NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mola de Sall

La Mola de Sall fou una central hidràulica construïda l'any 1924 en territori de l'antic terme d'Altron, de l'actual terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà, i que va deixar de funcionar a la dècada dels seixanta. El poble d'Altron disposà d'una minicentral hidràulica de la qual avui dia encara se'n conserva l'edifici i la maquinària. Des del segle xvi existia en el municipi un molí fariner; la minicentral, anomenada la Mola de Sall, es va construir juntament amb un molí fariner, l'any 1924. Els promotors van ser JoaquIm Moner de Casa Sobirà d'Altron i Josep Bertran de Casa Bertran de Surp, que van adquirir els drets de l'aigua d'una antiga concessió per a molins drapers. La minicentral està situada en el punt on s'uneixen les aigües del barranc d'Altron (continuïtat aigües avall del barranc de Pamano) i del riu de Berasti per tal de formar el torrent de Sant Antoni. S'hi pot arribar seguint una pista forestal situada a l'esquerra de la carretera d'Escàs. Hi ha un rètol per a excursionistes que ho indica a la carretera. La minicentral produïa llum per als pobles d'Altron, Sorre (quan encara no tenia minicentral), Rodés, Caregue i Escàs, i es va tancar aproximadament durant els anys seixanta (projecte de línia d'alta tensió cap a Altron el 1967 i connexió d'Altron el 1969). Els propietaris la van vendre juntament amb la concessió d'aigües a inversors (Compañía Mercantil Eléctrica de Altrón, S. L.) que pretenien construir-hi una minicentral de nova generació per a vendre l'energia a FECSA Endesa projecte que no s'ha dut mai a terme. Referències Enllaços externs Les moles hidràuliques del Pallars Sobirà Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. La Mola de Sall en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Molí del Grau (l'Estany)

Molí del Grau és un molí situat en el terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a prop i al nord-est del nucli urbà de l'Estany, en el costat de llevant de la carretera C-59 i al nord-oest de Betlem. És al costat nord-oest mateix del Pedró de Pontarró i a ponent de la Mina. A migdia d'aquest molí s'estenen les Saleres del Grau. El molí té annexa la capella de la Mare de Déu de Montserrat del Molí del Grau. Descripció Antic molí, avui convertit en segona residència. L'edifici salva un gros desnivell de tal manera que a la façana principal s'hi observa una planta, mentre que els darreres compten amb quatre plantes i soterrani. L'antiga façana no és visible a l'exterior, doncs a la dècada del 1960 s'hi va afegir un cos, allargant la casa pel davant. Totes les obertures estan adovellades amb pedra picada, a les cantonades també hi figuren grans carreus de pedra picada. Una escala exterior de pedra comunica el davant amb els darreres de la casa, salvant el desnivell. A l'angle NW hi ha una petita capella. A l'interior, els pisos són comunicats mitjançant una estreta escala. El permòdol de pedra procedeix de la finca del molí de l'Estany i en l'actualitat és guardat a la casa dels propietaris del Molí. Hom hi pot veure esculpida la figura rudimentària d'un personatge, completament nu i en actitud autoeròtica. Ornen la figura dues rosetes, situades a cada banda, a l'alçada del coll del personatge, que semblen tenir una perllongació en forma de tija. Als laterals del permòdol s'hi repeteix el motiu decoratiu, les rosetes. Història El molí és documentat des del segle xv. Durant una època va ser propietat del monestir de l'estany. Més tard passà a formar part de les propietats del mas Grau. L'actual estructura de la casa del Molí és pròpia del segle XVIII; una llinda, datada al 1760, porta la inscripció "Joseph Febrer y Grau". Fa ben bé una centúria que l'edifici no s'utilitza com a molí. A la dècada dels 1940, després d'un període d'abandonament, la casa va passà a uns altres propietaris qui en van començar el procés de restauració i rehabilitació passant a ser segona residencia. La casa guarda mobiliari i altres ornamentacions interessants. El permòdol va ser trobat a l'exterior de la casa del Molí, fora de context, arran d'unes reformes que es feien al voltant dels anys 1940. Al lloc on va ser trobat hi havia un safareig públic. Després d'un temps de romandre a l'exterior, la peça va ser traslladada a l'interior de la casa del Molí de l'estany, per evitar així el seu deteriorament i per millorar-ne la seguretat. Referències
Molí del Pont (Olius)

