NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Wertheim

Can Wertheim és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta quadrangular i estructura pràcticament cúbica, coberta amb una teulada a quatre vessants i una torre llanterna al centre, amb coberta piramidal. Als angles de la casa i al nivell de la cornisa hi ha dues garites. A la façana SO és interessant el minvell del segon pis, damunt la galeria porxada. Interiorment hi ha una escala cèntrica que distribueix els espais i porta fins a la torreta mirador o llanterna. La façana principal té tres balcons a cadascun dels dos pisos que formen l'edifici, i a la planta baixa una porta central i dues finestres laterals. Tant la porta com els balcons i les finestres tenen llinda i brancals de pedra, amb els angles motllurats. Història La casa va pertànyer a un banquer barceloní fins que els trasbalsaments econòmics de finals del segle xix l'afectaren, i la casa passà a un altre propietari. Actualment pertany a l'empresa Hispano Olivetti, que l'utilitza com a casa de colònies per als fills dels seus treballadors. Enllaços externs https://invarquit.cultura.gencat.cat/card/9075
Capella de Sant Climent del Flaquer

Capella de Sant Climent del Flaquer és un edifici religiós del municipi de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular i absis circular amb arcuacions llombardes adossades i arrebossades. El mateix tractament té el capcer de la façana, que està coronada per un campanar d'espadanya amb dos vuits. Portalada i finestra amb arc de mig punt que, com les arcuacions llombardes, imiten elements romànics. Zona rural rodejada de bosc i camps de conreu, al vessant de ponent del Turó de Puiggrós, a prop del Flaquer. Història La primera cita relativa a aquesta capella la trobem en el «Libro de Visita» de l'any 1508. Estava situada en el Mas Flaquer, tal com es diu en els goigs que es canten en el dia del Sant tirular: També assí en lo Mas Flaquer teniu vos santa capella... Es troba al costat de la capella antiga documentada des del segle xv. Els marquesos de Dou, propietaris de la capella, la feren reedificar l'any 1776. Referències
Capella de Sant Simplici

La Capella de Sant Simplici és un edifici religiós del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella de nau única i absis semicircular cobert amb volta de mitja taronja amb dos trams: un de volta rebaixada i un altre d'enteixinat senzill a doble vessant, que es troba actualment en estat ruïnós. A la banda esquerra de la capçalera hi ha un nínxol amb decoracions florals i la data de 1730, probablement dedicat a Sant Jaume apòstol. La façana té un campanar d'espadanya d'un sol arc, un petit ull de bou, i la porta quadrada amb bossellets i permòdols a l'arquitrau. Al damunt té una petxina de baix relleu com a frontó i la inscripció de 1568. Està adossada a una masia on vivia l'ermità i servia d'escola. Història Tot i que la seva tipologia respon a una capella romànica, no en tenim cap dada documental anterior al segle xvi, en què apareix a les visites pastorals. Durant aquest mateix segle devia haver estat reedificada com ho indica la data del 1568 de la portada, conservant la seva estructura romànica. És possible que part de la decoració interior, que quasi no es conserva, sigui del segle xviii, com ho indica la data del presbiteri de l'any 1727. Referències
Casa de les Punxes (Valls)

La Casa de les Punxes és un edifici del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un conjunt aïllat format per un edifici per habitatge i fàbrica. La casa és de planta baixa i tres pisos. La seva estructura és irregular. El cos central presenta totes les portes de la planta baixa modificades. En el primer pis hi ha tres balcons amb portes resseguides per motllures amb ornamentació floral modernista. A l'esquerra, i fent cantonada, hi ha un cos sobresortint de planta quadrada, que presenta una petita terrassa a l'altura del primer pis. A la banda dreta s'aixeca una torre de base circular d'inspiració medieval amb coberta cònica de ceràmica verda. El material de la construcció és maó arrebossat i pintat, amb petits detalls decoratius de ceràmica i maó. Història L'edifici i fàbrica annexa pertanyien en el seu origen a l'empresa Galimany de productes insecticides. Actualment la propietat ha passat a mans d'una companyia belga, i s'hi fabriquen refractaris per al mercat internacional. A la casa funcionen les oficines de la fàbrica. Referències Enllaços externs «Casa de les Punxes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Castell de Fluvià

