NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Romà (Santa Maria de Miralles)

L'església de Sant Romà és un temple al veïnat de Sant Romà (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antiga capella de Sant Romà, ara església parroquial, centra una caseria de poblament disseminat, el 1915 fou controvertida parròquia del lloc, restaurada (veure dates a la fotografia de la volta) i ampliada, afegint-hi la rectoria (1916). La façana és reformada molt a l'estil oriental. Durant la Guerra Civil Espanyola és conservada en escola i després retorna al culte, amb una nova restauració. La datada més antiga que tenim per aquesta església és del 1413. El retaule gòtic del Roser i l'altar major renaixentista de l'església vella, del castell de Miralles, diuen que va ser cremat durant la Guerra Civil. Antigament era d'una nau, volta apuntada, d'arcs encreuats, sostre a dues aigües i campanar d'espadanya. El campanar va ser retallat i l'església es va allargar i va incorporar capelletes laterals semicirculars i la planta es va transformar en planta de creu llatina allargant els laterals abans d'arribar a la capçalera. Notes
Sant Salvador de Vilaverd

Sant Salvador de Vilaverd és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part nord-occidental del terme municipal, als plans de Vilaverd que s'estenen al marge dret del torrent de Vallsadolla, als vessants meridionals de la serra dels Prats. S'hi accedeix per la pista asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 20,8 (42° 07′ 07″ N, 1° 41′ 48″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta, i arriba fins a Montcalb. Després de passar per Bancells i Sisquer, als 4,8 km es pren un trencall a la dreta (42° 08′ 20″ N, 1° 41′ 42″ E) que porta la indicació "Fontanella i Pallices". La pista està en relatiu bon estat. Millor tot terreny. Es passa per Fontanella i els Pellicers, i al cap d'1,9 km. s'arriba a Sant Salvador. Descripció Església d'una sola nau coronada per un absis a llevant. La nau és coberta amb volta de canó i l'absis, amb volta de quart d'esfera. És un edifici força senzill, amb una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada. Al mur frontal hi ha la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, amb una finestra, formada per dues peces similars que formen un petit òcul. Sobre la porta, al mur de ponent, s'alça un petit campanar d'espadanya, d'una sola obertura força rudimentària. Història Església del segle xii pertanyent al poble de Llinars de l'Aiguadora, agregat de Castellar del Riu. Referències
Sant Vicenç de Castellbell

Sant Vicenç de Castellbell és una església de Castellbell i el Vilar (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau que té a cada costat un adossat d'època posterior. El cos central és molt més ample i alt que els laterals i s'hauria de situar molt al final del romànic. La porta té forma rectangular i és adovellada. En la façana principal s'obren dos ulls de bou. Al cantó de migdia s'alça el campanar, de torre, i porta la data de 1792. La teulada és de doble vessant i feta de teules. Els carreus del cos central estan força ben col·locats i estan disposats en filades; els dels laterals, en canvi, estan disposats més irregularment. Presenta l'estructura típica de les esglésies barroques: nau central ampla, un corredor estret al costat esquerre i capelles (dues en concret) al cantó dret. Està coberta amb volta de canó reforçada amb 4 arcs torals que es recolzen en unes petites mènsules a la paret. El presbiteri està lleugerament enlairat, precedit per tres graons. En conjunt l'església és força fosca. Història Està situada en l'antic terme del castell de Castellbell, sota el cingle que envolta el castell. El lloc de Castellbell és documentat des del 924 i l'església no surt documentada fins abans del 1154, en què figura com a parròquia; ara bé, solament apareix el nom del lloc (Castel Bel) i no l'advocació, de forma que no es pot saber si la referència parroquial correspon a aquesta església o a Santa Maria del Vilar. En estudis posteriors s'ha pogut determinar amb certesa que l'església parroquial era de la Santa Maria de Castellbell, avui anomenada del Vilar, i no la de Sant Vicenç. la base d'aquesta afirmació es troba en la visita pastoral que el bisbe Galzaeran Sacosta realitzà l'any 1331 a la parròquia de S.Mª de Castellbell. No obstant, el 1685 les funcions parroquials s'havien traslladat a S.Vicenç, encara que el rector seguia vivint a la rectoria del Vilar, convertida en sufragània. Fou el 1958 que S.Mª del Vilar fou elevada novament a parròquia. Referències
Santa Coloma de Can Cabra

