NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Fares

Santa Maria de Fares és una església del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Esglesiola dedicada a Santa Maria, havia estat l'església parroquial del poble de Fares fins que aquest fou agregat a la parròquia de Sant Vicenç de Besalú. És d'una sola nau i, possiblement, bastida en època romànica; la primitiva porta d'ingrés, amb arc de mig punt d'origen romànic, va ser cremada al segle xviii, i reconstruïda posteriorment seguint la tipologia originària. A la porta hi ha la següent inscripció: "VYALSSMTS DEAY 1717 FOUCRAMADA". El forrellat conserva la data de 1837. Damunt del frontispici s'alça el vell campanar on es varen instal·lar les campanes el 1703, que originàriament fou d'espadanya de doble obertura i transformat en torre amb un teulat a quatre vessants. Història Les primeres notícies que disposem de Santa Maria de Fares corresponen a l'any 977 en què fou cedida per Miró, comte de Besalú, a l'església de Sant Genís i Sant Miquel de Besalú. Amb el nom de "Santa Maria que est in Faxis" es troba esmentada a la butlla del papa Gregori V, a favor de Santa Maria de Besalú -redactada l'any 998-. El comte Bernat Tallaferro va confirmar, l'any 1000, les possessions de Santa Maria de Besalú, citant l'esglesiola de Santa Maria de Fares com "Sancta Maria sita in villa Fraxis". Referències
Santa Maria de Feners

Santa Maria de Feners és una capella romànica del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós, romànic, d'una nau amb absis semicircular que presenta dues finestres. La portada és oberta al mur sud. Tota la construcció és arrebossada. Referències
Santa Maria de Figuerola d'Orcau

Santa Maria de Figuerola d'Orcau és l'església parroquial de Figuerola d'Orcau, al terme municipal d'Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà). Està situada ben bé al centre del poble, dins del seu recinte murat. Descripció Església de grans dimensions, envoltada de carrerons estrets. Consta d'una sola nau amb absis semicircular i coberta a dues vessants. Al mur de ponent hi ha el portal d'entrada, flanquejat per una arcada de mig punt adovellada, amb tres arquivoltes amb dobles impostes i extradós. Al damunt hi ha un ull circular i la gran espadanya de tres plantes. El primer pis amb quatre ulls diferents i els dos següents pisos amb un sol ull. Història Es tracta d'una construcció bàsicament romànica, però amb nombroses afectacions al llarg dels segles. És un temple de dimensions molts grans, que ha sofert moltes modificacions al llarg del temps i, per tant, ha estat molt alterat en el decurs dels segles. Les estructures bàsiques són clarament romàniques: nau única, amb absis semicircular a la capçalera i porta a ponent, coronada per un campanar d'espadanya de sis ulls en tres nivells diferents. Damunt de la porta, a més, hi ha una finestra d'ull de bou circular. Tot plegat és obra del segle xii, en el moment que podríem anomenar de plenitud del romànic. Està documentada des del 1314 amb l'advocació original a Santa Maria. Entre 1758 i 1904 estigué dedicada a la Mare de Déu dels Àngels, però en aquest darrer any se li retornà l'advocació original. Conserva un retaule del segle xviii, que se salvà de les destruccions de les guerres posteriors. Pascual Madoz, que va visitar l'església a mitjan segle xix, diu que és una construcció del 1524 refeta el 1692, però en aquesta afirmació només té en compte reformes posteriors i negligeix, en canvi, l'obra romànica, clarament perceptible a simple vista. És possible que només tingués en compte els registres que en parlen en els llibres d'obra de l'arxiu parroquial, que devia consultar. Galeria d'imatges Referències
Santa Maria de Fondarella

Santa Maria de Fondarella és un monument del municipi de Fondarella (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església senzilla d'una nau que fa de final d'una agrupació de cases en filera. D'origen romànic, reformat al segle xv, amb façana simple de portal dovellat i campanar de paret amb tres obertures, dins una línia que recorda Sant Martí dels Alamús. L'interior és de petites dimensions; tres naus, la central més ample amb coberta de canó rebaixat i arcs de reforç. Absis semicircular. Història De la primitiva església queda únicament la façana amb un acabament en espadanya concebuda gòticament com a contrafort. El primer temple sembla que data del segle xi, tot i que alguns elements com el tipus d'aparell, porta d'accés, llums, etc., denoten una configuració més moderna. Al segle xviii repararen el temple modificant elements arquitectònics però aprofitant l'estructura romànica anterior. 1774: reparació de la volta. 1816: reparació teulada, emblanquinat, reparació sagristia i cor nou. Referències Vegeu també Llista de parròquies del bisbat de Solsona
Santa Maria de Fonteta

