Torre Lledó

La torre Lledó o Boada (mal anomenada Vidal-Quadras) és un edifici situat a l'avinguda de Vallvidrera, 9-19 i el passeig de Santa Eulàlia, 18-22 de Sarrià (Barcelona), catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria) C. Actualment, allotja l'Escola Dolors Monserdà-Santapau. Història Al segle xvii, la finca era propietat de Llorenç de Lledó i Font, que en el seu testament del 1668 va establir un fideïcomís. Fou succeït pel seu fill Llorenç de Lledó i Sayol, i aquest pel seu fill Carles de Lledó i de Lana, que es va casar amb Marianna de Duran, amb qui va tenir Marianna de Lledó i de Duran. Després de la seva mort, Josepa González de Mesa i Salvador va entaular un litigi per l'herència, que es va resoldre el 1773 mitjançant una concòrdia, per la qual aquesta es va quedar amb tots els béns a canvi d'indemnitzar mare i filla amb 15.000 lliures. Fou succeïda per la seva neboda Josepa Rodríguez i González de Mesa, casada amb Antoni de Borràs i de Pedrolo, tinent de dragons agregat i regidor perpetu de Barcelona. Josepa Rodríguez va morir el 1832, i com que el primogènit Josep Sever havia mort, la va succeir el seu segon fill Joaquim Maria de Borràs i Rodríguez (1794-1855), que també va seguir la carrera militar i el 1840 es va casar amb Clotilde Sixto i Llorente (1809-1876), amb qui tingué una filla, Palmira de Borràs i Sixto. El 1853, Borràs va fer donació al municipi de Sarrià d'una vinya de la seva propietat per a l'obertura del passeig de la Princesa (actualment de Santa Eulàlia). Va morir el 8 d'abril del 1855, i el 1857, Clotilde Sixto va presentar un projecte d'urbanització de la part baixa de la finca, amb la creació de la plaça de Borràs i els carrers del voltant. Palmira de Borràs va morir el 20 d'octubre del 1871, i fou succeïda per la seva mare. El 1904, Nicolau Boada i Labrós va presentar un projecte de reconstrucció de la torre, obra de l'arquitecte Miquel Madorell i Rius. El 1920, la seva vídua Eugènia Ribas va demanar permís per a legalitzar-hi un motor elèctric que movia una bomba, segons el projecte de l'enginyer Salvador Mir. Amb l'esclat de la Guerra Civil, la finca va ser confiscada per la Generalitat republicana, i el 1937, el Sindicat d'Arquitectes de Catalunya la va reformar per a transformar-la en una escola de 280 places, amb el nom de Grup La Pineda. El 1939, un cop acabat el conflicte, l'Ajuntament de Barcelona va llogar la torre per a establir-hi una escola de nens i un parvulari amb el nom de Baltasar Gracián. El 1943, a instancies del director, es va construir un pavelló de lavabos al pati, i l'estiu del 1944, la torre va funcionar com a alberg del Servei Espanyol del Magisteri per a cursos obligatoris de formació professional i ideologia falangista. Cap al 1970, l'edifici de l'escola de nenes Dolors Monserdà, obra de Josep Goday i situat al carrer de Salvador Mundi, va ser enderrocat per a la perllongació de la Via Augusta, i el 1971, l'escola va ser fusionada amb la Baltasar Gracián. El 1984, després de moltes queixes i petites reparacions al vell edifici, que tenia moltes deficiències, especialment la manca de calefacció a l'hivern, la Generalitat va decidir la construcció d'un nou aulari de primària, projectat per l'arquitecte Antoni de Moragas i Spa i inaugurat el curs 1987-1988, deixant el parvulari i el menjador a la torre. Aleshores, l'escola Santapau es va traslladar al nou edifici, fusionant-se amb la Dolors Monserdà. La manca d'espai a la torre va obligar a la construcció d'un annex per a ubicar-hi el menjador, inaugurat el curs 1993-1994. Finalment, el 2002 es va inaugurar al recinte la llar d'infants Oreneta en substitució de l'antic pavelló de lavabos reformat com a gimnàs, reubicat als baixos del nou edifici. Descripció És un edifici aïllat de planta baixa i dos pisos, en forma d'«L» i envoltat de jardins. A nivell dels forjats hi unes cornises que recorren tot el perímetre. Hi destaquen la torre circular en un dels extrems amb coberta en forma d'agulla, una altra emmerlatada en un altre extrem, així com el frontó dentat a la unió dels dos braços de l'«L» i la marquesina de ferro i vidre a la façana posterior. Notes Referències Enllaços externs «Torre Vidal Quadras». Barcelona Modernista y Singular. Bibliografia Palomar López, José Miguel. Torre Vidal Quadras: història i arquitectura. Universitat Politècnica de Catalunya. Escola Politècnica Superior d'Edificació de Barcelona (treball final de grau), 2015. Portavella i Isidoro, Jesús. Ajuntament de Barcelona. Districte de Sarrià-Sant Gervasi. Arxiu Administratiu. Els carrers de Barcelona: Sarrià, 2008. ISBN 84-9850-139-1.