NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mas Palou (Abella de la Conca)

El Mas Palou, antigament Mas de Santa Maria, és una masia del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca catalana del Pallars Jussà. Està situada al nord-est del poble cap del municipi, a la dreta del riu d'Abella, a ponent d'on aquest riu rep el barranc de Caborriu, just al nord-est del Forat d'Abella. És a llevant de Casa Fontanet i de la Masia Gurdem, i al sud-est de la Casa de la Vall. El Mas Palou serva restes de l'església de Santa Maria, actualment integrada en els edificis de la casa, però visible a través de la porta exterior adovellada. Etimologia Com apunta Joan Coromines, Palou prové de palatiolum (residència senyorial); en cas de ser el nom original de la masia, faria veure l'existència en aquest lloc d'on mas que feia de centre d'una jurisdicció, cosa que justificaria, a més, l'existència d'una església com la que hi ha. Santa Maria de Mas Palou Santa Maria de Mas Palou, antigament coneguda com a Santa Maria infra Abella, és una capella romànica integrada en els edificis de la casa. La capella del Mas Palou està dedicada a santa Maria. Aquesta advocació donava nom antigament també al mas; i en algun document apareix amb la categoria de sufragània de Sant Esteve d'Abella de la Conca. Al llarg del segle xviii, a més, comptà amb un benefici eclesiàstic, cosa que comportà la presència de capellà durant molt de temps. Està integrada en els edificis que formen el Mas Palou, antigament anomenat Mas de Santa Maria, de manera que només es manifesta a l'exterior a través de la porta i d'un contrafort del mur de ponent. Tot i que ha rebut moltes transformacions, el seu origen, per l'aparell que se n'aprecia, és medieval, d'època romànica. És d'una sola nau, amb porta oberta a migdia. Referències
Masia Marcet (Terrassa)

La Masia Marcet, o Can Marcet, és un mas del municipi de Terrassa (Vallès Occidental), al barri de Can Boada del Pi, protegit com a bé cultural d'interès local. L'edifici Es tracta d'un edifici aïllat, construït al costat mateix del mas de Can Boada del Pi. És de planta quadrada i consta de planta baixa i pis, amb coberta a dos vessants que resta amagada per una cornisa amb acabada amb cantells arrodonits i una discreta ornamentació que la ressegueix. La façana principal, simètrica, amb una era de batre de lloses al davant, presenta un porxo d'accés suportat amb columnes de fosa i que forma una terrassa al pis. L'obra és de maó i està estucada, amb una ornamentació limitada a les llindes de les obertures. El llenguatge emprat a la masia és noucentista i d'inspiració barroca. Història És una construcció de Lluís Muncunill de 1904 feta edificar per l'industrial tèxtil Miquel Marcet i Poal, propietari del mas veí de Can Boada del Pi. Actualment es troba en un estat de degradació important. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Monument Homenatge a Picasso

Homenatge a Picasso és una obra d'Antoni Tàpies que es troba al Passeig de Picasso de Barcelona. L'obra es troba coberta per un cub de vidre de 4m per costat, vorejat per un petit estany d'onze metres quadrats. Per les parets laterals del vidre surt aigua. Història El 1981 l'Ajuntament de Barcelona va encarregar a Antoni Tàpies de realitzar un monument per homenatjar a Pablo Picasso, amb la voluntat d'ubicar-ho a la intersecció entre el Passeig de Picasso, l'entrada al Parc de la Ciutadella i l'eix de vianants que venen de Santa Maria del Mar. L'artista va decidir crear una obra fent un assemblatge de mobles d'estil modernista, més concretament fent servir un moble que tenia diverses funcionalitats -sofà, mirall i armari alhora- per evocar el període en què Picasso va viure a Barcelona. El moble està travessat per unes bigues de ferro blanques que recorden la Barcelona industrial de principis de segle xx. L'assamblatge també conté un conjunt de cadires apilades, lligades amb cordes i unes mantes blanques desplegades que contenen algunes frases de Picasso a la part de baix, com per exemple la que diu: El 2006 Pere Casanovas va restaurar el monument. Exposicions El 2007 la Fundació Tàpies li va dedicar una exposició temporal, on mostrava els esbossos preparatoris de l'escultura. Vegeu també Art públic de Barcelona Referències
Homenaje a Picasso (Antoni Tàpies)