Santa Maria de Fonteta és una església del nucli de Fonteta al municipi de Forallac (Baix Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció El temple de Santa Maria és d'una sola nau, coberta amb volta de canó. La façana presenta una porta d'accés d'arc de mig punt amb pilastres, fris i cornisa de tipus clàssic. Al seu damunt hi ha una rosassa. La capçalera és plana, i a la banda de migdia hi té el campanar, de base quadrada, obertures d'arc de mig punt i coberta de pavelló. Història L'església de Santa Maria de Fonteta està situada al nucli del mateix nom. Apareix documentada des del 1057 com a sufragània de Santa Maria de la Bisbal. És un temple romànic, probablement bastit el segle xi, amb moltes reformes posteriors. De la construcció medieval conserva la primitiva nau; la façana presenta una portalada renaixentista; durant el segle xviii se substituí el primitiu absis per una capçalera plana, i el campanar va ser bastit l'any 1755. Referències «Santa Maria de Fonteta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
Santa Maria de Gaüses

Santa Maria de Gaüses és un edifici religiós del municipi de Vilopriu (Baix Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Maria de Gaüses es troba emplaçada a la part més elevada del barri de l'Església. S'hi accedeix per una escalinata que, per la banda del campanar, condueix a la porta d'accés i a un jardí actualment molt abandonat, situat davant la façana. És un edifici d'una nau amb capelles laterals i coberta de teula a dues vessants. Actualment té construccions afegides a la part posterior. La façana, de composició senzilla, té una gran porta d'accés allindanada i, una mica més amunt, una fornícula buida. A la part superior hi ha dues finestres rectangulars i el ràfec de coronament. El campanar, situat a la banda dreta de la façana, té base quadrada i cos superior octogonal amb obertures d'arc ogival, algunes de les quals han estat tapiades. Es corona amb un cos més petit d'estructura similar. Història L'església de Gaüses és esmentada ja el segle xiii. Tanmateix, l'edifici actual data del segle xviii, com ho confirmen les dates observables a diferents punts de l'edifici: 1724 i 1756 a les llindes de les sagristies; 03/03/1759 en un carreu de l'angle de la façana; 04/10/1760 a la llinda de la porta d'accés; 06/05/1761 a la fornícula; 1760 i 1776 en el campanar. En l'actualitat el temple continua en ús, tot i que el seu estat faria convenient una restauració (jardí, pintura de l'interior). Referències
Santa Maria de Gualta

Santa Maria de Gualta és un edifici religiós del municipi de Gualta (Baix Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una nau, capelles laterals i capçalera carrada, orientada vers el nord. Els diferents espais són coberts amb voltes de llunetes, amb cornises motllurades. L'interior presenta un remolinat modern. Al frontis hi ha la portalada d'arc rebaixat ornada amb pilastres, ressalts i motllures. Sobre la llinda hi ha una fornícula, ara orfe d'imatge; al centre del mur un rosetó. Al sud-est de l'edifici es dreça el campanar de torre, quadrangular i amb arcs escarsers. La construcció és a base de grans rebles desbastats travats amb morter i lligat amb carreus angulars. Història L'església de "Sancte Marie de Aqualta" és citada en el testament d'Ermengol Bernat a favor de la Canònica de la Seu de Girona a la qual pertanyé de l'any 1046. L'any 1058 la comtessa Ermessenda de Barcelona restituí al bisbe Berenguer Guifré de Girona aquesta església de "Acualta". És citada a les "Rationes Decimarum" dels anus 1279 i 1280 i als nomenclàtors diocesans del segle xiv i posteriors com a parroquial. Referències
Santa Maria de Guialmons