El Castell de Fluvià o Castell de Palau és una construcció del municipi de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció El castell de Fluvià era una domus o casa forta aloera coneguda com a «Casa de Palau», de Sant Cebrià o de Sant Corneli. Al segle xviii fou totalment transformada en una masia senyorial: del primitiu castell només en resta la capella dedicada a Sant Cebrià que és d'estil llombard, amb planta de creu llatina d'una sola nau i absis trevolat. L'any 1966 en fou recuperada una torre, que restava immersa en el calç de la façana. Història Està documentada l'any 1154, quan era habitada per la família Palau. Pertanyia a la jurisdicció del castell de Montclús; d'ella en depenia la quadra de Campins. Aquest fet provocà diverses discòrdies entre el vescomte Bernat III de Cabrera, senyor de Montclús, i Pere de Palau, les quals finiren en un document de concòrdia realitzat l'any 1345. El 1360 la casa passà a la seva filla Blanca, casada amb Ramon de Blanes. El 1373 adquirí el domini llur filla, casada amb Antoni de Torrelles. Aquesta família en tingué la propietat fins al 1425, que passà a Agnès de Torrelles, que estava casada amb Joan de Fluvià. Els Fluvià en seran propietaris fins a l'extinció del llinatge el 1837. Durant la Guerra dels Segadors, el 1r de febrer de 1640, les tropes castellanes van assassinar diverses persones en el castell, entre les quals hi havia Antoni de Fluvià-Torrelles, senyor del castell. Això fou recordat en la cançó popular dels Segadors: «Mataren un cavaller / a la porta de l'església / Don Anton de Fluvià / i els àngels li fan gran festa». Al segle xviii el castell fou transformat en una masia senyorial. L'any 1966 va ser restaurada i actualment funciona com a granja-escola i casa de turisme rural. Referències
Castell de la Vall

El castell de la Vall és un edifici de Llers (Alt Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció És al nord-est del nucli urbà de la vila de Llers, al veïnat de la Vall, al carrer de les Serres. L'actual edifici que ocupa el lloc del castell és un gran casalot dels segles XVII- XVIII, que no presenta ni conserva cap element de fortificació. És un edifici de planta rectangular format per diversos cossos adossats, amb les cobertes d'una i dues vessants i distribuïts en planta baixa i dos pisos. Presenta obertures rectangulars, les originals bastides amb carreus de pedra i la resta modificades amb maons. A la planta baixa destaca una gran volta rebaixada bastida en pedra, amb restes de l'encanyissat interior, que protegeix la prota d'accés, d'arc de mig punt. Damunt la clau hi ha un carreu gravat amb la data 1728. La construcció és bastida amb pedra sense treballar i fragments de maons, lligat amb morter de calç. Història L'edifici que ocupa actualment l'emplaçament de l'antic castell és un gran casalot dels segles xvii-xviii. De l'antic castell no en queden restes visibles. En foren propietaris els Gralla, Desplà, Montcada i el baró d'Esponellà. És anomenat també castell des Güell o castell de la Vall. Referències
Castell de Palmerola

