NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Santa Creu de l'Alzina

La Santa Creu de l'Alzina és una església del poble d'Alzina, del terme de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà. Tot i que antigament tingué la categoria de parròquia, és sufragània de Sant Miquel de Moror, encara que el 1904 fou novament declarada parròquia, categoria que perdé ben aviat. Es tracta d'una església romànica bastant modificada amb el pas dels anys. De fet, la part romànica conservada és a l'altra banda del cementiri, respecte de l'església actual. Bibliografia BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Creu de l'Alzina", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies; 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Sant Esteve de la Sarga". Dins El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de la Santa Cruz (La Alzina)

La Santa Cruz de la Alzina es una iglesia del pueblo de La Alzina, del término de San Esteban de la Sarga, en el Pallars Jussá de la provincia de Lérida. Aunque antiguamente tuvo la categoría de parroquia, es sufragánea de San Miguel de Moror, aunque en 1904 fue nuevamente declarada parroquia, categoría que perdió pronto. Se trata de una iglesia románica bastante modificada con el paso de los años. De hecho, la parte románica conservada es al otro lado del cementerio, respecto de la iglesia actual. Bibliografía Casas i Loscos,Maria Lluïsa (1993). Santa Creu de l'Alzina: Pallars (en catalán). Barcelona, Enciclopèdia Catalana (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Burón, Vicenç (1994). Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia (en catalán). Tremp: Garsineu Edicions (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X. Gavín, Josep M. (1981). «Inventari d'esglésies; 8». Pallars Jussà (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín. ISBN 84-85180-25-9. PAGÈS, M. "Sant Esteve de la Sarga". Dins El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 (en catalán) Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Santa Cruz. Institut Cartogràfic de Catalunya
Illa de la Pedrosa

L'Illa de la Pedrosa és un illot proper a la costa del Massís del Montgrí a l'est i protegint la Cala Pedrosa entre el Cap Castell, al nord, i el Cap d'Oltrera, al sud; dins del municipi de Torroella de Montgrí al Baix Empordà. És una penya afusada en sentit nord-oest/sud-est amb una superfície de 461,08 m² amb una elevació màxima de 31,4 msnm que acaben en espadats en el vessant oest, mentre que el vessant est davalla amb un relativament suau pendent fins a la mar. Referències
Isla de la Pedrosa (Gerona)

La isla de la Pedrosa es un islote cercano a la costa del macizo del Montgrí al este y protegiendo la cala Pedrosa entre el cabo Castillo, al norte, y el cabo de Oltrera, al sur; dentro del municipio de Torroella de Montgrí en el Bajo Ampurdán, Gerona, España. Es una peña ahusada en sentido noroeste / sudeste con una superficie de 461,08 m² con una elevación máxima de 31,4 m s. n. m. que terminan en acantilados en la vertiente oeste, mientras que la vertiente este baja con un relativamente suave pendiente hasta el mar.
Jardins de Joan Brossa

Els Jardins de Joan Brossa estan situats a la muntanya de Montjuïc de Barcelona, a la part inferior de l'espai on anteriorment hi havia el parc d'atraccions, inaugurat el 1966 i tancat el 1998. Història i descripció Els jardins van ser inaugurats el 2003 i porten el nom del poeta Joan Brossa i Cuervo. Ocupen un espai de 5,2 hectàrees de bosc mediterrani, de les quals 3,8 són de zona verda. Estan interconnectats amb els Jardins de Mossèn Cinto Verdaguer i de l'antic camp de Tir al Vol. El jardí manté el caràcter lúdic i infantil que va aportar anteriorment el parc d'atraccions, i disposa de tres zones reservades a jocs, així com instruments destinats a l'experimentació sonora per part dels infants, com una mena de coixins per anar saltant i crear diferents sons, i una esplanada amb instruments rudimentaris. Conserva la majoria dels pins i palmeres que es van plantar quan es va fer el parc d'atraccions. El traçat dels camins potencia l'aspecte natural i assilvestrat, a mig camí entre un parc forestal i un jardí de ciutat. A la part més baixa hi ha una gran tirolina. El jardí també conserva construccions emblemàtiques com el quiosc de la Damm, actualment anomenat Esferic BCN, que manté l'ús com a bar-restaurant que ja tenia en l'antic parc d'atraccions, així com l'Edifici Para-Sol, un hexàgon de formigó de valor tècnic i estètic. Escultures El jardí conserva quatre escultures de bronze que hi havia al parc, dedicades a la ballarina Carmen Amaya, al pallasso Charlie Rivel, el director i actor Charles Chaplin i a l'esportista Joaquim Blume. Les de Rivel i Chaplin s'han canviat de lloc respecte a la seva ubicació original. També hi ha instal·lada d'una peça anomenada A-Z amb figures antropomòrfiques de Joan Brossa, com a homenatge a la seva obra. Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona
Casa Pau Turull

