NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Jaume de Passanant

L'Església parroquial de Sant Jaume de Passanant és una església barroca del municipi de Passanant i Belltall (Conca de Barberà) construïda entre els anys 1770 i 1782. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És un edifici de planta d'una nau amb capelles laterals comunicades i creuer (30 m de llarg per 17,40 en el frontispici i 19 en el creuer). Té tres naus. A la primera s'hi ubiquen el campanar el cor elevat i la capella baptisteri. La nau va coberta amb volta de canó amb llunetes (sense finestres), obrada amb volta de maó de pla. En el creuer hi ha el mateix tipus de volta i una mitja taronja amb petxines. L'absis va seguit d'un cos rectangular tripartit que és el cambril de la Mare de Déu de Passanant. La teulada a dues vessants cobreix voltes i mitja taronja. L'interior està ornamentat amb un ordre corinti molt acurat en l'aplicació dels mòduls en pilars, capitells i entaulament. Fou decorat el segle passat amb pintures molt llampants però adients amb l'estil barroc. El frontispici, orientat a migdia, és una enorme superfície plana de pedra picada que conjuga amb el campanar de 20m d'altura que malgrat tot resulta desproporcionat. La composició de la façana és molt simple, rematada per un frontó triangular. Ressalta mínimament el cos central, corresponent a la nau, en el qual hi ha una senzilla portalada arquitravada emmarcada per un ordre corinti de pilastres i frontó curvilini. Història Fou bastida en el lloc de la vella entre 1770 i 1782. Realitzà les traces i dirigí les obres un dels arquitectes catalans més notables del segle XVIII: Josep Prat. El mestre de cases Ramon Salat de Santa Coloma de Queralt fou el contractista que realitzà l'obra per 7300 lliures. Fou pagada amb les almoines que de manera espectacular arribaven per la creixent devoció que d'arreu de Catalunya es professava a la Verge Negra de Passanant. Des d'aleshores, aqueixa església esdevingué Santuari Marià de Passanant i la Verge fou entronitzada en el lloc d'honor de l'altar major i cambril. El sant titular de la parròquia, Sant Jaume, fou col·locat en la part superior del mateix altar major en un nínxol i a la fornícula de la portalada. Fou construïda en tres etapes, de 1770 a 1778 (nau i capelles), de 1778 a 1782 (presbiteri, sagristies i cambril) i finalment el campanar (en data no determinada). Referències Enllaços externs «Església parroquial de Sant Jaume de Passanant». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església de Sant Genís (Palau-solità i Plegamans)

Sant Genís de Plegamans és l'església parroquial de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental). És una construcció dels anys 1942-1944, dirigida per l'arquitecte Isidre Puig i Boada, que va venir a substituir l'església parroquial romànica del mateix nom que havia estat destruïda durant la guerra civil espanyola. Les restes de l'antiga construcció forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau, amb absis poligonal, de set cares. Exteriorment, la capçalera està decorada amb arcades apuntades cegues amb diferents obertures conformant les ornamentacions; aquestes obertures són en forma de rosetó en la part superior dels arcs i finestres estretes acabades en triangle, en grups de tres, a la part inferior. Aquest cos de l'edifici es complementa amb el deambulatori de l'església, que apareix al voltant de l'absis, seguint la mateixa estructuració amb set cares i grups de tres finestres d'arcs de mig punt en cadascuna. Totes les cobertes són a base de teula àrab, la de la nau central és a dues vessants, i cadascun dels cossos compta amb un tremujal. Al llarg de tota la sotateulada es troben unes fines motllures. A les façanes laterals el tractament dels murs és el mateix: gairebé pla, amb arcades cegues i obertures d'òculs i finestres. A la façana principal es pot veure una gran rosassa al centre, amb traceria de motius circulars, de diferents diàmetres. La portalada és estreta i d'arc apuntat; en el timpà es representa en pintura el rostre de Jesucrist. Davant hi ha un atri porticat amb tres arcs de mig punt i teulada inclinada. Jaume Busquets va pintar els frescos de l'absis. Al cantó dret de la façana hi ha un campanar de planta poligonal, amb tres cossos. En el cos superior es troben grans finestrals allargats i la teulada acaba en punxa. A l'altre costat de la façana hi ha un edifici també poligonal però d'una sola planta. Història Aquesta església es construí en substitució de l'antiga església ubicada al costat de Can Gordi, terme de Plegamans, en els seus orígens d'estil romànic. L'any 1936 va ser cremada i quedà totalment destruïda. Es va edificar a l'indret de Cases Noves, entre els anys 1942 i 1944. La construcció del campanar és posterior a la de l'església (1992). La porxada que hi ha a la façana principal, amb teulada inclinada i tres arcs que protegeixen l'entrada i donen unitat al conjunt, és recent (1998). Referències
Església de l'Hospital de Santa Magdalena