El Castell de Palmerola és una construcció del municipi de les Llosses (Ripollès), declarada bé cultural d'interès nacional. Està situat a 1.095 m d'altitud, al cim d'un petit puig proper a la carretera que uneix Borredà i les Llosses. Història Inicialment es tractava d'una casa forta, esmentada ja el 1227, i el 1286, Bernat Guillem de la Portella en rebé la concessió del rei Alfons el Franc. El 1294, Bernat Guillem assegurà amb aquest castell part de l'esponsalici assignat a la seva muller Sibil·la de Pinós, filla de Galceran V de Pinós. Arran d'aquesta fermança, el castlà Arnau de Palmerola, absolt de l'homenatge, el prestà a Bernat Galceran de Pinós, germà de Sibil·la. Més tard, Pere el Cerimoniós va vendre a Sibil·la de Narbona (filla del vescomte Eimeric V), muller d'Andreu de Fenollet i de Saportella, «lo mer imperi y totas las jurisdiccions de las baronies de la Portella y de Llussà y dels castells de Palmerola, de Roset, etc.», i els representants de Berga en protestaren a les Corts. El 1439 s'esmentava la domus de Palmerola, situata in baronia de Portella, de la que era senyor Guillem Ramon de Palmerola, domiciliat al Lluçanès, com a hereu d'Arnau de Palmerola i Blanca, morts sense descendència. Aquest es titulava batlle del castell i del terme de Palmerola pel baró de la Portella, però domiciliat a Palmerola hi havia el seu fill, el donzell Joan de Palmerola, que el 1437 va reedificar quasi de nou el castell, que «ja de llarg temps, era derruït i deshabitat en tanta de manera que ningú volia ser receptor, ja que només hi podien habitar les ovelles». El 1465, Galceran VII de Pinós, senyor de la Portella, li concedí la castlania. El 1767, Carles III concedí el títol de marquès de Palmerola a Francesc Xavier Despujol i d'Alemany-Descatllar (1732-1809), baró de Montclar. El 1973, el castell va ser restaurat en un estil neomedieval, amb una gran torre emmerletada. Referències Vegeu també Castell de Montclar El Despujol Palau Palmerola Casa Vilalba Casa del Comte del Fonollar (Gignàs)
Ermita de Santa Maria del Catllar

L'ermita de Santa Maria del Catllar (o Nostra Senyora del Catllar) és una capella romànica d'una sola nau amb absis i volta de canó situada al municipi de Vilallonga de Ter (Ripollès), en un turó on hi hagué abans el castell del Catllar o «Castellario», del qual no se'n conserven restes, i que donà nom al llinatge Catllar o Descatllar. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Adossats als murs laterals hi ha dos bancs d'obra, que deuen correspondre a l'època en què es va fer el cor, al qual s'accedeix des d'una porta oberta a l'exterior del mur nord de la nau. L'absis queda tancat amb una reixa de forja molt treballada. Darrere aquesta reixa, i a la part nord de la nau, hi ha una porta que condueix a la sagristia. La façana és llisa, amb una porta d'arc de mig punt sobre la qual hi ha un ull de bou i al cim una espadanya que agafa tota l'amplada de la façana amb dos forats i una campana. A l'absis hi ha un retaule de poc valor artístic, d'estil barroc amb una Mare de Déu moderna. L'interior i l'exterior són arrebossats i pintats de blanc. Història El santuari es coneix des del segle xii, primer dedicat a Sant Pere i després a Santa Maria del Catllar. L'any 1121 hi ha documentada una definició de l'alou de Sant Pere del Catllar a favor del monestir de Sant Pere de Camprodon. L'any 1202, però, Guillem de Catllar donà a l'església de Santa Maria del Catllar un conjunt de relíquies portades de Terra Santa i l'any següent enfranquí l'ermità de tota servitud i lliurà a la capella (1203) i al seu sacerdot beneficiat un home cec anomenat Joan. Al segle xiv, en un nomenclàtor on es relacionen les esglésies de l'ardiaconat de Besalú, s'hi esmenta «capella Beate Marie castri de Castllario in parrochia Sancti Martini de Vilallonga» El castell del Catllar existia ja abans de 1070 i els seus senyors, que arribaren a dominar tot el terme de Vilallonga, llevat de Tregurà i que foren senyors de Rocabruna, del castell de Besora i altres dominis, van assegurar el patrimoni de la capella de Santa Maria, administrat pels seus sacerdots fins a l'any 1768. Des d'aquest any fins al 1866, la capella tingué una administrador seglar. En extingir-se el llinatge dels Catllar el 1789 podria ser que els nous propietaris emprenguessin la restauració del santuari amb les transformacions barroques que han perdurat fins ara. Actualment només s'oficia una vegada l'any. Referències Bibliografia Catalunya Romànica, vol. X El Ripollès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987, p. 476 - 477. ISBN 84-8519-493-4. Enllaços externs Nostra Senyora del Catllar a Catalunya Medieval
Església parroquial de Santa Maria de Palautordera