La casa Pau Turull és un edifici situat al carrer de Ferran, 34 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història El 1878, l'industrial sabadellenc Pau Turull i Comadran va adquirir a la Societat General Catalana de Crèdit, promotora del veí passatge del Crèdit, un solar procedent de l'antic convent de la Mare de Déu de l'Ensenyança, i va encarregar-ne el projecte al mestre d'obres Joan Caballé i Fàbregas, autor també de la casa Ferran Coll de la ronda de la Universitat (on es troba la botiga de Paviments Escofet) i de la d'Agustí Rodés, a la cantonada dels carrers d'Aribau i de la Diputació. L'obra fou contractada amb el també mestre d'obres Pere Bassegoda i Mateu (1817-1908) per 218.000 pessetes. Actualment, l'edifici és propietat de la immobiliària Núñez i Navarro, que el 2022 va iniciar les obres per a transformar-lo en hotel. Descripció Edifici d'habitatges format per soterrani, planta baixa, entresol i quatre pisos, amb una cinquena i sisena plantes enretirades de la façana. Destaca per la composició unitària de planta baixa i entresol, amb grans obertures amb bigues i pilars metàl·lics, amb baranes i reixes també de fosa; i pel portal principal, al centre de la façana, de dues plantes d'alçada, amb arc de mig punt i emmarcat per motllures de pedra i permòdols amb motius ornamentals. Cal destacar també la porta principal, feta de fusta i vidre amb enreixat artístic. La composició de la façana s'organitza amb un eix de simetria vertical central, que coincideix amb la posició de l'escala de veïns, amb obertures verticals superposades; són balcons amb llinda plana i llosa de pedra sobre cartel·les, amb volada que es redueix gradualment a les plantes superiors, tots amb barana de ferro i seguits a la planta primera. Al mateix temps, presenta elements que reforcen la composició horitzontal, com poden ser la cornisa i el fris i la imposta amb fris ornamentat a cada planta. El parament és d'estucat llis i amb especejament horitzontal a l'eix central i als extrems. Referències Vegeu també Museu d'Art de Sabadell
La Musara

La Mussara​ (La Mussara en catalán) es un despoblado perteneciente al término municipal de Vilaplana, en la comarca catalana del Bajo Campo (provincia de Tarragona). Está sin habitar desde 1959.​ Historia Aparece citado por primera vez en una carta de población de 1173 en la que el rey Alfonso I (1073-1134) La Mussara formó parte del condado de Prades desde su fundación. Según Albert Manent, el proceso de despoblación fue debido a​ la escasez de agua, la baja calidad de la tierra y la falta de elementos de modernidad. Josep Iglésies , en Les ciutats del món, se preguntaba qué mantenía a los vecinos en un lugar tan poco amable.​ El proceso de despoblación de La Mussara​ culminó en la primera mitad del siglo XX. Geografía física Pueden verse ocho edificios en ruinas. El único que está conservado es la antigua iglesia de San Salvador con un campanario de 1859 y en el que aún se evidencian rastros del primitivo edificio gótico sobre el que se construyó este templo. En su interior se encontraba una imagen del siglo XIV de la Virgen del Patrocinio que se conserva en el Museo de Reus. A los habitantes de este pueblo se les conocía como ranas ya que, al llover, se formaba un pequeño embalse natural que servía para dar de beber a los animales. También tiene su origen en este pueblo una frase en catalán, baixar de la Mussara (bajar de La Mussara), cuyo significado es el de ignorar aquello que todo el mundo sabe y que tendría su equivalente en español en la frase estar en la higuera. Geografía humana Demografía Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre La Musara.
La Mussara