Molí del Pont és una masia del municipi d'Olius inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un antic molí en estat ruïnós, de planta rectangular i orientat nord-sud. Té una teulada a doble vessant. La part millor conservada és la cara oest, on hi resta el forn de forma circular i sobrealçat per arribar al primer pis. A la cara nord, porta d'entrada d'arc de mig punt adovellada, en la que només hi resta un tros de paret. Parament de pedres irregulars, a la paret del costat del forn estan col·locades en filades. En l'interior està restaurat, ja que s'utilitza per una institució pública, un restaurant. Història Correspon amb el molí de Rodamilans, de la casa de Rodamilans; l'any 1092, Mir Miró i la seva muller Enna, vengueren a Arnal, fill d'Oromir, el seu alou que consistia en terres basses i molins que rebé dels seus pares en el lloc de Rodamilans. El molí es deia Uixaler i pel lloc de situació es creu que correspon a l'actual molí del Pont. D'aquest lloc en procedí una família, els Rodamilans, dels quals es parla des del segle xii fins al XVII, com a propietaris i industrials d'Olius. Als primers temps la família que vivia aquí no portava encara el nom de la casa. Eren propietaris d'aquest lloc el 1114 Raimon Arna't i sa muller Raimunda, com feudataris de Guillem i Ermessendis. Eren tres els molins que portaven, dels quals en donaven el terç de la moltura. Altra dada per localitzar-los són les notícies que ens parlen del pont de Rodamilans i el pont d'Anzalicames. Un d'ells és el pont vell que hi ha prop del molí del pont. Referències
Montbrú (Moià)

Montbrú és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a ponent de la vila de Moià, a migdia i bastant separada de la carretera N-141c prop de la fita quilomètrica número 25. És al sud de la Talaia i al sud-est de Vilarjoan. Es troba al capdamunt del Serrat de Montbrú. La masia és la seu d'una empresa familiar dedicada a la fabricació de formatges artesans. Etimologia Montbrú és un topònim romànic compost, de caràcter descriptiu. Procedeix de mont (muntanya) i bru (fosc de pell), topònim relacionat amb l'abundor de boscos de l'entorn, que confereixen un aspecte morè, bru, al paisatge on es dreça la masia. Referències Enllaços externs Pàgina web de Formatges Montbrú
Montfred (l'Estany)

Montfred fou una masia del terme municipal de l'Estany, al Moianès, actualment està en estat ruïnós. Estava situada en el sector nord-occidental del terme, prop del límit amb el terme de Santa Maria d'Oló, a un quilòmetre i mig a ponent del poble de l'Estany. És en el vessant sud-oriental de la Serra de l'Estany, a migdia de l'extrem de ponent del Serrat dels Lliris, a la dreta del torrent del Gomis. El seu origen es remunta al segle XIV o XVII. L'efifici feia uns 206 metres quadrats però només se'n conserven els murs perimetrals. Un adossat manté part del cobert i encara avui dia és utilitzat com a corral. Referències
Museu Arxiu Municipal de Cabrils

El Museu Arxiu Municipal de Cabrils, o simplement Museu-Arxiu de Cabrils, és un nou museu inaugurat el 22 de gener de 2011 a Cabrils, al Maresme. Es tracta d'una iniciativa municipal. El museu ocupa la masia de Can Ventura del Vi, al centre de la vila. És gestionat per l'Organisme Autònom Local Museu-Arxiu Municipal de Cabrils. Història El 1980 un grup de veïns de Cabrils amants de la història i del patrimoni van plantejar la necessitat de crear un museu local a Cabrils. Entre els proponents es trobaven Oriol Raventós, Antoni Campos, Ferran Jaumà, Jaume Tolrà i Jaume Altafulla. No fou fins als 1983 quan la proposta va començar a agafar forma i van implicar al llavors regidor de cultura, Ricard Martínez Roura. L'Ajuntament municipal va atendre les peticions dels veïns i un any després es va inaugurar el Museu Municipal de Cal Àrra, al Carrer Acàcies, 4. Per diversos problemes el museu va anar ocupant diverses seus, tot i sense parar l'activitat cultural. L'any 2010 van començar les obres de rehabilitació de Can Ventura del Vi. Les obres d'habilitació del nou edifici es van finançar amb diners del Fons Estatal d'Inversió Local. Es va reformar la planta baixa, el pis i es va incorporar un ascensor a la finca, per eliminar les barreres arquitectòniques. La nova seu del museu es va inaugurar el 22 de gener de 2011. Objectius Els objectius del museu són l'estudi, conservació, documentació, restauració, exposició, difusió, foment i pedagogia del patrimoni arqueològic, etnogràfic, geològic, botànic, faunístic, històric i cultural de Cabrils. Pel que fa a l'arxiu, els seus objectius són la conservació, catalogació, l'estudi i difusió de tots aquells materials gràfics i documentals que siguin d'interès històric local. Referències Enllaços externs Inventari Patrimoni Cultural de Cabrils Arxivat 2010-11-16 a Wayback Machine. PDF
Museo Archivo Municipal de Cabrils