L'església parroquial de Santa Maria de Palautordera és un edifici religiós del municipi de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós de paredat i façana arrebossada. La portada com la major part de la fàbrica és del segle xvi. Té un arc apuntat, format per fascicles de columnetes i les arquivoltes corresponents. Té dos pinacles i pilastres. Damunt l'extradós hi ha decoració amb cards, i en la clau un floró que corona el pinacle. Damunt la portada hi ha un ull de bou. Sota la teulada hi ha una sèrie d'arcs trilobats, del 1939. Corona la façana una creu moderna. El campanar té tres cossos i l'absis és poligonal. El campanar té tres cossos, el primer és circular, com una torre militar, construït amb palets. El segon i el tercer són hexagonals, de carreus. En el tercer hi ha sis obertures d'arcs apuntats per a les campanes. El coronament és de merlets. El cos inferior prové del que era palau militar. Copia del retaule de Sant Pere Original any 1516 de Joan Gascó,reincorporat a l'Església Parroquial el 15 octubre 2016 Història Santa Maria de Palautordera és documentada des del 862, quan fou cedida amb la de Sant Esteve de Palautordera i la de Sant Esteve de la Costa al comte Sunyer I d'Empúries-Rosselló pel rei Carles el Calb, tal com les havia posseïdes el comte i marquès Humfrid entorn del 858. Anys més tard passà a pertànyer a Sant Cugat. Construïda entre els anys 1562 i 1588 és d'un gòtic tardà. En el 1936 van ser destruïdes algunes coses. Referències
Estació de la Magòria

L'Estació de la Magòria és un edifici situat a la Gran Via de les Corts Catalanes i el carrer del Moianès, al barri de la Bordeta de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment allotja un centre cívic. Història Deu el nom a la riera que passava per aquest indret, i fou inaugurada el 19 de desembre del 1912 com a estació terminal de la línia Barcelona-Martorell dels Ferrocarrils Catalans (actual línia Llobregat-Anoia dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya). El 1926, el servei de viatgers es traslladà a l'estació soterrada de la plaça d'Espanya, quedant-hi únicament el de mercaderies fins al seu tancament el 1974. Des d'aleshores, l'edifici va romandre en desús fins a la seva rehabilitació el 2006. Descripció Projectat per l'arquitecte Domènech i Estapà, és de planta rectangular amb un gir a l'extrem dret per tal de situar-hi l'andana i l'entrada i sortida de trens. Consta de dues plantes: la planta baixa amb els usos i espais característics d'una estació i la planta superior concebuda com a habitatge del cap d'estació, que podia accedir-hi a través d'unes escales a l'espai triangular de la cantonada. Finalment, el conjunt és coronat per una torre-rellotge que marca la verticalitat de l'edifici; element també diferenciador de l'edifici i element atractiu i decorat amb l'ús del maó. Hi ha també altres finestres i portes emmarcades amb maons com la finestra trigeminada sobre la porta principal de l'estació. També utilitza la decoració de ceràmica vidriada en forma de trencadís en l'entrada al restaurant per la torre, a la coberta de la torre-rellotge i ceràmica de color verd en diferents finestres per tal d'afegir un element de policromia. Galeria Referències Vegeu també Estació de Magòria - la Campana Bibliografia Fuentes Milà, Sergio. «L'estació de La Magòria. Un cas paradigmàtic de l'arquitectura industrial de Domènech i Estapà (1911-1912)». A: IX Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya, desembre 2013.
Gare de la Magòria