La Mussara is een spookdorp in de gemeente Baix Camp in de Spaanse regio Catalonië. Het dorp, gelegen hoog in het Pradesgebergte, dat tot 1959 werd bewoond, bevat slechts nog ruïnes. Geschiedenis Het dorp bestond sinds ongeveer 1194. De overblijfselen van de kerk van Sant Salvador, daterend uit de twaalfde eeuw met een klokkentoren uit 1859, staan er nog. Het dorp werd in 1959 verlaten, nadat een druifluizeninvasie de lokale wijngaarden, waarvan de bevolking voor het levensonderhoud afhankelijk was, had verwoest. Bij decreet van 10 januari 1961 werd La Mussara toegevoegd aan de gemeente Vilaplana. Spookverhalen Het dorp is bekend van spookverhalen en legendes. Zo zijn er in de loop der jaren diverse paranormale voorvallen, zoals Ufo-waarnemingen, ontmoetingen met buitenaardse wezens en tijdverstoringen, in het gebied gemeld. Ook zou er soms plotseling een mysterieuze dichte mist over het dorp vallen. Verder zijn er berichten dat er mensen vermist zijn geraakt. Over een steen in het dorp, genaamd La Piedra del 6 (de steen van 6), bestaat het verhaal dat men door er overheen te springen naar een andere dimensie wordt getransporteerd. Demografische ontwikkeling
Ла Мусара

Ла Мусара (ісп. La Musara, «кат. La Mussara») — старовинне поселення в муніципалітеті Білаплана, у каталонській комарці Баш Камп, що в провінції Тарраґона. З 1959 року є покинутим, тобто без жителів. Історія Документи 1173 року стверджують, що в ті часи тут вже жили люди. Церква селища Мусара згадується в папській буллі Целестином III у 1194 році. Місцевий храм вважався приходом, поки в 1534 році він не перейшов під юрисдикцію Віллап'яни. Ла Мусара було частиною графства де Прадес від часу його заснування. Нині в селищі є вісім зруйнованих будівель. Єдина ціла будівля в Ла Мусарі — стара церква Сан-Сальвадор з дзвіницею, побудованою 1859 року в готичному стилі. Всередині церкви збереглось зображення Virgen del Patrocinio чотирнадцятого століття, задля збереження цього зображення його було перенесено до музею міста Реус. Жителів селища іноді називали жабами через те, що під час дощу вода збиралась у природному резервуарі, з якого всі пили воду, а також використовували її для напування тварин, яких тримали в цих місцях. Примітки
Plaça de Bacardí

La plaça de Bacardí es troba al barri d'Horta de Barcelona, el conjunt de la qual està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Està situat entre els dos carrers transversals de Santa Amàlia i de Sant Alexandre, i sobre l'eix del carrer perpendicular del Duero (abans de Sant Baltasar), que enllaça directament amb el carrer d'Horta (antic Major). Història i descripció La plaça es va crear amb el Pla Parcial de 1870, en una part dels terrenys de Can Bacardí, cedits per Alexandre de Bacardí i de Janer (1815-1905), germà de Baltasar de Bacardí i de Janer (1814-1888), i casat amb la seva cosina Amàlia de Casanovas i de Bacardí (1820-1865), que donarien nom als carrers que l'envolten. L'edificació al voltant de la plaça consisteix en les cases originàries de planta baixa i pis i pati posterior, amb l'arrebossat de façana pintat amb colors ocre o pastel, alternades amb cases de renda de 3 o 4 plantes i noves edificacions d'obra vista amb grans obertures. El gener de 1991 es va aprovar el Pla Especial de Protecció del conjunt urbà de la plaça Bacardí, que regula la construcció i reformes en els edificis de la plaça per tal de mantenir l'interès històric o tradicional. Referències Bibliografia Martín, Carme «La família Bacardí». EL POU, publicació del Grup d'Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 9, 2019, p. 34-38.
Grup d'habitatges cooperatius Josep Civit