Santa Maria de Guialmons és l'església del nucli de Guialmons en el municipi de les Piles (Conca de Barberà). És una església romànica inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És una església d'una sola nau amb el presbiteri pla. Va coberta per una volta de canó apuntada que arrenca d'una imposta. La porta d'accés originària està ara en desús, però es conserva a la part dels peus de l'edifici, oberta en el mur del sud. És d'arc de mig punt i adovellada. No mostra cap mena d'ornamentació i únicament una motllura, a manera de guardapols, recorre la totalitat de l'arc per l'exterior. En la mateixa façana s'ha conservat una finestra romànica també d'arc de mig punt i amb una petita arquivolta a l'interior. Tipològicament recorda l'estructura de la portalada romànica a l'església de Sant Miquel de Forès. El material constructiu emprat a la totalitat de l'edifici és el carreu de pedra, tallat amb cura i disposat en el mur amb aparell isòdom. L'edifici, amb el pas dels anys, va quedar totalment rodejat per les cases del poble. Per aquesta raó va haver-se de construir la nova porta d'accés en la façana de migdia, amb una llinda datada del 1615. El temple ha estat molt reformat i ampliat amb dos altars laterals; a més, va allargar-se per la part de l'absis, el qual va desaparèixer, si bé se'n conserven algun tros als murs laterals. El campanar d'espadanya de dos ulls, d'època més tardana, està situat sobre aquesta façana. Història L'any 1080 es menciona documentalment, per primera vegada, el topònim "Guialmons" que aleshores era una quadra. El Castell de Guialmons es menciona el 1132 com a propietat de la família Timor (una nissaga emparentada amb els Queralt, senyors de Santa Coloma). L'església es deuria bastir durant la segona meitat del segle xii, malgrat aparèixer documentada fins al segle xiv, moment en el qual era afavorida per repetides deixes testamentàries, segons consta en els testaments de l'escrivania pública de Santa Coloma de Queralt. No va ser mai parròquia, ja que figura com a sufragània de l'església de Sant Salvador de Figuerola durant aquests anys. Referències
Iglesia de Santa María (Guialmons)

La iglesia de Santa María de Guialmons es un edificio religioso del núcleo de Guialmons en el municipio de Las Pilas perteneciente a la comarca catalana de la Cuenca de Barberá en la provincia de Tarragona. Es una iglesia de arquitectura románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia En el año 1080 se menciona documentalmente, por primera vez, el topónimo «Guialmons», que entonces correspondía a una cuadra. El Castillo de Guialmons se menciona el 1132 como propiedad de la familia Timor –una estirpe emparentada con los Queralt, señores de Santa Coloma–. El edificio de la iglesia se debería construir durante la segunda mitad del siglo XII, a pesar de no aparecer documentada hasta el siglo XIV, momento en el que fue favorecida por repetidas donaciones testamentarias, según consta en los testamentos de la escribanía pública de Santa Coloma de Queralt. No fue nunca parroquia ya que figura como sufragánea de la iglesia de San Salvador de Figuerola durante estos años.​ Arquitectura Es una iglesia de una sola nave con el presbiterio plano. Va cubierta por una bóveda de cañón apuntada que arranca de una imposta. La puerta de acceso originaria está ahora en desuso, pero se conserva en la parte de los pies del edificio, abierta en el muro del sur. Es de arco de medio punto y adintelada. No muestra ningún tipo de ornamentación y únicamente una moldura, a modo de guardapolvos, recorre la totalidad del arco por el exterior. En la misma fachada se ha conservado una ventana románica también de arco de medio punto y con una pequeña arquivolta en el interior. Tipológicamente recuerda la estructura de la portada románica en la iglesia de San Miguel de Forés. El material constructivo empleado en la totalidad del edificio es el sillar de piedra, cortado con cuidado y dispuesto en el muro con aparato isódomo.​ El edificio, con el paso de los años, quedó totalmente rodeado por las casas del pueblo. Por esta razón hubo de construir la nueva puerta de acceso en la fachada del sur, con un dintel donde está datada del 1615. El templo ha sido muy reformado y ampliado con dos altares laterales; además, se alargó por la parte del ábside, el cual desapareció, si bien se conserva algún trozo en los muros laterales. El campanario de espadaña de dos ojos, de época más tardía, está situado sobre esta fachada.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María.
Iglesia de Santa María (Guisona)

