser procedeix de l'enderrocat castell de Vilaüt, situat a poc mestres de la casa. Referències
Cal Jaques (Mollerussa)

Cal Jaques és un edifici modernista del municipi de Mollerussa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. Presenta una estructura compositiva clàssica, a la qual s'afegeixen formes sinuoses procedents de l'estètica modernista (balustres, cornises i marcs de les obertures). Presenta escales de marbre i bigues de fusta. A la part superior de la façana principal, al centre de la motllura ornamental, hi ha la imatge de Sant Antoni de Pàdua, fet amb rajoles pintades. Història Ampliació modernista el 1920 sobre un marc clàssic del 1783. La part posterior del casal té sortida a la travessia de Jacint Verdaguer. Exteriorment res fa evidenciar l'antiguitat de la casa, ja que el seu aspecte és descuidat i pobre. No obstant aquesta part és la dels anys 1700 i sembla que la família, que ara no hi viu, conserva part del mobiliari i de l'estructura de l'època. La família Jacques era una de les famílies importants de la ciutat. Els seus membres formaren part diferents consistoris municipals. Referències
Cal Masover Nou

Cal Masover Nou és una masia de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia amb dues plantes i golfes, la seva coberta és de teules a dues vessants i el carener perpendicular a la façana principal. Totes les finestres són amb llindes excepte les de les golfes que són tres finestres d'arc de mig punt. A la llinda del balcó del primer pis hi ha un relleu decoratiu amb volutes. Està abandonada i molt malmesa, amenaçant runa: té esquerdes als murs i enfonsament parcial de la teulada de sobre les golfes, finestres esbotzades... Referències «Cal Masover Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Cal més Xic

Cal més Xic o "la Petrolífera", és una edificació catalogada de Bagà. Construïda en 1906 i ubicada a l'inici del camí del santuari de Paller estava antigament dedicada a la producció de petroli, que s'extreia de pedra bituminosa dels voltants. A partir del 1912, el negoci va dedicar-se a la fabricació de ciment amb material extret de la pedrera de la font del Sofre, situada a tocar de l'inici del camí del santuari de Paller. De la fàbrica resten un conjunt d'edificacions, construïdes en moments diferents; de les tres xemeneies només en queda una, de forma troncocònica amb quatre cossos o anells diferenciats en alçada. És de titularitat privada i, actualment, bona part de l'interior està dedicada a habitatges. Referències
Cal Monjo (el Prat de Llobregat)

Cal Monjo és la masia més antiga del terme del Prat de Llobregat que encara es conserva. L'actual propietari és Joan Marín i Giralt. Hi guarda un ramat format per uns 800 caps d'ovelles, aproximadament. Els historiadors daten la construcció en diferents etapes entre els segles xv i xvi. Construït amb pedra de Montjuïc té un elevat cos central i una façana d'estil basilical amb arc a la part del mig. Als laterals té forma d'arc invertit. També hi trobem la teulada amb dos vessants per recollir l'aigua de la pluja emmagatzemada a la cisterna. La casa té uns 600 m², amb planta, pis i golfes on es guardava el gra. Està envoltada d'un clos de pedra que la defensa de les riuades. En la façana es llegeix parcialment el nom de Torre de l'Estacada, que pel que sembla era un indret on es clavaven estaques per prevenir les constants sortides del riu. A l'esquerra de la casa encara hi ha restes de la primitiva casa feta amb canyissos, fang i fusta. L'any 1872 el propietari era Joan Ignasi Sostre. Després va anant canviant tant de propietaris com de masovers: Francesc Pareres, Josep Parellada i la família Portillo entre d'altres. La darrera família que hi va viure va ésser la Portillo. Aquesta família va treballar-hi les vuit mujades de terra fèrtil. El matrimoni era format per Josep Portillo i Julià i la seva esposa Antònia Puig i Ginabreda. Vegeu també Conjunt de masies del delta del Llobregat Bibliografia Masies del Prat (L'Albufera i La Ribera), vol. I, de Gerard i Teresa Giménez i Joan Jordà, Editorial Efadós, El Papiol, 2003, pàg. 150
Cal Pere Anton

Cal Pere Anton és una masia del terme municipal de Castellterçol, al Moianès. Està situada a prop al sud de la vila de Castellterçol, i a prop i a llevant del Castell de Sant Miquel, a ponent del Casuc i al nord-oest de Can Revitllat. Enllaços externs Cal Pere Anton en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Cal Tarsó