Homenaje a Picasso (en catalán: Homenatge a Picasso) es una obra de Antoni Tàpies que se encuentra en el Paseo de Picasso de Barcelona. ​ La obra se presenta cubierta por un cubo de cristal de 4 m por lado, bordeado por un pequeño estanque de 11 m2. Por las paredes laterales del vidrio sale agua. ​ Historia En 1981 el Ayuntamiento de Barcelona encargó a Antoni Tàpies realizar un monumento para homenajear al pintor Pablo Picasso, con la voluntad de ubicarlo en la intersección entre el Paseo de Picasso, la entrada al Parque de la Ciutadella y el eje peatonal que viene de Santa María del Mar. ​ El artista decidió crear una obra haciendo un ensamblaje de muebles de estilo modernista, más concretamente utilizando un mueble que tenía diversas funcionalidades -sofá, espejo y armario a la vez- para evocar el período en el que Picasso vivió en Barcelona. El mueble está atravesado por unas vigas de hierro blancas que recuerdan a la Barcelona industrial de principios del siglo XX. ​ El ensamblaje también contiene un conjunto de sillas apiladas, atadas con cuerdas y unas mantas blancas desplegadas que contienen algunas frases de Picasso en la parte de abajo, como por ejemplo la que dice: En 2006 Pere Casanovas restauró el monumento. Exposiciones En 2007 la Fundació Tàpies le dedicó una exposición temporal, donde mostraba los esbozos preparatorios de la escultura. ​​ Véase también Arte público de Barcelona Referencias
Plaça de l'Ajuntament (Igualada)

La plaça de l'Ajuntament és un conjunt arquitectònic del municipi d'Igualada (Anoia) protegit com a bé cultural d'interès local. La zona porticada de la plaça, avui només conservada a la banda nord-oest, era originàriament molt més extensa, doncs ocupava tota la plaça. L'any 1912 foren enderrocades les voltes que feien xamfrà amb la travessia de Sant Sebastià, i l'any 1932, les que donaven al carrer de Santa Maria. El porxo presenta una uniformitat formal. Les columnes són iguals i de secció quadrangular; l'espai entre columnes és resolt amb arcs de tipus escarser. Aquesta plaça ha estat i és el centre de la vida igualadina; és l'espai clau de la ciutat, doncs està presidida per l'edifici de l'ajuntament. Envoltada tota ella per edificis de pisos amb els baixos comercials. Història L'espai ocupat per aquesta plaça ha sofert nombroses modificacions al llarg dels segles, i prové de la unificació en una sola plaça de dues menors, la plaça Nova -esmentada des de l'any 1337- i la plaça del Blat -de la qual existeixen testimonis des de l'any 1356-. La nova plaça, coneguda des d'aquell moment tota ella com a plaça del Blat, adoptà l'estructura irregular en forma de "T" que es va mantenir fins a l'any 1910. Va tenir una funcionalitat econòmica i mercantil igual que els carrers del voltant. Durant segles serví de mercat de la població. L'any 1910 s'enderrocà l'illa de cases per construir l'edifici conegut com la "Pajarera", de tipus modernista, per mercat cobert. Enderrocat aquest l'any 1963 es construí en el seu lloc, l'any 1976, una font lluminosa. El 1987 es va treure la font i es recuperà l'espai central de la plaça. Edifici al número 10 L'edifici del número 10 de la plaça forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'aixeca sobre una part de l'antiga porxada que envolta part de la plaça, això fa que la seva estructura vingui condicionada pels tres arcs escarsers que ocupa i sobre els quals s'aixequen els tres eixos d'obertures que la casa té. Una característica clarament neoclàssica la podem veure en els frontons triangulars del primer pis, al qual sens dubte se li dona més importància, ja que a més els seus tres balcons estan units per mitjà d'una barana, cosa que no succeeix en el segon pis que, tot sigui dit de pas, tampoc no té el mateix frontó. La barana del terrat és de terra cuita. El 1877 es va fer un arranjament d'un edifici ja existent. El promotor de l'obra va ser Albert Gabarró. Galeria d'imatges Referències
Plaça dels Bous

