NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Pere dels Pastors

Sant Pere dels Pastors és una ermita romànica al municipi de Guissona, a la comarca de la Segarra. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. Està situada a l'antic terme de Fluvià, Apareix documentada des del 1234 arran d'una donació. Ermita de petites dimensions, tot i que amb el pas del temps s'han afegit noves construccions que s'adossen a la façana del temple. Presenta una sola nau coberta amb volta de canó apuntada reforçada amb quatre arcs torals. No té absis diferenciat i la coberta és de dues aigües. Al mur de tramuntana s'obra un arc de mig punt que dona accés a una nau coberta amb volta de creueria, damunt de la qual s'aixeca el campanar. Al mur de migjorn s'obra una finestra rectangular que il·lumina la nau. La façana original ha quedat substituïda per una construcció quadrada coberta amb volta de creueria, que s'obre a la nau a través d'un arc de mig punt. Presenta una portada amb arc de mig punt adovellat en la qual hi ha inscrita la data 1725 i damunt d'aquesta dues obertures amb arc de mig punt que formen part de la torre del campanar. Emmarcant aquesta construcció hi ha dues porxades simètriques cobertes amb volta de creueria que allarguen la façana. Referències
Sant Ponç de Martimà

Sant Ponç de Martimà és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una sola nau i coberta amb volta de canó de perfil semicircular reforçada per dos arcs torals, un d'ells adossats al mur de ponent. L'absis semicircular s'obre a la nau a través d'un arc presbiteral. A la façana sud trobem la porta d'arc de mig punt i una finestra de doble esqueixada, del mateix tipus que la que hi ha a l'absis. A ponent hi ha una finestra cruciforme. Les façanes són llises, a l'absis però, trobem, més o menys malmeses, hi ha quatre lesenes que devien anar acompanyades d'un fris d'arcuacions sota el ràfec. L'interior és totalment arrebossat. L'aparell constructiu és format per carreuó escairat, sense polir, disposat en filades uniformes i regulars. Es tracta d'un edifici concebut dins els cànons de l'arquitectura llombarda pròpia del segle xi. Història El lloc de Martimà el trobem el trobem documentat en una donació d'un mas del terme del castell de Tarabau que l'any 1092 Ramon Guerau feu a l'església del Sant Sepulcre de la Seu d'Urgell. Segons aquest document, el mas, situat a l'indret de Santa Eulàlia, enfrontava a migdia amb Martimà. Quant a l'advocació de l'església, encara que Sant Ponç fos un personatge de l'època romana tardana, no es troba en el calendari visigòtic i la seva devoció no tingué una expansió com la d'altres Sants primitius; es troben algunes esglésies d'aquest titular a la Catalunya Vella. Potser la devoció a Sant Ponç procedia de la Gàl·lia, probablement a través de la Cerdanya. Era una capella particular del mas, no consta que fos sufragània de cap parròquia. Referències
Sant Ramon de Sobirana de Ferrans

Sant Ramon de Sobirana de Ferrans és una Església del municipi de Balsareny (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església amb planta de dues naus; una de principal, gran i de forma allargada, i l'altra al cantó nord, petita i gairebé quadrada. Ambdues estant encapçalades per un absis de dimensions concordants amb la grandària respectiva de les naus. Aquestes són cobertes amb una volta de canó lleugerament apuntada, i els absis amb volta de quart d'esfera. Dos arcs apuntats en degradació relacionen l'absis principal amb la nau. Al centre dels absis s'obren unes petites finestres de doble esqueixada i de mig punt. La porta d'accés es troba al mur de migdia; és formada per tres arcs de mig punt en degradació, obrats amb dovelles. La decoració del portal és senzilla, només presenta alguns elements esculpits: uns botons en l'arquivolta, uns motius geomètrics, i una figura antropomorfa. En època gòtica la nau principal s'engrandí pel cantó de ponent i posteriorment s'enlairà amb una torre quadrada. Història Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Balsareny, en el lloc conegut com la vall de Ferrans, documentat des del 967: Vall de Fernandos. L'església apareix el 1154 en les primeres llistes del bisbat de Vic, amb categoria de parròquia, però sense l'advocació. Als s. XIV, el 1311, apareix l'església de Sen Digmenge de Ferrans, i el 1398 la dedicació es llatinitza Sancti Domini de Ferrans. Ara bé, l'advocació més antiga no queda aclarida. Al segle xiv deixà de ser parròquia i passà a ser sufragània de la parroquial de Balsareny. El 1849 l'església juntament amb el mas Sobirana passà a ser propietat de la comunitat de Canonges de Santa Maria de Manresa. El 7 d'octubre de 1979, després de restaurada, fou restablert el culte. El 1959 passà a dependre del bisbat de Solsona, deixant el de Vic, del qual havia depès. Referències
Sant Salvador del mas Barrat