El Museo Archivo Municipal de Cabrils, o simplemente Museo-Archivo de Cabrils (Museu Arxiu Municipal de Cabrils en catalán), es un museo y archivo municipal inaugurado el 22 de enero de 2011 en Cabrils (España). El museo ocupa la masía de Can Ventura del Vi, en el centro de la villa. Está gestionado por el Organismo Autónomo Local Museu-Arxiu Municipal de Cabrils.​ Historia En 1980 un grupo de vecinos de Cabrils amantes de la historia y del patrimonio plantearon la necesidad de crear un museo local en Cabrils. Entre los proponentes se encontraban Oriol Raventós, Antoni Campos, Ferran Jaumà, Jaume Tolrà y Jaume Altafulla. En 1983 la propuesta comenzó a tomar forma e implicaron al entonces concejal de cultura, Ricard Martínez Roura. El ayuntamiento atendió las peticiones de los vecinos y un año después se inauguró el Museo Municipal de Cal Àrra, en la Calle Acàcies, 4. Por diversos problemas el museo fue ocupando varias sedes, aunque sin parar la actividad cultural.​ En 2010 comenzaron las obras de rehabilitación de Can Ventura del Vi. Las obras de habilitación del nuevo edificio se financiaron con dinero del Fondo Estatal de Inversión Local. Se reformó la planta baja, el piso y se incorporó un ascensor para eliminar las barreras arquitectónicas.​ La nueva sede del museo se inauguró el 22 de enero de 2011.​ Objetivos Los objetivos del museo son el estudio, conservación, documentación, restauración, exposición, difusión, fomento y pedagogía del patrimonio arqueológico, etnográfico, geológico, botánico, faunístico, histórico y cultural de Cabrils. En cuanto al archivo, sus objetivos son la conservación, catalogación, estudio y difusión de todos aquellos materiales gráficos y documentales que sean de interés histórico local.​ Referencias Enlaces externos Inventario Patrimonio Cultural de Cabrils Archivado el 16 de noviembre de 2010 en Wayback Machine. PDF
Ethnographic Museum of Ripoll

The Ethnographic Museum of Ripoll is a museum in the city of Ripoll, province of Girona in Catalonia. In 1929 the Archive of Folk Museum Ripoll was founded in the attic of the old church of Sant Pere, the first Catalan museum dedicated to ethnography. Over the last seventy years it has continuously collected, preserved, studied and promoted the heritage of the local region. The result is the Ethnographic Museum of Ripoll, and after ten years of refurbishments it opens its doors again to continue enriching its collection and once again display its legacy. The exhibitions can help us understand local society through its material and non-material culture, which include collections relating to shepherds, farmers, craftsmen, religion, and the Catalan forge that produced wrought iron and firearms for the Ripoll region. The new building, opened in March 2011, invites adults and children to take a tour of the recent past and the identity of the region, as well as a way of living and feeling. References External links Official website of the Ethnographic Museum of Ripol Official website and Mobile App: Visitmuseum, the museums of Catalonia on your mobile device
Musée Martorell