La Plaça dels Bous o del Bestiar és una plaça situada al nucli urbà d'Hostalric (Selva), entre el carrer del Raval i el Carrer Major, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La plaça es troba flanquejada per l'Avinguda Coronel Estrada i un passeig amb arbres que forma part de la mateixa plaça, des del qual es pot contemplar La Tordera. A l'Avinguda Corononel Estrada, hi ha la casa Can Silvestre Humet, que esdevé un marc per la plaça, juntament amb altres cases com Can Elias, que es troba adossada a la muralla del Castell d'Hostalric i Can Plans, dues cases que marquen l'inici del Carrer Major, que formen part d'un altre costat del marc de la plaça. El passeig ja esmentat també és un altre costat del marc de la plaça. Finalment hi ha Can Calls, que es troba davant per davant de Can Elias i la Casa del Carrer Raval, 2, a l'altre costat de la plaça, just a l'inici del carrer del Raval. El terra de la plaça està empedrat, i segueix un tractament unitari que consisteix en un reticulat que forma trams quadrats iguals, dins els quals s'han disposat les pedres planes irregulars, separades per línies en quatre trams en forma de triangle equilàter, que és el resultat de dividir l'espai quadrat, en quatre espais iguals a partir d'una línia que parteix de cada un dels angles del quadrat. Actualment la Plaça dels Bous és un pàrquing. Història Aquesta plaça es troba just on acaba el nucli emmurallat del poble. En aquesta plaça, al lloc on comença el carrer Major hi havia el Portal de Girona. Entre els segles XVII i XVIII sorgiren dos nous carrers fora del recinte emmurallat: el Raval i el Ravalet, de manera que entre el carrer Raval i el Major aparegué aquesta plaça que, per trobar-se enmig de la població es convertí en un important punt de referència. El nom li ve donat per les fires de bestiar que s'hi celebraven. Amb tot, el nom de la plaça ha anat variant. Fins al 9 de setembre del 1928 es van alternant els noms de Plaça dels Bous i Plaça del Bestiar, ja que a partir de la data esmentada passa a dir-se Plaza del General Primo de Rivera. Amb la Segona República l'any 1931 la plaça pren els noms de Prat de la Riba i després Plaça Pi i Margall, nom que conservarà fins al 1939. Als anys quaranta se l'anomenava Plaza de la miranda del Tordera. El 1969 es recuperà el nom de Plaça dels Bous o del Bestiar. Referències
Plaça Major (Sant Llorenç de Morunys)

La Plaça Major de Sant Llorenç de Morunys és un conjunt monumental que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Sant Llorenç de Morunys (Solsonès). Descripció Malgrat que la plaça és de construcció recent, les cases que la configuren responen a un tipus de casa típica de la vila de Sant Llorenç de Morunys o dels Piteus: les cases consten de dues plantes, la inferior utilitzada primerament per al bestiar i per l'obrador, convertit més tard en botiga (recordem la gran tradició en la confecció de draps de llana, anomenats a Sant Llorenç, piteus); el superior per habitacions i el sotateulada o perxe (nom amb el qual es coneix popularment les golfes a la vila de Sant Llorenç) per magatzems de productes agrícoles i sobretot com a estenedor de les madeixes de llana per a confeccionar els draps piteus. Notícies històriques L'actual Plaça major de Sant Llorenç és un dels àmbits urbans més moderns de la vila. Quedà configurada com a plaça al segle xix o a finals del XVIII, car en el capbreu de 1784 tot el lloc de l'actual plaça estava destinat a horts de conreus pels habitants de la vila. En el capbreu de 1483 constituïa un lloc totalment edificat ple de cases i corrals. Referències Vegeu també Llista de monuments del Solsonès
Plaça Vella (Vilobí d'Onyar)