La gare de la Magòria est une ancienne gare ferroviaire de Barcelone de la ligne Llobregat - Anoia. Œuvre de l'architecte Josep Domènech i Estapà, l'édifice est protégé comme bien culturel d'intérêt local de la ville de Barcelone. Ses usages ferroviaires sont transférés aujourd'hui dans la gare souterraine de Magòria - la Campana. Histoire La gare de la Magòria est située dans le quartier de la Bordeta et a pris le nom du ruisseau qui achève son parcours à cet endroit. Bien que les chemins de fer catalans aient fonctionné pendant un certain temps, ils ne se sont installés dans cette gare qu'en 1912. Aujourd'hui, l'édifice n'est plus utilisé. La gare, désormais souterraine, est déplacée sous la Plaça d'Espanya, et a, de ce fait, perdu la fonction commerciale à laquelle elle était destinée. Patrimoine ferroviaire Située dans le district de Sants-Montjuic, le bâtiment de la gare est l'œuvre de l'architecte Josep Domènech i Estapà, construite entre 1911 et 1912. L'architecture est de style éclectique, avec quelques détails attachés au Modernisme. L'emploi de la brique comme élément structural et comme élément décoratif marqua beaucoup la dernière période de l'architecte comme on peut le voir ici. L'ensemble est couronné par une tour-horloge. Notes et références Notes (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Estació de la Magòria » (voir la liste des auteurs). Références Bibliographie (ca) Sergio Fuentes Milà, IX Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya (12, 13, 14 décembre 2013), Barcelone, 2013 (lire en ligne), « L'estació de La Magòria. Un cas paradigmàtic de l'arquitectura industrial de Domènech i Estapà (1911-1912) ». Voir aussi Articles connexes Magòria-La Campana (métro de Barcelone) (station de métro qui a remplacé la gare) Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne (ca) « L'Estació de la Magòria », Llocs d'interés, sur Ajuntament de Barcelona (ca) « Antiga Estació terminal dels FFCC del Nord-oest d'Espanya, coneguda per l'Estació de la Magòria », Portal d'informació urbanística BCN, sur Ajuntament de Barcelona Portail du chemin de fer Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’histoire de l’art Portail de Barcelone
Institut Jaume Callís

L'institut Jaume Callís és un institut d'educació secundària ubicat a Vic, a la comarca d'Osona. El setembre de 2008 es van iniciar unes obres d'ampliació i remodelació general. A partir d'aquest curs, el centre desenvolupa el Projecte Coopera, un projecte de voluntariat en col·laboració amb entitats de Vic. L'institut també ha participat en més d'un projecte internacional com el Comenius, pel qual ha estat premiat. El curs següent, el 2010-2011 l'institut va deixar d'oferir la modalitat de Batxillerat nocturn, després que gràcies a la pressió que es va fer des de tots els centres afectats aquesta opció s'oferís un curs més. Els últims anys, els estudiants de l'institut han dut a terme diverses accions en defensa de l'educació pública i en català: el maig de 2012 es van enllaçar per l'escola en català a les Illes Balears, sota una iniciativa de l'assemblea d'Osona de Maulets; el 12 d'octubre del mateix any, Dia de la Hispanitat, es va poder assistir a l'institut, també a proposta de l'assemblea local d'Arran; i el curs 2012-13 s'hi va crear un nucli del Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans, que, entre altres accions, va organitzar un referèndum sobre la LOMQE el 31 d'octubre de 2013 amb un resultat del 99,52% dels vots en contra. Referències Enllaços externs Institut Jaume Callís - Lloc web oficial
Institut La Pineda