Sant Salvador del mas Barrat és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada al nord del terme municipal, damunt d'una plataforma rocosa que és la prolongació cap a ponent del Tossal de Mas Barrat, una mola encinglerada que s'aixeca més de cent metres sobre les gorges del Rialb. La masia de Mas Barrat és a prop de la capella i ambdues gaudeixen d'una situació espectacular a la carena del tossal. La carretera del Forat de Bulí hi passa a tocar. Al km. 9,2 es troba un bon espai per aparcar, al peu mateix del cingle sobre el qual hi ha la capella. L'antic camí que pujava per la solana a la capella i al mas està impracticable perquè els matolls, alzineres i garrics ho envaeixen tot. Es pot rodejar la proa rocosa pel nord (hi ha un sender) i, als pocs metres, cercar un petit grau a la dreta que, amb una petita grimpada, deixa a dalt de la plataforma. Descripció És un edifici d'una sola nau amb volta de canó, reforçada per arcs torals i amb un absis semicircular a llevant, precedit d'un arc presbiteral, de proporcions molt baixes. Té una absidiola de secció semicircular, que es manifesta també a l'exterior. Trobem altres esglésies d'aquest tipus, construïdes, però, en el segle xi segons les formes llombardes. Aquesta presenta formes constructives de la fi del segle xii. La porta, d'arc apuntat, és a la façana sud. Trobem dues finestres d'una sola esqueixada, una de doble i una altra pseudo-cruciforme. Les façanes són llises i mancades d'ornamentació llevat d'una motllura bisellada en el ràfec de l'absis. El mur de ponent és coronat per un campanar d'espadanya d'un sol ull. L'interior és arrebossat i també bona part de les façanes. El parament, molt matusser, és fet de carreus mal tallats, a penes devastades. Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 9,2
Sant Sebastià de Cerdanyès

Sant Sebastià de Cerdanyès és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església es troba a l'extrem nord del terme municipal. S'alça al cap del serrat de la Capella enfront, al sud, de la masia del Cerdanyès, l'última del sector més septentrional de la Baronia de Rialb. La masia manté encara en plena activitat una gran extensió de camps de conreu, alguns d'ells dedicats al modern cultiu de la tòfona negra mitjançant la plantació d'alzines inoculades amb el fong. Té l'accés per la carretera del Forat de Bulí. Al km. 11 es troba el trencall que puja al Cerdanyès. No està senyalitzat i té el pas barrat amb una cadena. Cal pujar a peu seguint la pista fins a arribar enfront de la masia, a un quilòmetre de distància. Deixant la masia a l'esquena, es pren direcció sud i pel costat d'una bassa, s'encara un tros (el tros de la Collada) fins a la seva part superior on es troba una pista en desús que puja pel vessant de ponent del serrat. En poca estona s'arriba a la capella. Descripció És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó (només se'n conserva la meitat de llevant), de perfil semicircular que arrenca d'uns arcs formers, de dimensions molt desiguals. La porta, en molt mal estat, devia ser de mig punt. A llevant, l'absis semicircular s'obre directament a la nau i és precedit per un tram on la nau s'eixampla. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada, del mateix tipus que hi ha a la façana sud, però de proporcions molt diferents, la qual cosa evidencia la complexitat de les fases constructives de l'edifici. Trobem una gran varietat d'aparells constructius: els murs perimetrals són de reble irregular, terç inferior que és de pedra seca, al mur nord hi ha algunes filades d'aparell d'espiga... La primera fase de l'església es podria datar de finals del segle x i inicis del segle xi, lluny dels plantejaments llombards. Història No hi ha dades documentals sobre aquesta església que durant l'edat mitjana pertanyia al terme parroquial de Sant Martí de Tarabau, ara de Terrassola o del Puig. La grandària relativa que tenia aquest temple és una mostra més de la vitalitat religiosa i de la plenitud demogràfica d'aquest sector durant els segles medievals. La importància del lloc queda demostrada pel fet que l'amo de la casa principal de Cerdanyès solia ser el batlle de Sant Martí, i que a l'església de Sant Sebastià de Cerdanyès hi residí una capellà durant un cert temps. Aquesta església podia haver estat la principal del veïnat de Cerdanyès, tenint en compte les seves dimensions i el fet que és situada molt a prop de mas de Cerdanyès que dona nom a la contrada. Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 11
Sant Serni de Bellfort