El Grup d'habitatges cooperatius Josep Civit, o simplement Grup Civit, és un bloc de pisos situat als carrers de Castella, Marroc i Bilbao i l'avinguda Diagonal del barri de Provençals del Poblenou de Barcelona, prop de Can Ricart i el parc del Centre del Poblenou. Història i descripció Va ser promogut cap al 1961 per la cooperativa Pau i Justícia i anomenat en honor d'un dels seus presidents, Josep Civit. Els associats van haver de pagar una entrada que voltava a l'entorn de 17.000 pessetes, una quota mensual de 300 durant els primers 20 anys, i 117 durant els 30 anys següents. Amb un total de 315 habitatges i 12 escales, té planta baixa i set (cossos laterals) o vuit pisos (cossos centrals), i ocupa aproximadament la meitat d'una illa del Pla Cerdà. A més de l'aplacat de lloselles als baixos, hi destaca l'ús del maó vist a les plantes intermèdies de les façanes exteriors per a ressaltar-ne els diferents cossos. Al pati d'illa hi ha una pista poliesportiva a l'aire lliure, on s'han celebrat tornejos esportius escolars, balls de sardanes i altres activitats organitzades per l'Agrupació Recreativa Grup Civit. El 1978, els veïns van crear un espai d'esbarjo (anomenat Vilarasau per la família propietària dels terrenys) al costat del grup, arrasat el 1997 per a la urbanització de la Diagonal en aquest sector. El 2009 s'hi va col·locar una placa commemorativa a la placeta entre el carrer del Marroc i la Diagonal. Referències Vegeu també Edificis d'habitatges de la Caixa de Pensions Bibliografia Dalmau i Torvà, Marc. Un barri fet a cops de cooperació. El cooperativisme obrer al Poblenou. La Ciutat Invisible edicions, 2015, p. 199. ISBN 978-84-938332-6-8. Enllaços externs «Catàleg, anunci, publicitat dels habitatges de la cooperativa Pau i Justícia, Grupo José Civit». 17951 Habitatges Pau i Justícia (1961). Arxiu multimèdia de l'AHPN. Costa, Sebastià. «Cooperativa Pau i Justícia (vídeo)». youtube, 1997.
Molí d'en Mornau