La iglesia de Santa María es un edificio situado en la localidad española de Guisona, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio se encuentra en la localidad española de Guisona, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el noveno volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Guisona». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar IX. Madrid. p. 136. Wikidata Q115624375. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María.
Santa Maria de Gàver (església vella)

Santa Maria de Gàver és una església romànica del poble homònim, al municipi d'Estaràs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada dalt del turó que domina el poble, vora el castell i aïllada del nucli urbà. Per accedir-hi cal agafar un camí sense asfaltar que surt d'un extrem del poble. Història Hom creu que la parròquia va ser fundada entre 1026 i 1050, i segons les relacions del bisbat de Vic dels segles xi i xii, el rector pagava 2 sous de tributació a la catedral. Santa Maria de Gàver va tenir sempre com a sufragània l'església de Sant Julià d'Estaràs i el 1957 passà a formar part de la diòcesi de Solsona. El 1971 va quedar desafectada en ser inaugurat un nou temple al peu de la carretera. Al llarg dels anys, un grup de veïns del poble, amb la col·laboració i l'assessorament tècnic del Departament de Cultura de la Generalitat, hi portaren a terme diverses intervencions per tal d'aturar-ne el progressiu deteriorament. La primera fase (1979), tenia com a objectiu la reparació de les voltes, l'estabilitat de les quals era molt precària a causa de les nombroses esquerdes que les afectaven. Va consistir a aixecar les teules i buidar el rebliment de terra i pedra dipositat entre les dues voltes, sobre el qual descansava la teulada, i en netejar la volta de la nau meridional es va observar que a l'extrem sud-oest, hi restava part d'una antiga teulada feta de lloses. La segona fase s'inicià el 1989 i se centrà a l'interior, eliminant el revestiment de guix que cobria les parets i les voltes, deixant els paraments a la vista, i aixecant l'enrajolat. Descripció El temple és de planta rectangular, amb dues naus bessones amb volta de canó apuntada, la part de migdia romànica (amb l'absis modificat) fou ampliada per la banda nord obrint una arcada de tipologia gòtica, capçalera plana i coberta a doble vessant. A la façana principal, orientada a migjorn, hi ha la porta d'accés d'arc de mig punt adovellat i s'obra a l'antic cementiri del poble. En aquesta façana principal també hi ha una finestra geminada amb columna i capitell trapezial, un campanar d'espadanya amb dos ulls d'arc de mig punt, un contrafort emprat pel reforçar l'angle sud-oest i dues finestres de doble esqueixada que il·luminen l'absis. Al mur de ponent, també disposa d'un finestra geminada de les mateixes característiques que la situada a la façana de migjorn. El parament és de carreus i carreuons que alternen la forma quadrada i rectangular disposats en filades regulars. Referències
Santa Maria de Josa

Santa Maria de Josa és l'antiga parròquia del poble de Josa de Cadí, municipi de Josa i Tuixén (Alt Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Es troba als afores, a 1 km de la població, al costat del cementiri. La construcció és d'una nau força llarga coberta amb volta de canó amb dos arcs doblers que, a l'exterior, són apuntalats al mur de migdia per dos contraforts atalussats. La capçalera la forma un absis semicircular amb finestra central i un contrafort. Al mur de migdia s'obre la portalada d'un arc en gradació i una finestra d'espitllera. Al mur de ponent hi ha una finestra de doble esqueixada i el campanar senzill d'espadanya d'una sola obertura. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Josa». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 8 setembre 2014].
Santa Maria de l'Aldea