Sant Serni de Bellfort és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una nau amb porta romànica tapiada a migjorn per un contrafort dels dos que reforcen el mur lateral. L'absis disposa de cinc arcuacions amb quatre lesenes té tres finestres romàniques de doble esqueixada. El mur de ponent es va reformar amb una porta de mig punt amb grans dovelles sobre una imposta. Un senzill badiu rodó il·lumina el cor, al damunt una espadanya barroca té dues obertures sense campanes, rematada per una posterior creu de ferro. La coberta de lloses de pedra va ésser aixecada amb teula àrab sobre l'absis. Història El segle xi es consuma la construcció de les esglésies romàniques de la Baronia de Rialb. El lloc era propietat de la casa hospitalera de Sant Salvador d'Isot, unida des del 1231 a les comandes de Berga i de Costoja i més tard a les comandes de Susterris del Pallars Jussà. Va pertànyer a l'orde hospitaler fins a la desamortització. Referències
Sant Vicenç d'Aladernet

Sant Vicenç d'Aladernet és una Església del municipi de Balsareny (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció En el conjunt arquitectònic de Sant Vicenç d'Aladernet cal distingir clarament dues construccions: una església preromànica i una petita capella romànica. El temple preromànic estava constituït per una nau rectangular rematada a l'est per un absis quadrat. No queda cap vestigi de la porta, ni de la finestra que devia trobar-se a l'absis. Originàriament es creu que la coberta de la nau consistiria en unes encavallades de fusta, probablement substituïdes per una volta de canó pels voltants del 1039. L'aparell és força matusser i no està disposat en filades. La petita església romànica, per altra part, està encabida dins una torre de planta quadrada; resta sense coberta i a llevant presenta un absis amb una finestra de doble esqueixada i adovellada. La porta es troba al cantó de ponent. Història Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Balsareny, al lloc d'Aladernet. Aquest lloc i l'església apareixen citats el 1035 quan Ramon Guifré de Balsareny, germà del senyor del castell de Balsareny, deixà uns béns situats in Aladernedd, a Sant Vicenç, i el 1038 la muller del senyor de Balsareny, Ingilberga, feu una donació a Sant Vicenç d'Aladerned per a l'obra i consagració. Aquestes obres consistien en la substitució de la coberta de la nau, que era de fusta, per una volta de pedra. Per fer això, es van haver d'adossar arcades a la part interior dels murs de la nau, que eren prims i no haguessin aguantat el pes. El mateix es va fer al presbiteri on la volta es devia haver ensorrat. El seu estat actual de conservació és de total ruïna. Referències
Sant Vicenç de les Cases de Rialb

Sant Vicenç de les Cases de Rialb és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella a dalt d'un turonet, propera a Cal Tomàs. És modificada. Té un absis amb volta, ampliat amb una nau coberta amb fustes i teula, amb espitlleres a migdia i porta dovellada a ponent. L'absis té una finestra romànica de doble esqueixada, amb arc triomfal. S'observen restes de carreus de tosca en el cos ampliat. El 1635 és la data a la clau de la dovella de la porta nova, amb la inscripció "JHS". Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 4,7 Pista a les Cases de la Serra
Cal Sant (Sant Llorenç de Morunys)