L'Església de l'Hospital de Santa Magdalena de Montblanc és un edifici religiós d'art gòtic totalment lligat al contigu antic Hospital de Santa Magdalena per història i construcció. De fet, interiorment ambdós edificis estan separats només per un petit pati. L'església, d'art gòtic, té una nau única molt més ampla que llarga (10,8 x 18 m.). Aquesta nau no presenta absis diferenciat i està reforçada per tres grans diafragmàtics que suporten una estructura d'embigats de fusta a dos aigües. En el mur nord hi ha tres arcs apuntats força baixos, a més d'una capella afegida a l'estructura inicial, la qual té una volta de creueria perfectament tallada. Totes les obres d'art moble foren destruïdes el 1936. Bibliografia Badia i Batalla, Francesc. Guia turística de Montblanc. 2a. ed. Montblanc: Impremta Requesens, 1995. Porta i Balanyà, Josep Maria. Montblanc. Valls: Cossetània edicions, 2000. Conejo, Antoni. "L'antic hospital de Santa Magdalena de Montblanc", Locvs Amoenvs, 6, 2002-2003, p. 129-143.
Iglesia de Nuestra Señora de Gracia y San José

La iglesia de Nuestra Señora de Gracia y San José, también conocida popularmente como Els Josepets, es un templo católico situado en la plaza de Lesseps, en el distrito de Gracia de Barcelona. De estilo Barroco clasicista, fue construida entre 1658 y 1687 por el fraile carmelita descalzo Josep de la Concepció, nombre religioso de Josep Ferrer, también conocido por el apodo de «el Tracista».​ Esta obra está inscrita como Bien Cultural de Interés Local (BCIL) en el Inventario del Patrimonio Cultural catalán con el código 08019/3094.​ Pertenece a la comunidad pastoral de Gracia Oeste, integrada en el arciprestazgo de Barcelona Norte de la Archidiócesis de Barcelona.​ Historia y descripción La orden de los carmelitas descalzos se estableció en 1626 en esta zona del llano de Barcelona, cercana al camino a Sant Cugat, entonces prácticamente despoblada. Entre 1628 y 1630 se construyó el convento, mientras que la iglesia fue erigida entre 1658 y 1687, siendo nombrada bajo la advocación de Nuestra Señora de Gracia, nombre del que procede la denominación de la villa de Gracia, que fue municipio independiente entre 1856 y 1897, hasta que fue incorporado a la ciudad condal como un distrito más.​ El convento fue desamortizado en 1836, y posteriormente derribado para abrir una plaza en 1890, denominada dels Josepets. La iglesia fue convertida en 1868 en parroquia, momento en el que se añadió la advocación de San José a la de la Virgen de Gracia. En 1960 la plaza de los Josepets se fusionó con la vecina plaza de la Cruz, dando origen a la plaza de Lesseps, así denominada en honor de Ferdinand de Lesseps.​ La iglesia tiene nave única de bóveda de cañón con lunetas, nártex bajo el coro, falso transepto y cúpula sin tambor. Tiene capillas intercomunicadas situadas entre los contrafuertes, cubiertas con cúpulas con lucernario. La fachada tiene tres arcos de entrada, frontón, entablamento y un campanario de espadaña perpendicular a la fachada, e incluye un reloj, una vidriera y dos escudos, además de una hornacina con una imagen de la Inmaculada. Este tipo de fachada tripartita con frontón era habitual en las iglesias de esta orden.​ Fondo documental El CRAI Biblioteca de Reserva de la Universidad de Barcelona conserva, a raíz de la desamortización de los conventos de 1835, los fondos provenientes del Convento de Nuestra Señora de Gracia, que actualmente suman casi 400 ediciones.​ Asimismo, ha registrado y descrito algún ejemplo de las marcas de propiedad que identificaron el convento a lo largo de su existencia.​ Referencias Bibliografía Barral i Altet, Xavier; Beseran, Pere; Canalda, Sílvia; Guardià, Marta; Jornet, Núria (2000). Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, vol. 1 (en catalán). Barcelona: Pòrtic. ISBN 84-7306-947-1. Triadó, Joan Ramon; Barral i Altet, Xavier (1999). Art de Catalunya 5: Arquitectura religiosa moderna i contemporània (en catalán). Barcelona: Edicions L'isard. ISBN 84-89931-14-3. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Nuestra Señora de Gracia y San José.
Chiesa di Nostra Signora di Gràcia e San Giuseppe