Le musée Martorell est l'un des cinq sièges du musée des Sciences naturelles de Barcelone et le siège le plus ancien de cette institution. Fondé en 1882 sous le nom de Museo Martorell de Arqueología y Ciencias Naturales ('musée Martorell d'Archéologie et de Sciences naturelles'), très tôt ses collections d'archéologie, de botanique et de zoologie ont été transférées ailleurs et pendant la plupart de son histoire, jusqu'en 2010, il a été connu comme le Museo Martorell de Geología ou, plus simplement, Museo de Geología ('musée de Géologie'). Le musée Martorell a été le premier bâtiment construit à Barcelone à des fins muséographiques. Il est situé dans le Parc de la Ciutadella à Barcelone. Désaffecté en 2010, ce musée est en attente que son entité mère, le musée des Sciences naturelles de Barcelone, lui attribue de nouvelles fonctions. Histoire Notes et références Voir aussi Sources et bibliographie (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Museu Martorell » (voir la liste des auteurs). (ca) Alícia Masriera, El Museu Martorell, 125 anys de Ciències Naturals (1878–2003), Barcelone, Museu de Ciències Naturals, coll. « Monografies » (no 3), 2006, 230 p. (ISSN 1695-8950, lire en ligne) Articles connexes Francesc Martorell Peña Liens externes Rubrique sur le musée Martorell au sein du site internet du musée des Sciences naturelles de Barcelone Portail des musées Portail de la géologie Portail de Barcelone
Museu de Vestits de Paper

El Museu dels Vestits de Paper és un museu ubicat a Mollerussa i que destaca per la seva col·lecció de vestits fets en paper. Història Des de mitjan segle xx, a Mollerussa se celebra anualment el Concurs Nacional de Vestits de Paper. Amb el temps, es va anar configurant una petita col·lecció amb alguns dels vestits més destacats, que es van exposar alguna vegada al Teatre de l'Amistat, espai on tradicionalment s'havia celebrat el concurs i on va començar la tradició. El 1998 l'Ajuntament del municipi va començar a encarregar-se de la gestió del teatre, del concurs i dels vestits, i al cap de poc temps la col·lecció es va ubicar a les Galeries Sant Jordi, amb la voluntat d'esdevenir un museu. El 2009 es va inaugurar l'edifici actual del museu i el museu com a tal, coincidint amb l'edició d'aquell any del concurs de vestits. L'edifici es va ubicar al costat del teatre. Col·lecció La col·lecció exposada de manera permanent consta de més de 80 vestits, i també s'hi explica la història del concurs i els seus inicis. Aquesta creix anualment amb els vestits més destacats de l'edició de cada concurs. També realitza exposicions temporals, sovint d'artistes locals. Referències Bibliografia Miquel Polo Silvestre i Carme Polo Vives Els vestits de paper a Mollerussa, 40 anys d'història ISBN 978-84-935411-4-9 Enllaços externs Web oficial
Museo de Trajes de Papel

El Museo de los Trajes de Papel es un museo ubicado en Mollerusa y que destaca por su colección de trajes hechos en papel. Historia Desde mediados del XX, en Mollerusa se celebra anualmente el Concurso Nacional de Trajes de Papel. Con el tiempo, se fue configurando una pequeña colección con algunos de los trajes más destacados, que se expusieron alguna vez en el Teatro de la Amistad, espacio en el que tradicionalmente se había celebrado el concurso y donde comenzó la tradición. En 1998 el Ayuntamiento del municipio empezó a encargarse de la gestión del teatro, del concurso y de los trajes, y al poco tiempo la colección se ubicó en las Galerías Sant Jordi, con la voluntad de convertirse en un museo. En 2009 se inauguró el edificio actual del museo y el museo como tal, coincidiendo con la edición de ese año del concurso de trajes. El edificio se ubicó junto al teatro.​ Colección La colección expuesta de forma permanente consta de más de 80 vestidos, y también se explica la historia del concurso y sus inicios. Ésta crece anualmente con los trajes más destacados de la edición de cada concurso. También realiza exposiciones temporales, a menudo de artistas locales. Referencias Miquel Polo Silvestre y Carme Polo Vives Los trajes de papel en Mollerussa, 40 años de historia ISBN 978-84-935411-4-9 Enlaces externos Web oficial
Museu de l'Empordà

The Museum of the Empordà is an art museum in Figueres, Catalonia (Spain). Its history dates back to 1885, when the first collections arrived from the Prado Museum, bringing together a collection of artworks from the Catalan art scene (Sorolla, Casas, Nonell, Sacharoff and Tàpies) and the Empordà in particular (Dalí, Santos, Reig, Vallès, Planells, Massanet, Gabriel and Mitjà). The collection includes archaeological works, medieval art and Baroque paintings. Built in 1946, the building was opened in 1971. From 1998 onwards it has been managed by a consortium made up of Figueres Town Council, the Regional Council of Alt Empordà and the Gala-Salvador Dalí Foundation. As of 2015 the consortium has been dissolved, and the museum is managed by the Department of Culture of Figueres Town Council. References
Mútua de Terrassa