Santa Coloma de Can Cabra és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la caseria de Llinars de l'Aiguadora, a l'extrem ponentí del terme municipal, al nord de la masia de Can Cabra. S'hi accedeix per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 19,4 (42° 06′ 52″ N, 1° 42′ 32″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, riu amunt, direcció "Llinars". Fins a can Cabra hi ha 2,5 km. Descripció Església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó i rematada a llevant per un absis cobert amb una volta de quart d'esfera. La porta d'entrada és al mur de ponent i es tracta d'un senzill arc de mig punt. Sobre aquest mur hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures. L'exterior és parcialment emblanquinat. Trobem altres edificacions annexes, totes elles voltades de planells de conreu envoltats de bosc. Història Santa Coloma de Can Cabra o de Llinars és situada a l'antiga unitat territorial de la vall de Lord. L'església era propietat del monestir urgellenc de Sant Sadurní de Tavèrnoles i com a tal figura a l'acta de consagració de l'església monacal del 1400 (Sancte Columbe de Linars). No va tenir mai la categoria de parroquial car no s'esmenta en la visita al deganat de la vall de Lord efectuada el 1312. Al segle xviii era sufragània de Sant Iscle i Santa Victòria de Llinars de l'Aiguadora, formant part de l'oficialat de Sant Llorenç de Morunys. Referències
Santa Magdalena del Soler

Santa Magdalena del Soler és una església de Calonge de Segarra (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella ruïnosa, adossada al mas del Soler o Solerot, aïllat i actualment abandonat. Aquesta capella se'ns presenta d'una sola nau, planta rectangular i capçada per un absi semicircular. Malauradament, el seu estat ruïnós ha esfondrat la coberta d'aquest edifici, però s'entreveu que compartia la mateixa que cobreix el mas. La porta d'ingrés a la capella es troba a la façana de ponent i s'accedeix mitjançant una estructura d'arc de mig punt adovellat. Per damunt d'aquesta, se situa un petit òcul de forma quadrada. I finalment corona un petir campanar d'espadanya, d'un ull d'arc de mig punt, realitzat amb maons. La capçalera de la capella, situada a llevant, se'ns presenta de forma semicircular amb tendència poligonal i resta coberta amb una volta d'un quart d'esfera, obrada amb pedra. A l'absis trobem una finestra espitllada que deixa entreveure la llum. La nau de la capella se'ns presenta enguixada, fruit de remodelacions posteriors que alterà l'estructura i la decoració original de la primitiva edificació. Notem aquestes remodelacions en la pròpia teulada de l'edifici, actualment esfondrada, on hi ha restes de maons que van substituir a la pedra original. També hi ha una porta interior amb escales, oberta al mur de migdia, que estableix una comunicació directa entre aquesta capella i el mas. Aquesta connexió d'ambdós edificis, també és fruit d'aquestes remodelacions, i ens deixen entreveure el fet de situar la primitiva porta d'ingrés en aquest lloc, i arran de les obres posteriors, s'obrí l'actual porta d'ingrés, situada a la façana de ponent de l'edifici. L'obra presenta un parament de carreus mitjans, molt ben escantonats i disposats en filades horitzontals. Història Aquesta capella apareix documentada per primera vegada, l'any 1294, però per les seves característiques constructives fou aixecada aqbans, segurament a la segona meitat del segle xii. En una visita pastoral de l'any 1685, fruit de la reforma de la coberta, s'inclouran d'altres elements arquitectònics que configuraran un caràcter intern amb clars trets barrocs. La Capella de Santa Magdalena de la Soler és sufragània de la parròquia de Santa Fe de Calonge, cap del municipi. Referències
Santa Maria de Dusfort

Santa Maria és una església situada a un extrem del poble de Dusfort (al municipi de Calonge de Segarra l'Anoia), aïllada de qualsevol edificació, i integrada dins del conjunt del cementiri local. Arquitectura Edifici molt remodelat amb el pas del temps, que presenta una nau única, de planta rectangular, coberta interior en volta de canó, capelles laterals i capçalera plana. Té una coberta exterior a doble vessant, amb els aiguavessos escopint als murs de tramuntana i migjorn, respectivament. A la façana de ponent de l'edifici, s'obre una petita obertura de forma espitllada, damunt de la qual, se situa un campanar d'espadanya de doble ull, d'arc de mig punt. L'obra presenta un parament de carreus mitjans, ben escantonats i disposats en filades horitzontals. Història La primera referència documental de l'església, correspon a l'any 1040, al terme de Fulià, que s'anomenaria "Dusfort" al segle xii. En un primer moment, l'església tenia funcions de parròquia, i posteriorment va ser sufragània de l'església parroquial de Sant Vicenç de Conill, fins al 1878, moment que passà a dependre de l'església parroquial de Sant Pere de Mirambell. Referències
Santuari de Corbera (Castellar del Riu)