La chiesa di Nostra Signora di Gràcia e San Giuseppe, conosciuta anche come Els Josepets, è un luogo di culto cattolico di Barcellona, posta nel distretto di Gràcia. Storia L'Ordine dei carmelitani scalzi fu stabilito in questa zona, all'epoca rurale, nel 1626, dove, tra il 1628 e il 1630 costruirono il convento, mentre la chiesa vera e propria fu eretta tra il 1658 e il 1687, consacrata al nome di Nuestra Señora de Gràcia, da cui il nome del rione. Nel 1697, durante l'assedio di Barcellona nella Guerra della Grande Alleanza, le truppe francesi occuparono il convento, adibendolo a caserma. Nel 1868 la chiesa venne elevata al rango di parrocchia e venendole aggiunto il titolo di San Giuseppe, mentre nel 1890 il convento fu demolito, costruendo al suo posto una piazza chiamata dels Josepets, che nel 1960 si fuese con Plaza de la Cruz, dando origine a Plaza de Lesseps. Durante la Guerra civile spagnola, nel 1936 la chiesa fu incendiata e venne restaurata nel 1939. Architettura La chiesa si presenta a navata unica con una volta a botte lunettata, il nartece nella parte inferiore del coro, un finto transetto e una cupola senza tamburo. Ai lati della navata sono presenti delle cappelle poste tra i contrafforti, comunicanti tra loro, sovrastate da cupole con lucernari. La facciata dispone di tre ingressi sormontati da archi, sovrastati da una nicchia contenente una scultura dell'Immacolata Concezione. Al centro vi è posta una vetrata sormontata da un frontone. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Nostra Signora di Gràcia e San Giuseppe Collegamenti esterni Sito ufficiale, su josepets.org. (EN) Chiesa di Nostra Signora di Gràcia e San Giuseppe, in GCatholic.org.
Sant Pere de Navata

Sant Pere de Navata o Sant Pere de Can Miró és una església situada al petit veïnat de Can Miró al sud-est de la vila de Navata (l'Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Pere, antiga parròquia de Navata, apareix documentada, per primera vegada, l'any 1019, quan fou donada a la Canònica de la Seu de Girona. L'edifici de l'església parroquial actual no és el primer existent a Navata, doncs, sinó que abans va ser edifici parroquial aquest d'estil romànic, dels segles XII-XIII. És un temple d'una sola nau,de planta rectangular, amb volta lleugerament apuntada, orientada a sol ixent, absis semicircular i coberta de teula a dues vessants. El mur de migdia té tres finestres de mig punt, que il·luminen l'interior. La porta d'accés, a ponent, és allindanada, amb timpà semicircular i cinc arquivoltes d'arc de mig punt decorades i amb motllura guardapols exterior. Les quatre columnes situades a banda i banda de la porta tenen també decoració, les dues immediates a l'entrada són de tipus salomònic i als capitells hi ha relleus amb temes vegetals i animals. Al timpà hi ha esculpit l'Agnus Dei. La porta d'accés conserva l'antiga ferramenta romànica. A la part central de la façana hi ha una obertura d'arc de mig punt, i a la part superior, un petit campanar de cadireta d'un sol arc, afegit posteriorment. L'absis té una finestra d'arc de mig punt, i al parament lateral de migdia hi ha tres finestres, també d'arc de mig punt. Al paviment hi ha una inscripció funerària del 1629 dedicada a Pere Puig últim rector de Navata abans que es construís l'església nova. Al mur del presbiteri hi ha vestigis de pintures murals romàniques, probablement del segle xii i del mateix cicle que les d'Osormort. En procedeix la imatge de la Mare de Déu de Navata, conservada al Museu Nacional d'Art de Catalunya, feta d'alabastre de Beuda, gòtica, policromada; Maria, lleugerament inclinada, dempeus, sosté l'Infant amb la mà esquerra, amb un estil que fa pensar que fou esculpida a la primera meitat del segle xiv. L'ús de Sant Pere de Navata fou cedit temporalment a una comunitat cristiana ortodoxa russa, que hi celebra la divina litúrgia els diumenges al matí, presidida per un sacerdot ortodox català, amb uns cants litúrgics romans d'Orient de gran qualitat. Referències
Església de Sant Martí Sesserres