L'Institut La Pineda, conegut també com Institut Badalona 1, és un centre d'educació secundària situat a la ciutat de Badalona (Barcelona). Fundat l'any 1915 com a Escola d'Arts i Oficis, que el 1978, davant l'augment de demanda d'estudis, es va dividir en dos centres. El 1983 es va inaugurar l'actual seu al carrer de la Batllòria. Història Nascut com un centre de formació professional, el centre remunta els seus orígens en l'antiga Escola d'Arts i Oficis de Badalona, situada a l'actual edifici del Conservatori de Música. Promogut per l'Ajuntament de Badalona, encapçalat per l'alcalde Josep Casas, el centre va començar a funcionar el 1915, uns anys en què van ser-ne directors personatges insignes com Pompeu Fabra i Pau Rodon. El 1927 la primera seu va ser reformada i durant la dictadura de Primo de Rivera, el centre va passar a ser l'Escola Elemental del Treball. Ja durant el franquisme, el 1957 va passar a anomenar-se Escola de Mestria Industrial i el 1970 va passar a ser Institut de Formació Professional Badalona 1. A finals de la dècada de 1970, la demanda de matrícules anava en alça i les instal·lacions havien quedat petites i obsoletes. El 1978 es va decidir dividir l'escola en dos: per una banda el «Badalona 1», avui La Pineda, i el «Badalona 2», que va donar lloc a l'Institut Pompeu Fabra. Després de negociacions i pressions de diverses associacions del barri de Sant Crist, es va decidir construir el nou edifici sobre dues hectàrees de terreny vora el torrent de la Batllòria. Les obres van començar el 1982 i l'edifici va inaugurar-se i obrir les portes el 1983. El centre va donar-se-li el nom de «La Pineda» perquè es troba al costat d'un pineda que havia estat propietat de la torre de Can Pi i Gibert, actualment desapareguda. Des d'ençà aleshores, el centre va oferir primer formació professional, especialitats d'electricitat, delineació i administració. Arran de la reforma de la llei educativa i la promulgació de la LOGSE a la dècada del 1990 es va convertir en un Institut d'Educació Secundària (IES) i van implantar-se els estudis d'Educació Secundària Obligatòria i de Batxillerat, sent un dels primers instituts a fer-ho el 1993 i 1995, respectivament. Amb els anys també s'ha diversificat l'oferta de graus de formació professional, tant de nivell mitjà com superior, convertint-se en un dels centres escolars més grans de Badalona i amb més oferta educativa. El 2015, el centre va commemorar el seu centenari, amb la presència de la consellera d'educació, Irene Rigau. Referències
L'Agustí (Tagamanent)

L'Agustí és una antiga masia situada en el serrat dels Arenals del pla de la Calma, municipi de Tagamanent (Vallès Oriental). Al final de la dècada del 1990 va ser restaurada com a Casa Museu l'Agustí, un museu etnològic que forma part del Parc Etnològic de Tagamanent en el Parc Natural del Montseny. Masia És una masia ramadera de grans proporcions. La major part de les dependències ramaderes són a l'interior i amb escassos annexos. Al costat esquerre hi ha una eixida de dos pisos amb grans arcades. L'edifici és de planta rectangular i consta de planta baixa, pis i golfes. La teulada és a doble vessant amb aiguavés als costats. Té finestres i porta quadrada amb llinda de pedra. Als baixos, al costat de la porta, hi ha una finestra espitllerada i una única obertura al primer nivell. Història La primera referència documental del topònim Agustini és del segle xii en un capbreu de la parròquia de Tagamanent pel comte de Barcelona. En el fogatge del 1497 i posteriors del segle xvi apareix el cognom Agustí, on destaca Bernat Agustí com a batlle reial de Tagamanent. La masia es va construir el segle xvii i l'estructura actual correspon a les reformes del segle xviii. En la llinda de la porta principal hi ha la inscripció «Ave Maria gratia plena Pere Agustí 1776». A la galeria hi ha la inscripció «Felis Agustini 1788» i a les llindes de les finestres de la pallissa s'hi llegeix «Dionís Rovira i Pera Agustí 1736». Va ser la casa pairal de la família Agustí fins al segle xix. Després de passar per diferents propietaris, va patir una davallada econòmica al segle xx i l'any 1943 consta com a abandonada i en runes. L'últim propietari la va vendre a la Diputació de Barcelona. Referències Enllaços externs Casa Museu l'Agustí Arxivat 2012-07-17 a Wayback Machine., la Calma - Parc Etnològic de Tagamanent.