Cal Sant és una casa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Sant Llorenç de Morunys (Solsonès). Descripció Antiga masia formada per dos cossos de planta rectangular, coberts a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana, orientada a ponent, amb finestrals d'arc de mig punt al cantó de migdia i a l'últim pis (les golfes o perxe). La masia té una àmplia era, tancada per un portal. Tot el conjunt ha sigut restaurat recentment. Té una capella adossada a la masia. L'entrada, amb una porta de llinda de pedra massissa, és sostinguda per dos pilars i s'obre sota un arc de pedra rebaixat, cobert amb una teulada a doble vessant i sostingut per un pilar. Construïda al segle xviii. La capella està sota l'advocació de la Mare de Déu de la Mercè. Notícies històriques Cal Sant era al segle xv (1483), una de les moltes torres de guaita o masies fortificades separades de la vila i que flanquejaven els camins que des de La Seu, Berga o Solsona, arribaven a Sant Llorenç. Coneguda originàriament com La Torre de Colomers, fou capbrevada al segle xvii per Joan Llobet, pagès (com a torre i corral) i al segle xviii per Josep Llobet com a torre i corral. Durant aquest segle xviii, l'antiga Torre de Colomers quedà ja afegida a la muralla i perdé totalment el seu aspecte de fortalesa militar. Referències Vegeu també Llista de monuments del Solsonès
Santa Anna de la Fabregada

Santa Anna de la Fabregada és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una sola nau, molt estreta, coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals que arrenquen de pilastres de secció rectangular de poc relleu. L'absis és semicircular i està precedit per un tram presbiteral, i conserva l'altar original format per una llosa de pedra recolzada en suport monolític. A l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada, a la façana sud n'hi ha dues més, una d'elles paredada. La finestra de ponent és cruciforme. La porta es troba al mur sud i és resolta amb arc de mig punt. Les façanes no presenten cap tipus d'ornamentació. L'interior és emblanquinat. L'aparell és format per carreuons irregulars i la seva tipologia, malgrat la manca d'ornamentació, ens indiquen que es tracta d'un edifici del segle xi. Història El lloc de la Fabregada es pot identificar amb la possessió que Ramon Guerau donà l'església del Sant Sepulcre de la Seu d'Urgell el 1902. En aquella ocasió Ramon Guerau cedí un mas que es trobava dins del castell de Tarabau, a l'indret anomenat Santa Eulàlia, segurament amb referència a la primitiva advocació de la capella actual de Santa Anna. Si aquest fos el cas, aquesta seria la primera notícia històrica sobre l'església de la Mare de Déu de Fabregada. El document estableix com a afrontacions del mas els següents termes: a llevant Ramoneda, a migdia Martimà, a ponent la serra de Benavent i al nord el castell de Gavarra. La masia de la Fabregada, mencionada també en el consell general del Rialb el 1699, ha estat habitada fins fa poc temps. Referències
Santa Eulàlia de Pomanyons

Santa Eulàlia de Pomanyons és una capella de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació És al sector central-sud del terme municipal, damunt d'un planell anomenat "«Àrea del dolmen de Sòls de Riu», al marge dret del Rialb, que en l'indret s'ha convertit en una llengua del pantà amb el mateix nom. S'alça al sud del llarg viaducte que creua per damunt la cua del pantà. Prop seu hi ha el dolmen de Sòls de Riu. Ambdós monuments varen ser traslladats a aquest indret quan es va construir el pantà per a evitar que quedessin anegats sota les aigües. Santa Eulàlia pertanyia a la propera masia de Pomanyons. S'hi accedeix des de la carretera asfaltada que uneix la C-1412b (de Ponts a Tremp) (km. 12,7) amb Peramola a l'Alt Urgell. Als 2,2 km.(41° 59′ 04″ N, 1° 12′ 00″ E) es pren el camí perimetral de la dreta (senyalitzat), i als 200 metres es troba l'indicador de «Àrea del Dolmen» cap a l'esquerra. Descripció És una capella d'una nau, orientada a llevant. Té la coberta aixecada a la part de l'absis, cobrint tota la nau a dos vessants. S'observen restes de l'arrencada de l'arc de la porta romànica de migjorn, modificada per una porta de magatzem. Finestra en forma de creu, igual que Santa Maria de Palau de Rialb, a la façana de ponent. Forats de les bastides de l'època de la construcció. Referències
Santa Margarida de Sagàs

Santa Margarida de Sagàs és una capella del municipi de Sagàs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La petita capella preromànica de Santa Margarida, documentada des del 988, està situada dalt d'un tossal, enmig del bosc, a un quilòmetre vers el nord del poble de Sagàs. És un edifici de nau única, de planta rectangular, més aviat trapezial, sense absis, bastida amb carreus tallats toscament i disposats irregularment. Les cantonades apareixen reforçades amb blocs de més grans dimensions. Les parets de l'església són primes i això fa pensar que devien suportar una coberta de fusta, que posteriorment fou substituïda per una volta de canó apuntada, raó per la qual s'engruixiren els murs, excepte el de ponent. En aquest mur s'obre precisament el portal d'accés, d'època posterior a la construcció de l'església, i que és format per grans dovelles. L'interior és il·luminat per una finestra espitllera, oberta al mur de llevant, i conserva un altar molt primitiu. L'edifici ben conservat, ha sofert petites modificacions visibles en el parament de la nau. Referències
Santa Maria de Balsareny