La Plaça Vella és l'espai públic obert més antic del nucli de Vilobí d'Onyar (Selva). És de planta rectangular i hi desemboquen quatre carrers. Al costat nord, davant de la rectoria, hi ha una zona d'arbres i bancs i la resta és esfaltada amb aparcaments. A ponent hi ha el carrer de sant Narcís amb les cases que corresponen a una primera fase de creixement vuitcentisa de la vila. Són edificis entre mitgeres formats per obrador a la planta baixa i dos pisos superiors d'habitatge, el del primer pis amb obertura qadrangular i barana de ferro forjat. Seguint aquesta línia de façana, trobem la casa d'un antic ferrer que conserva la llinda amb la data de 1628 i la façana lateral de Can Roscada.Tant el conjunt de la plaça com l'edifici del número 11 formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Durant segles, la vila de Vilobí només era un reduït conjunt de cases al voltant del castell. El recinte quedava tancat per la muralla aixecada en el lloc del carrer de la Clau. Tota aquesta àrea quedava en l'espai de la sagrera o cellera. L'any 1338 hi havia unes tretze cases, tres de les quals eren fora muralla, on avui hi ha el carrer Onyar i la plaça Vella. Al segle xix es dugué un procés d'urbanització promogut per Narcís Rodó que va consistir en un grup de sis cases aixecades a l'inici del carrer sant Narcís i la plaça Vella. El sistema d'aquisició era per mitjà d'emfiteusi, o sigui, cessió perpètua del terreny amb l'obligació d'edificar-lo pagant una entrada i un cens anual al propietari. La configuració actual de la plaça Vella data de l'any 1937, quan es va incorporar part del jardí de la rectoria com a espai públic i es va enderrocar la primera casa del carrer de l'església. Edifici del número 11 L'edifici situat al número 11 de la Plaça Vella de Vilobí d'Onyar forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La casa està situada entre el carrer de la Clau, el carrer Onyar i la plaça Vella. És un edifici cantoner de tres plantes i vessant a façana. Tot i que l'estructura original del segle xvi s'ha mantingut, les reformes realitzades al llarg del segle XX han modificat força la seva fesomia. De l'edifici original es conserva la llinda de la porta que té el text inscrit "A X de abril 1580" i part de la finestra de la primera planta, reconvertida en porta, amb les impostes decorades amb motius florals i escuts en relleu. La façana lateral mostra una finestra amb llinda monolítica amb motiu ornamental de fulla de roure. El parament és arrebossat pintat excepte la planta baixa de la façana principal que presenta un aplacat de pedra irregular. Està situada a la plaça Vella que es va ampliar, en la forma actual, l'any 1937, amb el jardí de la rectoria i l'enderroc de la primera casa del carrer de l'església, la casa del Teixidor. Referències
Fàbrica Punto Blanco

La Fàbrica Punto Blanco és un edifici del municipi d'Igualada (Anoia) obra de l'arquitecte Robert Terradas i Via i pertanyent a l'empresa tèxtil Industrias Valls, coneguda per la marca Punto Blanco. En els seus orígens l'edifici responia a una arquitectura racionalista. En el moment en què es va construir era una veritable innovació en l'arquitectura industrial de la ciutat. Estructuralment contraposava els volums horitzontals molt acusats amb els verticals. Amb tot, l'edifici ha anat perdent interès a mesura que se li han anat adossant noves construccions. Un detall a tenir en compte a la façana és el plafó de ceràmica que se li incorporà uns anys més tard i que és obra del pintor Joan Vila i Grau i del ceramista Jordi Aguadé i Clos (1973). Transmet una gran coherència funcional i estilística. Tota la construcció respon a un programa de fabricació específic amb àmplies sales de màquines i magatzems. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Referències
Sagrada Família d'Igualada