Cal Tarsó, o Cal Net, és una masia del municipi de Dosrius (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Masia senzilla i humil, de petites dimensions, amb planta baixa i un pis. Les vessants de la teulada dibuixen un frontó a la façana principal (del grup II). Es conserva un portal rodó d'onze dovelles (amb uns esglaons), quatre finestres amb llinda recta (les dos del primer pis amb ampit i petits motius gòtics esculpits), i els clàssics carreus de granit als angles. A l'interior del primer pis, els marcs de les portes són de pedra. A la planta baixa hi ha un forat, de pedra, en forma de bol i amb una repisa que el volta. Aquest era el lloc on antigament es conservaven els aliments, a una temperatura baixa i constant. També s'ha trobat soterrada una gran pedra quadrada on hi ha esculpit, en una de les cares, un recipient en forma de pica. Es tracta d'una de les peces d'una premsa per a la fabricació d'oli. Història La masia, al costat de l'església parroquial de Dosrius, va pertànyer, fins a 1980, als marquesos de Castelldosrius, motiu pel qual també és coneguda com el Marquesat. La primera referència documentada sobre la masia és de l'any 1853, en uns plànols cadastrals que es troben a l'Arxiu Històric Municipal de Dosrius, on hi és dibuixada. També apareix en una pintura feta cap al 1875, propietat de la família Fàbregas Rigola. En la Geografia General de Catalunya, editada per Casa Editorial Alberto Martín a Barcelona cap al 1916, Cels Gomis, autor del text referent al municipi de Dosrius, aportà una fotografia on es veu l'església parroquial de Dosrius i al seu costat la masia de can Net, amb la teulada derruïda. En una fotografia reproduïda en el llibre Una ullada al passat, de principis del segle xx, la masia ja hi apareix restaurada. Referències
Cal Tresserra

Cal Tresserra (en algunes fonts Cal Trasserra) és una masia del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia amb estructura de planta basilical, amb coberta a doble vessant, amb el carener perpendicular a la façana principal, orientada a migdia. Malgrat l'estructura clàssica, presenta una façana irregular més àmplia per la cara de ponent, que per altra banda és també la part més antiga de la casa, amb els tipus ordenats de carreu, rectangular i força regular, un gran portal d'arc de mig punt adovellat, un xic rebaixat, i les restes de finestres geminades d'arc apuntat, etc. Malgrat l'antigor de la masia, en els anys vuitanta restava desmillorada. Història És una de les més antigues del poble. El topònim surt esmentat ja en documents del segle X com a "Tedguera" i fou, durant els segles XV al XIX, una de les moltes propietats que capbrevava al comanador de l'orde militar dels Hospitalers, amb seu a Puig-Reig. La casa actual és obre de finals del segle xvii (1689) i té annexa una petita església advocada a Sant Jaume, que va quedar sense culte després de la destrucció a l'inici de la Guerra Civil. A partir del 2004 es restaura la capella i es recupera l'Aplec de sant Jaume el dissabte següent a la festa del sant patró. La casa conserva, malgrat romandre com a masoveria, un petit arxiu familiar sobre la documentació de Tresserra. Referències Enllaços externs «Cal Trasserra». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Camp de Rodet

Camp de Rodet és una masia situada al municipi de Riudaura a la comarca de la Garrotxa, a 967 metres d'altitud Va ser construïda l'any 1900, i consta de 294 m² La cabanya se situa separada del mas i cap en un cantó, formant juntament amb el mas i uns coberts existents un pati. La volumentria de la cabanya és rectangular amb baixos i una planta pis. La teulada és a dos aiguavessos vers les façanes laterals. La cabana està formada per dues crugies on més de la meitat de la façana frontal està tancada per mur de pedra. En un dels murs de tancament de la façana principal, hi ha una arcada de punt rodó. La coberta és sobre bígam de fusta i fusta en sec, amb la volada en el ràfec davanter. Els murs de tancament de la cabanya són de pedra sense tallar. Referències
Campanar de Sant Martí de Bescaran

Campanar de Sant Martí de Bescaran és la resta d'una antiga església romànica del municipi de les Valls de Valira inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El campanar de l'antiga església de Sant Martí de Bescaran resta com una estructura isolada i fora de context dins el cementiri del poble. L'església era una construcció romànica bastida al lloc de l'antic monestir de Sant Martí de Bescaran, de fundació episcopal i annexat el 914, quan ja era abandonat, a Sant Sadurní de Tavèrnoles. L'església preromànica del monestir degué subsistir com a parròquia fins a la construcció de l'església romànica, de la qual només en queda el campanar, tot i que el 1910 encara se'n conservava un fragment de mur de la nau. El campanar, d'estil llombard, fet de parament petit i regular, és una torre de secció quadrada amb coberta de lloses de pissarra en forma piramidal. Els tres pisos superiors (hi ha sis pisos en total), dividits per un fris d'arcuacions cegues, tenen finestres geminades, algunes d'elles tapiades. És una construcció romànica dels segles XI-XII. Història Bescaran és esmentat a l'Acta de Consagració de la Seu d'Urgell de l'any 839. L'església era una construcció romànica bastida al lloc de l'antic monestir de Sant Martí de Bescaran, de fundació episcopal i annexat el 914, quan ja era abandonat, a Sant Sadurní de Tavèrnoles. L'església preromànica del monestir degué subsistir com a parròquia fins a la construcció de l'església romànica, de la qual només en queda el campanar, tot i que el 1910 encara se'n conservava un fragment de mur de la nau. Referències Enllaços externs «Campanar de Sant Martí de Bescaran». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 12 gener 2014].