El molí d'en Mornau o de Ca l'Estruc és un dels edificis industrials més emblemàtics de Sabadell, declarat bé cultural d'interès nacional. Darrere, hi ha la font del Molí d'en Mornau. Història En aquest indret hi havia un antic molí paperer, dedicat a fer paper blanc i d'estrassa, documentat a mitjan segle xvi. Després del 1557 fou un molí draper i el 1613 era una farga de claus. El 1622 s'hi molien els minerals que componen la pólvora, i entre 1664 i 1698, el molí fou arrendat per un calderer, que segurament el devia fer servir com a farga d'aram, per a allisar les planxes de perols i calderes. Un cop mort, els propietaris de Can Deu el van adquirir en subhasta pública, tot i que estava mig derruït. El 1783, Antoni Amat i Pont, germà de l'arquebisbe Amat, el va fer reconstruir i el convertí de molí fariner a paperer. Aleshores fou contractat Pau Panedès d'Esparraguera per a fabricar-hi paper de tinta i de fumar, i aviat vingueren a ajudar-lo altres paperaires de comarques dedicades a aquest treball. El molí, que prengué el nom de Josep Francesc Mornau i Prats, gendre d'Antoni Amat, es dedicà a la fabricació de paper de fumar fins a principis del segle xix, quan s'hi introduïren les activitats tèxtils. Abans del 1830, el segon salt d'aigua del molí ja s'aprofitava per moure màquines de fabricar draps de llana i de cotó. El 1831, els fabricants Agustí i Carles Brujas i J. Capdevila, compartien instal·lacions d'acabats, i el 1847 la fabricació del paper s'alternava amb la mòlta de farina. A finals del segle xix, s'abandonà l'activitat paperera, dedicant-se exclusivament al ram tèxtil, majoritàriament en el ram d'aparells i acabats. L'empresa passà per herència a la família Martí, i altres socis, la qual havia estat propietat de la família Estruch, a la qual deu el seu actual nom. Arquitectura Molí paperer format per quatre plantes i soterrani, els baixos estan fets amb voltes de sosteniment, els dos darrers pisos són molt amplis, plens de finestres i estaven destinats a assecar el paper. El gran nombre de finestres li valgué el nom de «molí de tantes finestres com dies té l'any». Aquesta quantitat d'obertures es deu a la dedicació paperera del molí, ja que les dues plantes superiors eren assecadors per a estendre-hi fulls de paper. Davant de la gran nau rectangular, que fa «20 canes de llarg per 12 d'ample», hi ha dos cossos laterals annexos. Als anys 1990, va ser enderrocada la meitat de la xemeneia, ja que es trobava en mal estat, quedant en servei l'altra meitat. La base és quadrada, i el cos el forma un pilar també de base quadrangular que presenta un lleuger èntasi, aquesta s'inscriu en un cos de forma de tronc de piràmide situat sobre la base. L'aparell és de maó vist. Referències Vegeu també Molí d'en Galí Xemeneies de Sabadell Enllaços externs «Molí d'en Mornau». Unió Excursionista de Sabadell. «Molí d'en Mornau». Amics del Ripoll.
Monestir de Santa Maria de Bonrepòs

L'antic Monestir de Santa Maria de Bonrepòs o Monestir de Bonrepòs, actualment Mas de Sant Blai, fou una comunitat monàstica erigida a la Morera de Montsant (Priorat). Història El 1170 Albert de Castellvell feu donació del terme a Arnau de Salflores, el qual edificà a la part oriental del poble un monestir que s'anomenà "de Bonrepòs" i on s'aplegaren diversos ermitans dels voltants. Pocs anys després, el terme tornava a mans del rei Alfons I, el qual el cedí novament a la seva esposa Sança de Castella el 1174. La sobirania en feia donació a favor de R. Obach, per retornar posteriorment altra vegada a Bonrepòs i al rei. L'arquebisbe de Tarragona Ramon de Rocabertí autoritzà l'any 1210 la constitució d'una comunitat femenina al poble, la qual es traslladà a Bonrepòs el 1215 a l'haver-se produït el trasllat dels monjos a la nova cartoixa de Poboleda. La primera abadessa va ser Anglesa Balb i també en fou abadessa i hi fou soterrada el 1429 la reina vídua Margarida de Prades. El 1462, es produí l'abandonament definitiu del monestir per la manca de monges. Després del litigi entre Escaladei i Santes Creus a meitats del segle xv l'edificació fou atorgada a la Cartoixa d'Escaladei, que va emprar-lo com a granja; a Santes Creus foren donats els béns esparsos, els objectes de culte i l'arxiu. L'any 1817 els cartoixans construïren sobre les restes del monestir un mas. Un cop esdevinguda de propietat privada es continuà amb treballs de conreu fins que s'abandonà sembla que a mitjans del segle xx. El seu ús i propietat des d'aleshores estan cedits a ICONA, on fa treballs de repoblació forestal. Arquitectura És un conjunt de construccions que conformen una planta més o menys allargada, que compta amb algunes hortes, una bassa i un rentador. Els edificis auxiliars es troben quasi en estat de ruïna. L'element principal del conjunt és un edifici de paredat, arrebossat a la façana i amb carreus als angles i altres punts dels murs. El teulat és a doble vessant i data de 1844. S'hi troba també una galeria coberta orientada a migdia amb arcades. Dintre l'actual Mas de Sant Blai es conserven encara alguns elements de l'antic edifici conventual, com la primitiva capella. Resten en peu els quatre murs del temple, transformat en celler. S'hi pot apreciar el tester i la façana principal, amb la porta primitiva desapareguda, però encara amb l'òcul gòtic a sobre de l'accés actual. La clau de l'arc de la porta té les insígnies abacials d'Escaladei i la inscripció: SAN/BLAI // ANY/1817. L'altra porta d'accés, té l'escut del monestir cartoixà proper, propietari aleshores de l'edifici, amb les inicials S[cala] D[ei]. A sobre s'hi obre un ull de bou. Cal destacar a més a més un campanar d'espadanya d'un cos construït amb carreus. Darrere l'edifici principal hi ha una paret amb finestrelles gòtiques. Referències Bibliografia Asens, Joan (1981). Guia del Priorat (Col·lecció El Prestatge viatger, núm. 1). Tarragona: Edicions de la Llibreria de la Rambla
Zisterzienserinnenabtei Bonrepòs