Santuari de Corbera és una església de Castellar del Riu (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part nord-oriental del terme municipal, als contraforts meridionals dels Rasos de Peguera, al peu de la serra de Corbera enlairada per damunt del nucli d'Espinalbet. S'hi accedeix des de la carretera BV-4243 de Berga als Rasos. Al punt quilomètric 4,1 (42° 06′ 48″ N, 1° 48′ 00″ E), es pren la carretera asfaltada a la dreta, indicada "Espinalbet", que no es deixa fins a arribar al santuari després de 2,6 km. Descripció Santuari dedicat a la Mare de Déu. El conjunt està format per l'església, la casa dels ermitans i l'hostal, delimitat per una placeta oberta a migdia a la que s'accedeix per llevant. Sota la placeta hi ha un porxo amb volta de pedra. El temple és d'una sola nau amb presbiteri al nord i entrada al sud. També té un campanar d'espadanya sobre el mur frontal. Les edificacions s'encabeixen en un dels petits replans condicionats amb murs usats, temps enrere per a conreus. A 1.424 m. d'altura el lloc queda obert a migdia i molt tancat a nord i a ponent. Actualment es fa servir com a lloc de vacances per a seminaristes i seu de l'aplec anual al setembre. Història Antiga capella avui desapareguda. Les obres de la primera campanya es feu entre 1677- 1682. La portada està datada entre 1689; els eixamplaments de l'est i oest, entre 1734 - 1749. El campanar d'espadanya és de 1760; l'obertura d'ull de bou, de 1763. El 1766 es construïren als baixos un celler i el 1771, un porxo. Entre 1775 i 1776 s'edificà la porxada i el dipòsit de la font del pla dels freixes. Entre 1784 i 1786 s'eixampla l'estable la volta i l'arc de l'entrada. El 1787 s'eixampla el cos principal per l'oest el 1802 i la caseta de baix, el 1898. Referències
Mare de Déu de Montserrat (Clariana)

La Mare de Déu de Montserrat és un temple al nucli urbà de Clariana (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. L'església de Clariana és un edifici aïllat de planta irregular. Es tracta d'una construcció que combina la utilització de materials actuals, com el formigó armat, amb formes inspirades en vocabularis arquitectònics anteriors, cosa que li dona una aparença força insòlita. En són elements remarcables, a la part exterior, el cimbori i el campanar, ambdós hexagonals, i a l'interior la utilització d'arcs el·líptics i de voltes hiperbòliques. Aquest temple es va construir en substitució de l'anterior capella de Sant Jaume, destruïda en temps de la Guerra Civil Espanyola. L'obra va ser iniciada l'any 1968 gràcies al llegat fet per la senyora Antònia Romeu. El projecte fou realitzat per l'arquitecte Joan Bassegoda i Nonell, i l'obra fou dirigida pel mestre d'obres Domènec Feliu Maymo. Hi van col·laborar en els treballs de decoració Santiago Padrós (mosaic), Tomàs Bel (relleus), i Joaquim Datsira (vidrieres). Segons consta en una inscripció, l'església va ser consagrada el 27 de maig del 1973. Notes
Torre de la Panadella