L'església de Sant Martí Sesserres és una església del municipi de Cabanelles (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins del petit nucli de Sant Martí Sesserres, al nord-oest del municipi de Cabanelles al qual pertany. Església d'una sola nau amb absis semicircular orientat a llevant. La nau està coberta amb volta de canó seguit de perfil apuntat, mentre que l'absis està cobert amb volta ametllada i obert a la nau mitjançant un doble arc triomfal apuntat. Les voltes arrenquen d'una senzilla motllura que recorre el perímetre interior del temple i també l'extradós de les finestres de la nau. Les tres finestres del mur de migdia i la del fons de l'absis són de mig punt i doble esqueixada, força esveltes. La sagristia, probablement oberta amb posterioritat, està situada al costat de migdia de l'absis i el cor, situat als peus de la nau, se sosté amb un arc carpanell. La façana principal, orientada a ponent, presenta un portal d'accés format per quatre arcs de mig punt en gradació decreixent, amb llinda i timpà llisos en origen, tot i que actualment presenten creus pintades de color vermell. La porta en si està forrada amb una planxa de ferro gravada amb la llegenda "SERRA ME FE 23 ABRIL DE 1842". Damunt aquesta obertura, una rosassa circular va substituir la primitiva finestra de les mateixes característiques que les anteriors. A l'angle nord-oest de l'església hi ha el campanar de torre, de construcció posterior, planta quadrada i coberta de pavelló, amb els finestrals de mig punt. Cal destacar que exteriorment, l'absis fou ornamentat amb un ràfec sostingut per un fris de mènsules decorades amb boles. En una d'elles hi ha esculpits un petit cap humà. La construcció està bastida amb un parament de carreus de pedra ben escairats, tot i que actualment en algunes zones es troben erosinats, disposats en filades regulars. La sagristia és de pedra desbastada disposada en filades, regularitzades mitjançant fragments de maons. Per acabar especificar que sobre la testera oriental de la nau hi ha les restes d'una creu de pedra. Història L'església de Sant Martí Sesserres apareix mencionada l'any 1031 quan pertanyia a Lledó. Sembla, però, que ja existia l'any 922 com a possessió de la seu de Girona, situada al comtat de Besalú. L'any 1204, Dalmau de Creixell i la seva mare, Berenguera, van cedir la senyoria feudal de la parròquia al priorat de Lledó. Encara que existeixen aquests documents anteriors, l'obra actual data dels segles XII-XIII. El campanar és una obra molt posterior al romànic, i data probablement dels segles xvii-xviii. Referències
Església parroquial de Sant Miquel de Colera

Sant Miquel de Colera és una església parroquial del municipi de Colera (Alt Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Situada dins del nucli urbà de la població de Colera, a la banda de llevant del poble i delimitada pels carrers de l'Església i de Dalt. Església d'una sola nau amb capelles laterals i absis semicircular capçat a tramuntana. La nau està coberta amb una volta de canó amb arcs faixons i llunetes, les quals presenten petites finestres de mig punt per il·luminar l'interior del temple. L'absis presenta una volta de quart d'esfera i un arc triomfal de mig punt, les capelles laterals estan cobertes amb voltes rebaixades i la sagristia amb una volta de mirall. Als peus de la nau hi ha el cor, delimitat per una barana d'obra i sostingut per una gran volta rebaixada. La façana principal presenta un gran portal d'arc rebaixat emmarcat amb carreus de pedra, al que s'accedeix mitjançant una escala de cinc graons que salva el desnivell entre el carrer i l'interior del temple. Damunt seu hi ha una fornícula de mig punt sostingut per impostes i amb l'ampit motllurat, amb una imatge de bronze de sant Miquel arcàngel. A la part superior del parament hi ha un rosetó decorat amb vitralls. A l'extrem de ponent de la façana hi ha tres esveltes obertures de mig punt, tapiades i decorades amb creus llatines. A l'extrem de llevant hi ha el campanar. Es tracta d'una torre de planta quadrada, coberta amb teulada de quatre vessants i amb quatre obertures de mig punt a la part superior de l'estructura. La campana presenta l'any 1951 gravat a la superfície. De l'interior del temple destaquen les imatges religioses de les capelles laterals i el retaule de l'altar principal. La construcció està arrebossada i emblanquinada, tant a l'interior com a l'exterior. Història El poble de Sant Miquel de Colera fou edificat de nova planta a finals del segle xviii. Durant la guerra Civil (1936-39), tota la zona de l'església va quedar destruïda pels bombardeigs. Moltes de les cases que envoltaven el temple foren reconstruïdes, mentre que l'església calgué refer-la de nou. Referències
Església vella de Sant Pere d'Alfarràs