La Sagrada Família d'Igualada és una església del municipi d'Igualada (Anoia). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció El conjunt arquitectònic està format per dos edificis: la rectoria i l'església. Aquesta última està dividida en tres cossos que són: la nau principal, l'altar del Santíssim i la sagristia, units per una torre que fa de campanar. Els edificis estan rodejats per un gran finestral a la part superior, sense cap més obertura; les parets de totxo vist i les arestes romes. A l'interior de la nau principal hi ha columnes de totxo i una estructura metàl·lica que la cobreix. Tots els edificis són de quatre vessants fibrociment i coronats per una claraboia en forma de llanternó. Tots els materials de construcció: bigues metàl·liques formigó i totxo; són vistos, sense cap mena de falsejament. Hi ha absència d'elements ornamentals, a excepció de les tres talles de Jesús, Josep i Maria, que representen la Sagrada Família, tallades en fusta de bedoll per l'escultor Joan Mayné i Torras, situades en la part de l'altar major. Història L'engrandiment i importància que pren un nou barri a Igualada, el "Poble Sec", provoca la necessitat d'una nova església parroquial. El projecte fou realitzat per l'equip d'arquitectes compost per Josep Maria Martorell i Codina, Oriol Bohigas i Guardiola i David Mackay, dirigint les obres aquest últim. És un edifici representatiu de l'arquitectura religiosa postconciliar. Referències
Sant Andreu de Pedrinyà

Sant Andreu és una església romànica dels segles xi i xii, si bé conserva mostres d'estructura posterior, al veïnat de Pedrinyà (la Pera), Baix Empordà. Història En el testament de Ponç, preceptor de l'església de Girona, s'esmenta la parròquia Sancti Andreae de Petriniano. En documents dels segles xiii i xiv és citada també com a parròquia però més tard fou agregada a la parroquial de Sant Isidor de la Pera. L'hemicicle presbiteral era decorat amb pintures murals romàniques considerades del segle xii o inicis del XIII d'un pintor anònim dit "Mestre de Pedrinyà". Foren arrencades i s'exposen al Museu d'Art de Girona. N'hi ha alguns fragments perduts i d'altres força esborrats. Durant els anys 1975-76 l'església fou restaurada; s'enderrocà la sagristia. Església L'absis és semicircular i té una finestra estreta al centre, d'arc de punt rodó i de doble esqueixada. Per l'exterior té decoracions llombardes entre quatre lesenes. Sota l'actual teulada sobresurten algunes lloses de l'antiga coberta de pedra. La volta de la nau era de canó, però ha estat reformada en part. La forma de canó només s'acusa en un tram pròxim al presbiteri; la resta és apuntada. L'arc triomfal és de mig punt i la volta de l'absis té forma de quart d'esfera. La porta d'entrada original era lateral i d'un sol arc de punt rodó. Ha estat reconstruïda a base dels elements descoberts en la restauració. La façana actual és l'única part del monument que, en el seu estat actual, mostra elements producte de reformes tardanes. La portalada és rectangular. Davant d'ella, a manera de pòrtic, hi ha una construcció coberta amb volta apuntada sobre la qual hi queda una terrassa (segles xvii-xviii). De la mateixa època era, segurament, la sagristia que s'afegí a la banda de migdia de l'absis i que va ser enderrocada durant les darreres obres de restauració. També van ser eliminades les capelles del segle xix que es practicaren, fent una mena d'esvorancs, en els murs laterals de la nau. Sobre la terrassa de la façana és visible la meitat superior del frontis. En aquest lloc hi ha la finestra romànica, de vessant a l'interior i arcs de mig punt. Sobre la façana s'aixeca el campanar de cadireta de dues arcades sostingudes per pilastres. Les pilastres es creu que són, almenys en part, d'època romànica; les arcades pertanyen, en el seu estat actual, a les reformes posteriors. En el mur lateral de migdia de la nau s'hi poden veure dues finestres d'arcs de mig punt; ambdues de doble esqueixada. En el mur de tramuntana hi ha una altra finestra romànica com les anteriors. Cal fer notar que són molt rares les obertures en el costat de tramuntana a les esglésies d'aquest país. En aquesta banda l'edifici hagué de ser reforçat, en data tardana, amb dos contraforts. Pintures murals Al segle XII es va pintar l'absis de l'església de Pedrinyà; les pintures foren arrencades el 1935 i actualment s'exposen al Museu d'Art de Girona. El seu autor és desconegut i es coneix com a Mestre de Pedrinyà. Referències Galeria d'imatges
Sant Andreu del Puig de Rialb