La torre de la Panadella és un edifici de Montmaneu (Anoia) declarat bé cultural d'interès nacional. Des de l'alçada d'aquesta torre de defensa, dita el Castellot, hom pot veure les terres properes de la Segarra fins a la seva capital, i les valls que conforma el barranc de la Panadella, en el seu viatge fins a l'Anoia i el mar. L'antiga torre de defensa o antic castell, havia de controlar el camí ral que passava per l'anomenat coll de la Panadella, el pas natural entre la zona costanera i l'interior del país. Descripció Torre de defensa i vigilància. No es conserva gaire de la seva alçada, però el diàmetre és visible i deu ésser d'uns 5m. És de base rodona, cilíndrica i el mur està tot integrat per petites finestretes quadrades i sobre d'aquestes, altres finestres, més petites, rodones. Construïda amb pedra local Es troba molt destruïda i conserva uns 4 o 5 m d'alçada. L'accés es feia per una poterna situada a una alçada superior a 2 m, a través de la qual s'arribava a un sostre construït amb embigat de fusta. Història Domina l'antic camí ral d'Aragó, en direcció a Lleida. A reserva de fer treballs d'excavació que ho confirmin, es dubta si és l'antic castell de Montmaneu, documentat el 1070. També hi ha la creença que en aquest espai que avui ocupa la torre circular, anteriorment es trobés la fortalesa de la Panadella, citada des de l'any 1242 any en què, en testar Guillem de Pujalt deixà al monestir de Santes Creus el seu castell de la Panadells. Aquesta donació fou confirmada i ratificada per Guillem de Cervera l'anys 1252. El 1325 el lloc i el terme de la Panadell es trobava sota l jurisdicció reial. La torre de la Panadella que ha arribat fins als nostres dies enrunada, i que sembla en un primer moment una antiga torre de defensa dels segles X-XI, no és d'aquest temps. Hi ha qui diu que és medieval, del XIV o XV, però tampoc ho sembla. La torre té unes obertures, algunes en forma d'espitllera, però aquestes són més grans que les típiques medievals. Tampoc sembla una construcció dels segles XVI o XVII per combatre el bandolerisme. La torre és del segle xix. La seva funció: la mateixa que la primitiva torre que hi havia abans que aquesta ; controlar el camí, en un segle també de gran inestabilitat, primer, per la Guerra del Francès -1808-1814- després, per les guerres carlines. Les restes d'aquesta torre queden com a testimoni d'un passat vinculat amb aquesta zona estratègica, a la vora de l'ancestral camí ral. Es va utilitzar com a torre de telegrafia òptica de la línia militar de Barcelona a Lleida. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències
Les Torres (Lliçà de Vall)

Les Torres o Santa Maria del Vallès és actualment un conjunt d'edificacions al voltant de l'antiga casa que dona nom a la finca al terme municipal de Lliçà de Vall. Aquest edifici té una estructura quadrada amb una important alçada que li dona un aspecte sòlid i tancat. A la part frontal trobem l'entrada principal a la planta baixa, i damunt dues plantes més i les golfes. Al llarg del temps la finca s'anà adaptant a les finalitats programades, i així es modificaren els edificis vells i es construïren altres de nous, com la capella i la vaqueria. Al llarg del segle xvi i en diversos documents, de precari (1508) i confessió (1554/1576), es fa referència a la finca, igual que el 1596, al "Repertori comemorial i consuerta de rendes i fruits". Referències
Capella de Sant Onofre (Horta de Sant Joan)

La Capella de Sant Onofre és un edifici religiós del municipi d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La capella és de planta rectangular amb murs d'aparell de pedra, de carreus força grans i ben tallats a la façana principal i als angles dels murs i de mida petita i irregulars a la resta dels murs. La façana principal té la porta d'entrada d'arc de mig punt adovellat, tot i que no conserva els batents per a tancar-hi l'accés. Les façanes laterals tenen sengles finestres de petites dimensions. L'interior no té cap element ornamental. Història Vers el 1998 fou rehabilitada i es va construir de nou la coberta, amb dues vessants i amb teula àrab, i es van consolidar els elements estructurals, tot rejuntant tant els carreus grans com els petits. Les obres de rehabilitació foren finançades pel Pla "FEDER" de la CEE. Aquesta capella és utilitzada pels religiosos del convent de Sant Salvador d'Horta. Referències Vegeu també Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
Ajuntament de la Secuita

L'Ajuntament de la Secuita és un edifici del municipi de la Secuita (Tarragonès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de tipus eclèctic amb gran nombre d'elements classicistes. L'obra és feta de paredat o reble, i la façana arrebossada, en alguns casos imitant carreus. És formada per tres cossos. El cos central té, a la planta baixa, tres portes en arc de mig punt emmarcades amb imitació de grossos carreus separades per pilars i al primer pis hi ha un llarg balcó de ferro forjat amb tres obertures. Els cossos laterals tenen a la planta baixa una porta d'arc de mig punt amb frontó sota el qual hi ha un seguit d'arcs cecs, i un balcó al pis. El conjunt és coronat per una cornisa, al cos central, i sengles frontons, amb tres obertures de mig punt dintre, als laterals. A la part alta de l'edifici, damunt del balcó central, es pot llegir "Ajuntament" i, al damunt de cada porta lateral, respectivament, "Escola de Nenes i Escola de Nens". Història L'edifici de l'Ajuntament és prou gran per a allotjar-hi més d'un servei municipal, per això, a la dècada dels anys 80 del segle xx, hi ha l'Ajuntament l'escola d'EGB, la guarderia infantil i habitatges per a funcionaris. És situat al carrer de la Victòria, que dona testimoni del primer eixamplament de l'antic nucli urbà, iniciat el segle xviii, com consta d'una manera gràfica en moltes façanes de cases del carrer. Fins que es construí aquest edifici, l'Ajuntament s'ubicava a la casa Manyé. Referències Enllaços externs «Ajuntament de la Secuita». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ajuntament de Sant Andreu de Llavaneres