La primitiva església de Sant Pere d'Alfarràs fou construïda poc després de la conquesta (any 1147) està escassament documentada. De les poques referències documentals antigues, destaca que els anys 1279 i 1280, el rector contribuí al pagament de la dècima papal a les Croades per un valor de 66 sous (una xifra alta que requeria per una parròquia modesta). Posteriorment, l'antic temple fou substituït per l'actual d'estil barroc. De les referències més modernes, és interessant la descripció feta en el Diccionario de Madoz (1845). Se’ns descriu un temple “d'una sola nau de 120 pams de llargada per 150 d'amplada i 80 alçada. L'església, dedicada a Sant Pere té 4 capelles dedicades a l'advocació del Sant Crist, l'advocació de la Verge del Roser, la tercera a Sant Sebastià i, la darrera, a la Verge dels Dolors”. Destaca la devoció per Sant Sebastià, la qual sorgeix arran d'una devastadora pesta de còlera que castigà el poble l'any 1786. Fruit de l'epidèmia el poble es va congregar i feu la promesa al Sant de celebrar la festa cada any si els deslliurava de la pesta. El cementiri històric del poble, situat al peu de l'església fou traslladat a l'any 1885. Descripció Edifici d'una sola nau amb capelles laterals, realitzat amb pedra i totxo. Ha sofert diverses modificacions que han afectat gairebé totes les seves parts, conservant únicament la façana com a tret més o menys original; aquesta presenta un acabat en forma trapezoïdal i al bell mig es troba el portal, que és d'arc de mig punt entre dos parells de pilastres amb una voluta en voladís a la clau, i amb altre parell de pilastres sostenint un entaulament també semicircular i molt motllurat. Al seu damunt hi ha una fornícula, amb forma de petxina, que conserva una escultura de Sant Pere. A l'esquerra de la fornícula hi ha una obertura circular a manera d'òcul. El campanar, d'espadanya, és d'època posterior a la resta del conjunt. Història Segons la G.E.C. aquesta església és d'origen romànic. Segons Lladonosa és d'origen romànic i la façana és barroca, del segle xviii (GGCC). Fou construïda en un temps en què el poble no era de grans dimensions, amb el seu creixement va restar al mig del nucli antic. Referències
Església de Sant Pol de la Bisbal

Sant Pol de la Bisbal és una església romànica al poble de Sant Pol de la Bisbal d'Empordà, al Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Situada al nucli de Sant Pol, en el seu origen era un edifici de tres naus amb tres absis semicirculars. Actualment només se'n conserven dues naus i dos absis, i encara amb moltes modificacions. La part més remarcable de l'edifici és la portalada, situada a ponent; té un arc de mig punt sobre impostes que, al seu torn, formen el cimaci dels dos capitells laterals sostinguts per columnes i dels quals arrenca un altre arc rebaixat situat a un nivell inferior de l'anterior. Les columnes són més curtes que la porta, i els capitells presenten decoració escultòrica. A l'oest, façana decorada amb esgrafiats barrocs i porta de triple arquivolta amb dues petites columnes -que semblen ser aprofitades d'una construcció anterior, ja que estan datats en el segle X- i capitells, l'un zoomòrfic i l'altre floral i amb testes, de dibuix elemental. Absis gran i absidiola, ambdós amb finestra de doble esqueixada. La porta estava protegida per un atri o galilea avui desaparegut. Història El temple de Sant Pol de la Bisbal, actualment dedicat a Sant Jaume, és un edifici romànic probablement bastit durant la segona meitat del segle xi i documentat des del 1279. Durant els segles XVIII-XIX l'església fou objecte d'importants reformes, que van alterar la seva estructura original. En el segle xviii la nau nord va ser segmentada i convertida en capelles laterals, que s'obren a la nau central gràcies als arcs formers. Per un estret passadís encara es pot accedir a l'absis i també veure la volta de canó amb què es cobreix la nau. El 1948 es va refer la volta de la nau central, que té un perfil apuntat. En aquesta reforma, també es va afegir un campanar de cadireta de dos ulls en el mur nord, junt a la façana. Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà Referències Bibliografia Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.