Sant Andreu del Puig de Rialb és una església del Puig de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici molt modificat. D'una nau romànica amb afegits posteriors. Ampliada per la banda nord amb coberts annexos. Absis substituïts per una construcció rectangular, aprofitant la finestra romànica de doble esqueixada. Mur de migjorn amb arcuacions i quatre lesenes. Porta amb arc de mig punt a migdia. Doble fris en dent de serra. Campanar sobre la cantonera de ponent, de base quadrada. Òcul per a il·luminació del nou cor. Té un fossar encerclat a migdia. Mostra una coberta única a dos vessants. Història És del segle xi, quan es van construir les esglésies romàniques de la Baronia de Rialb. El presbiteri rectangular va ser modificat al segle xviii, de la mateixa manera que els afegits de la cara nord. El poble actualment està abandonat. Es conserva el culte al temple per l'aplec de Sant Andreu. Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 4,7 Pista al Puig de Rialb
Sant Antoni de Freixenet

Sant Antoni de Freixenet és una ermita o santuari al municipi de Camprodon (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al cim de la muntanya de Sant Antoni Vell (1.361), just al sud del nucli urbà de Camprodon. Des del poble s'hi pot pujar per un camí que surt de la Mare de la Font o per una pista que des de Can Pascal, passa per la Font del Boix, el monument a Cèsar August Torras, i la casa de pagès Els Oms. Des de l'ermita poden observar-se les muntanyes de el Canigó, Costabona, Bastiments, Gra de Fajol i els nuclis de Sant Pau de Segúries, Cavallera, La Ral, Camprodon, Llanars, La Roca, Abella, Vilallonga de Ter, Tregurà de Dalt i Molló. La capella consta d'una nau coberta per volta de canó amb arcs faixons i absis semicircular amb volta de quart d'esfera. A l'exterior la coberta a dues vessants és seguida i cobreix l'absis en rodó. Els laterals de la nau estan reforçats per contraforts de traça desigual. La capella té adossada un habitatge sobre la qual hi ha un petit campanar d'espadanya. Aquest habitatge estava esfondrat i recentment ha estat totalment reconstruït, dins el procés de restauració del conjunt. L'actual capella substitueix la que s'havia edificat l'any 1679 al puig de Sant Antoni Vell que fou destruïda pels francesos a l'ocupació de Camprodon entre els anys 1689 i 1692. Entre l'any 1700 i el 1702 s'edificà la nova capella dalt de la muntanya de Sant Antoni. Des de llavors ha estat destruïda per llamps diverses vegades. El 1860 fou restaurada per iniciativa de l'ajuntament de Camprodon i reformada de nou a la dècada dels vuitanta per la gent del poble. "Els amics de Sant Antoni" han habilitat l'ermita i els afores, per la qual cosa s'hi pot dormir i fer trobades per menjar. Notes