La Mútua de Terrassa (sovint estilitzat MútuaTerrassa com a marca comercial) és una mútua asseguradora d'accidents de treball fundada el 1900 a Terrassa per un grup d'empresaris de l'Institut Industrial, amb el nom El seguro tarrasense contra los accidentes de trabajo. El seu objectiu era pal·liar les conseqüències dels accidents laborals, a conseqüència de la complexitat de la maquinària i els processos laborals que es van derivar de la industrialització, mitjançant un subsidi econòmic, una prestació sanitària, rehabilitació i readaptació laboral. Amb el pas del temps, l'Entitat ha anat adaptant-se a les necessitats de la comunitat i diversificant la seva oferta. L'Hospital Universitari Mútua de Terrassa, amb 34 especialitats mèdiques, forma part de la Mútua. En l'actualitat, el Grup Mútua de Terrassa ocupa a gairebé 4.000 professionals, dels quals el 80% són dones i el 20% homes amb una edat mitjana de 38 anys. Forma part de la Unió Catalana d'Hospitals. Associació d'Entitats Sanitàries i Socials. El 2008 va rebre la Creu de Sant Jordi. El 2013 va crear el Programa d'Optimització de l’Ús d'Antimicrobians (PROA), amb l'objectiu de desenvolupar projectes orientats a promoure la reducció de la propagació d'infeccions per bacteris resistents als antibiòtics. El 2023 va celebrar la primera edició de les jornades multidisciplinars d'actualització del PROA, una iniciativa del Servei de Malalties Infeccioses i el Servei de Farmàcia Hospitalària de l’Hospital Universitari MútuaTerrassa i el servei de Microbiologia de Catlab. Referències Enllaços externs Mútua de Terrassa - Lloc web oficial
Nostra Senyora de l'Esperança de s'Agaró

Nostra Senyora de l'Esperança de s'Agaró és una església catòlica romana catalogada com a monument protegit amb el rang de bé cultural d'interès local,. Es troba dins del nucli urbà de s'Agaró (municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró, Baix Empordà). És obra de l'arquitecte Francesc Folguera i va ser construïda entre els anys 1941 i 1943. Descripció És una església delicadament neobarroca i d'un acusat pintoresquisme que pretén enllaçar amb la tradició popular de les ermites i santuaris mariners i alhora concordar amb l'estil predominant a s'Agaró. L'autor hi va incorporar una portada barroca, elements gòtics procedents del convent de Sant Francesc de Girona (les arcades de la galeria al costat de migdia) i dos sepulcres gòtics procedents de Foixà a l'interior de la galeria coberta. Exteriorment destaca pel joc de volums, d'entrants i sortints i per la blancor de les parets junt amb el roig de la teulada. La façana és d'una gran senzillesa. S'hi accedeix per una escalinata flanquejada per xiprers. Està presidida per un conjunt ornamental de pedra on s'inclou la portada emmarcada amb pilars adossats, volutes, petxines i elements florals, una fornícula buida i un rosetó circular amb elements vegetals com a ornamentació. El repertori ornamental és el característic del segle xviii. La part superior de la façana sobre el frontó triangular està acabada amb un campanar de paret. A la façana, una làpida amb inscripció recorda que va ser promoguda per Josep Ensesa i Gubert (1892-1980) i que va ser consagrada al culte el dia 16 de juliol de 1942. Història La urbanització de s'Agaró fou iniciada el 1924 per l'industrial Josep Ensesa i Gubert en col·laboració amb l'arquitecte Rafael Masó i Valentí. Rebé el nom d'un rierol proper (segueró o Sagaró). La primera casa fou "Senya Blanca" del sr. Ensesa el mateix 1924, però la veritable gran empenta constructiva no es produí fins a 1928 amb obres com la casa de Masó 1928, la casa Cibils 1929, l'hostal de la Gavina 1924-34. A la mort de Masó, en 1935, es feu càrrec de la urbanització Francesc Folguera i Grassi, el qual hi va fer nombroses obres, a més d'aquesta església: camí de ronda, els banys, la disposició definitiva de l'hostal, loggia de Senya Blanca, etc. Quan aquest va morir el 1960 fou Adolf Florensa qui el substituí. A Sagaró es creà un urbanisme de l'alta burgesia de caràcter marcadament autòcton i d'arrel noucentista. Referències «Nostra Senyora de l'Esperança de s'Agaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].