L'Ajuntament de Sant Andreu de Llavaneres és l'edifici consistorial de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme). És inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular que consta de planta baixa i dos pisos. La façana és de composició simètrica. A la planta baixa les obertures són d'arc, mentre que al primer pis hi ha balcons coronats amb unes motllures en forma de frontó rodó i triangular que es van alternant. La façana està rematada per una petita cornisa i, a sobre, una barana de pedra. A la part central hi ha un cos més alt que acull un rellotge i està rematat per un frontó triangular. Història Abans l'Ajuntament era situat en un altre indret, al carrer d'Amunt número 11, on al mateix temps hi havia l'escola de nens i els habitatges del mestre i el secretari. Això va motivar la necessitat de construir un edifici propi que donés cabuda a tots aquests serveis públics. Es va crear una Junta d'Obres de la nova casa consistorial i, finalment, l'any 1883 es va inaugurar el nou edifici a la plaça de la Vila, obra de l'arquitecte Gaietà Buïgas i Monravà. Referències
Can Gol de la Torre

Can Gol de la Torre és una masia de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Ha estat recentment restaurada. Descripció L'edifici té estructura de masia catalana amb teulada a dues vessants i planta basilical asimètrica. A la façana destaquen la porta, amb onze dovelles, dues finestres goticitzants i dos escuts, l'un sobre la clau, partit en pal amb una guatlla agafant un cap pels cabells a cada compartiment. L'altre està a la llinda d'una finestra, a la mateixa vertical que la porta, descentrada amb relació al carener, aquest escut té dos pals. Sota el ràfec del carener hi ha un relleu de Crist Crucificat. I a la façana oposada a la porta hi ha un rellotge de sol. Posteriorment se li adossà una galeria. Història La família Gol, o Gual, està bastant estesa per Sant Antoni i per Sant Pere de Vilamajor. L'actual masia es pot datar entre els segles XV-VI, basant-se en les finestres. Hi ha la possibilitat, però, que les seves primeres estructures fossin més antigues si, com hom creu, l'especificació "de la Torre" que la diferencià d'altres Can Gol, fes referència a la seguretat que donava la seva presència al camí de Cardedeu, de coneguda importància amb anterioritat al segle xv. Referències
Can Suari (Sant Antoni de Vilamajor)

Can Suari és una masia de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La masia està situada sobre una elevació del terreny rodejat d'un mur de contenció amb contraforts. Davant la façana de l'edifici principal s'estén una gran terrassa rodejada per la barana que conforma el mur de contenció. L'edifici teulada a dos vessants i la porta té tretze dovelles, a la clau hi figura la data de 1648. A la part superior d'una de les finestres de la casa hi ha un arc de descàrrega i, a l'altura del primer pis, hi ha un rellotge de sol. Adossat a l'edifici es troba el corral que té una portalada amb onze dovelles, amb la clau i les contraclaus escapçades per l'ampit d'una finestra. L'entrada del barri acaba en un arc carpanell. Història La casa va ser feta al segle xvi, tanmateix, a la clau de la porta principal apareix la data de 1648 i a la del barri la de 1690. En aquesta masia va néixer, el 1859, el poeta Francesc Casas i Amigó, el 1859. Referències
Ajuntament d'Òdena

L'ajuntament d'Òdena és un edifici d'Òdena (Anoia) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de principis del segle que ha estat ampliat modernament i està situat dins el nucli de la vila. Presenta una planta rectangular precedida per una porxada de tres arcades sobre el qual s'hi recolza la balconada de balustres. La façana és coronada per un capcer amb un escut. El seu accés es fa a partir d'una rampa. Referències