Santa Maria de l'Aldea és una ermita de l'Aldea inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una ermita feta de petites pedres irregulars sense desbastar, després arrebossada i coberta a dues aigües. La façana principal, obra renaixentista del segle xvii, està dividida en tres cossos, el central més ample i llarg, està rematat amb un frontó triangular amb un òcul i a sobre d'aquest hi ha una creu de pedra. És una façana força austera, on els únics elements decoratius són la porta amb unes pilastres adossades flanquejant-la que sustenten un entaulament fictici i el nínxol, avui buit, que té just al damunt. Una mica més amunt trobem encara una finestra, força gran i rectangular. També a la zona dels peus, al cos dret de la façana, hi ha un campanar d'espadanya. De l'obra fundacional, però, únicament en resta la part posterior de l'edifici, és a dir, els dos contraforts semicirculars adossats a la paret de pedra. Avui dia hi ha altres edificis adossats a l'església d'època posterior. És destacable també una torre quadrangular, lleugerament atalussada, situada a uns pocs metres de l'església. Està feta a base de petits carreus de pedra sense desbastar i encara avui conserva els merlets i algunes espitlleres. Aquesta torre la tenim documentada ja el 1575, en un document de Felip II. Història Aquesta església està dedicada a santa Maria; ja la trobem documentada el 1161. Aleshores la ciutat depenia de Tortosa, fet que canvia el 1359, quan passa a dependre de l'abat de Benifassà. Malgrat tot, el 1368, el comú de Tortosa decideix de col·laborar a les obres de l'edifici. Hem de dir, però, que el recinte no va rebre un culte fort fins al segle xvii, quan comencen els romiatges dels tortosins per demanar pluja. D'aquest mateix moment n'és la façana renaixentista. Al segle xviii fou reconstruïda i ampliada. La torre ha estat datada del segle xii i fou reconstruïda també al segle xviii. Cal esmentar l'existència d'un mil·liari, trobat a l'interior de l'ermita, que podria ser d'època clàudia (c. 44 dC). Si això fos cert, seria la constatació de l'existència d'una ruta romana litoral, paral·lela a la Via Augusta que es dibuixava a l'interior. Referències Enllaços externs «Santa Maria de l'Aldea». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de l'Estela

Santa Maria de l'Estela és una ermita al petit nucli de l'Estela, al nord-oest del municipi de Cabanelles al qual pertany. Es tracta d'un conjunt format per l'església i, adossada a aquesta per la banda de llevant, l'antiga rectoria actualment mig enrunada. Arquitectura Església d'una sola nau rectangular amb l'absis sense diferenciar, orientat a llevant. Està coberta amb volta apuntada i seguida, que arrenca d'una cornisa motllurada que recorre els murs laterals de la nau. L'absis està diferenciat de la nau mitjançant un únic graó. La sagristia està situada a la part de llevant del presbiteri i s'hi accedeix mitjançant una porta situada al costat del retaule que decora l'altar. Als peus del temple hi ha el cor, sostingut per una volta rebaixada. L'església està il·luminada a través de finestres de mig punt adovellades i doble esqueixada, dues al mur de migdia i una altra al de ponent. La porta d'accés està situada a la banda oest del mur de migdia de la nau. Està formada per tres arcs de mig punt adovellats i en degradació, que emmarquen la llinda i el timpà, monolítics i llisos. Una motllura crea les impostes dels arcs i ressegueix horitzontalment la línia entre el timpà i la llinda. A la façana de ponent del temple es conserven tres pilars de l'antiga espadanya, que foren malmesos amb la construcció del campanar de torre actual. És de planta quadrada, amb la coberta piramidal i grans finestrals d'arc apuntat a la part superior. L'accés al campanar es fa des d'unes escales de cargol situades dins d'una construcció de planta circular, a manera de torre, adossada al mur meridional del temple. A llevant, a la part superior de la capçalera, hi ha una petita espadanya de dos pilars de mides reduïdes. La construcció està bastida en carreus de pedra ben desbastats, disposats en filades regulars. Els murs laterals exteriors presenten, a la part superior, una cornisa motllurada. La rectoria, adossada a la banda de llevant de l'església, es troba en un estat deplorable i ha perdut tota la coberta, tot i que sabem que era de dues vessants. Les obertures són rectangulars i estan bastides en maons, tot i que també força malmeses. Història Segons la butlla del papa Benet VII de l'any 1017, el monestir de Sant Pere de Camprodon tenia possessions al lloc de Stella. L'any 1270, per donació del bisbe Pere de Castellnou, l'església de Santa Maria de l'Estela passà a dependre del priorat augustinià de Santa Maria de Lledó. L'església presenta unes construccions annexes a la capçalera que daten del segle xviii i XIX. A l'interior encara queden restes de pintures que segurament daten, també del segle xix. S'ha d'esmentar que a poc metres es pot trobar les ruïnes de la capella de Sant Cristòfol, al costat de ponent de les quals s'hi va adossar al mas de cal Magre. Santa Maria de l'Estela tingué culte fins a l'any 1936 i actualment està en desús, si bé una vegada a l'any es continua fent un aplec. Notes