Die Zisterzienserinnenabtei Bonrepòs (auch: Montsant) war von 1210 bis 1452 ein Kloster der Zisterzienserinnen zuerst in Albarca, Cornudella de Montsant, ab 1215 in La Morera de Montsant, Comarca Priorat, Provinz Tarragona in Katalonien. Geschichte Santa Maria de Montsant Nachdem der Ort in der Serra de Montsant westlich Albarca schon seit dem 12. Jahrhundert durch Einsiedeleien erschlossen war, kam es 1210 zur Stiftung des Klosters Santa Maria de Montsant und Besiedelung durch die Zisterzienserinnen aus dem Kloster Vallbona. Zwar wurde der Ort bereits nach fünf Jahren aufgegeben, doch steht die (mehrfach erneuerte) Kapelle noch heute und ist unter dem Namen Ermita de la Mare de Déu del Montsant (Einsiedelei der Muttergottes von Monsant) bekannt. () Santa Maria de Bonrepòs Die aus Santa Maria de Montsant ausgezogenen Nonnen gründeten 1215 östlich von La Morera de Montsant das Kloster Santa Maria de Bonrepòs („Maria zur guten Ruhe“), das dort bis 1452 bestand, immer in einer gewissen Nachbarschaft zur westlich von La Morera gelegenen Kartause Escaladei. Margarita von Prades, Witwe König Martin I. von Aragón, war von 1428 bis 1429 Äbtissin des Klosters. Heute steht am Ort der Hof Mas de Sant Blai (nahe dem Barranc de Sant Blai), in den Reste der Klosterkapelle verbaut sind. () Literatur Salvador Palomar und Montsant Fonts: Santa Maria de Montsant. Religiositat popular i conflicte territorial. Carrutxa, Reus 1993. Ezequiel Gort Juanpere: Santa Maria de Bonrepòs. El monestir cistercenc de Montsant. Migdia Serveis Culturals, Albarca 2017. Eduard Miquel Solsona: L’eremitisme a Montsant. E. Miquel, Cornudella de Montsant 2011. Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Editions du Signe, Straßburg 2012, S. 791. Weblinks Seite zum Kloster Montsant, katalanisch, bebildert, mit Lokalisierung Seite zum Kloster Bonrepòs, katalanisch, bebildert, mit Lokalisierung Denkmalseite zu MARE DE DÉU DEL MONTSANT, katalanisch, mit Lokalisierung Denkmalseite zum Mas de Sant Blai, katalanisch, mit Lokalisierung