Santa Maria de Balsareny és l'Església parroquial del poble de Balsareny (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El temple originari era un edifici d'època romànica tardana (finals del segle xiii), encara que seguia la línia de construcció romànica. Als segles XVI-XVII el temple fou gairebé reedificat de nou, per la qual cosa en quedà ben poc de l'antiga construcció. Avui només en resta algun fragment de mur de la nau principal i la part central de la façana fins a la cornisa; a sobre d'aquest cos s'alça el campanar modern. La porta és de mig punt, adovellada. Sobre l'ull de bou es pot observar una finestra ara tapiada que és de l'obra original. L'aparell de la part romànica és obrat amb carreus petits, disposats en filades i ben diferenciats dels de la part moderna; aquests són molt més grans. A aquest cos central se n'hi afegiren dos de laterals. Situada a l'antiga capella baptismal i d'estil Academicista de 1947 trobem la figura d'un Crist jacent feta per Josep Cañas i Cañas amb talla de fusta. Història El lloc de Balsareny és documentat des del 951 i l'església el 1009, quan Guifred de Balsareny i la seva esposa Ingilberga compraren unes cases prop de l'església. El 1032 l'església ja tenia categoria de parròquia. A partir del 1295 es documenten diverses donacions per a l'obra de l'església. L'església es trobava dins l'antic terme del castell de Balsareny. Joan de Quer era el seu rector l'any 1434. En els segles XVI-XVII s'hi feren reformes importants que no deixen veure l'obra original. L'any 1957, l'església, que fins aleshores estava lligada al Bisbat de Vic, passà a dependre del Bisbat de Solsona. Referències
Santa Maria de Besalú

Santa Maria de Besalú és una església en del municipi de Besalú (la Garrotxa). És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció De tot el conjunt de Santa Maria de Besalú només queda part de la capçalera de l'església. Era un temple de tres naus, dividides per pilars de base quadrangular amb columnes adossades (4 pilars per banda), amb creuer i tres absis, el central molt més profund que els laterals. El sector que precedeix l'absis central és cobert amb volta de canó com també ho és el braç que resta del creuer, en sentit perpendicular a la nau. Exteriorment, els absis són decorats amb arcuacions cegues sobre lesenes –que aquí esdevenen semicolumnes– alternant amb mènsules a l'absis central. Aquest tractament dels absis, unit a l'aparell dels murs -grans blocs regulars de pedra picada-, la perfecció dels dovellats, de les cornises i de les columnes, i el cisellat dels capitells i les impostes, situen aquesta obra cap a finals del segle xii. Història L'església de Santa Maria de Besalú, situada dins del recinte de l'antic castell comtal, és esmentada per primera vegada l'any 1055, en què fou consagrada com a església del castell, en temps del comte Guillem II. Cap al 1171, desaparegut ja el comtat de Besalú (1111), esdevingué l'església de la canònica agustiniana, instal·lada al recinte del castell, dependent del monestir de Sant Ruf d'Avinyó. Aquesta canònica fou el resultat de la reforma, iniciada pel comte Bernat II cap al 1075, de l'antiga canònica aquisgranesa establerta l'any 977 al temple de Sant Genís i Sant Miquel, que va ser la seu de l'efímer bisbat de Besalú, obra del comte Bernat Tallaferro, entre 1017 i 1020, i potser posteriorment al de Santa Maria de Bell-lloc o de Capellada o Vella, fora del recinte murat del castell, ambdós temples desapareguts actualment. El 1592 la canònica agustiniana s'extingí i esdevingué simple col·legiata que perdurà fins al segle xix, època en què part de les voltes ja eren enrunades. Posteriorment, amb la desamortització dels béns de l'església, les restes de la canònica passaren a mans privades. L'any 1919 l'arquitecte Enric Sagnier va remodelar l'edifici del segle XIV anomenat el Conventet, proper al monestir de Pedralbes de Barcelona, incorporant-hi elements provinents de Santa Maria. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Besalú». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.