NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Jacint Bosch

La Casa Jacint Bosch és un edifici del centre de Terrassa, situat al carrer del Teatre núm. 4, protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos. La façana està ordenada simètricament respecte a un eix central marcat per la tribuna del pis principal, que sobresurt del pla de la façana en un cos rectangular sostingut per columnes de capitells florals i amb una barana al damunt, aprofitada com a balcó del segon pis. Presenta una marcada verticalitat de les obertures, en sentit ascendent, que s'emfatitza pel coronament amb gablets corresponent a cada línia de finestres. Tot el tractament de la façana respon a un criteri clàssic d'ordenació dels elements, amb la incorporació d'altres de provinents del repertori modernista: brancals amb columnes, guardapols i timpans ceràmics, cornisa i capitells. Història L'edifici fou bastit per l'arquitecte Josep Ros segons el projecte del 1912. Des de 1988 va ser la seu dels Minyons de Terrassa, que en van comprar l'edifici, fins que el 2024 es van traslladar a les noves instal·lacions de Cal Reig. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Casa Jaume Botey

La Casa Jaume Botey, coneguda també com a Ca l'Amigó, és un edifici modernista de Badalona (Barcelonès), catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció És una casa torre tardomodernista, que conjuga elements clàssics i medievals, com la torre i els merlets. Consta d'un semisoterrani, baixos i terrat, que actualment està parcialment cobert. El solar està situat en desnivell, de manera que el semisoterrani té sortida al jardí. Els murs són d'estuc que imita maons grocs, i està força ben conservat. Té un porxo d'entrada i un vitrall modernista a la porta. Història Ocupa el lloc de l'antic mas Po-Canyadó, reconstruït a la Conreria (Tiana), i va ser construïda per l'arquitecte Joan Amigó i Barriga per al seu padrastre, el mestre d'obres Jaume Botey i Garriga. Els plànols foren signats per J. Maymó, ja que Amigó aleshores era l'arquitecte municipal. La casa tenia un conjunt de mobiliari fet per Gaspar Homar i Mezquida, actualment traslladat a una masia de Solius, i només en resta in situ un element. Durant un temps, la casa va estar ocupada per l'Escola Jungfrau. Després va ser restaurada i actualment acull la seu de l'Hospital Municipal de Badalona. Restes arqueològiques L'any 2004, en una intervenció al pati de l'antiga Escola Jungfrau, es confirmà la presència de restes arqueològiques d'època romana de gran entitat i monumentalitat; així ho mostra l'alçada i amplada dels murs documentats i la potent seqüència estratigràfica, a banda de la complexitat urbanística de les restes descobertes. S'ha documentat l'encreuament de dos carrers de la ciutat romana de Baetulo, així com una claveguera que connecta amb un embornal cap a l'oest, i cap a l'est amb el carrer que s'orienta al mar. El carrer que segueix una orientació de muntanya cap a mar es troba delimitat perfectament per dues voreres i una calçada amb marques de rodes. Referències Enllaços externs «Ca l'Amigó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Casa per en Jaume Botey». Inventari del Patrimoni Cultural Europeu (IPCE).
Casa Joan Batlle

La Casa Joan Batlle és un edifici modernista situat l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És una casa de planta rectangular, amb baixos, un pis i terrat. En la façana principal s'obre a la planta baixa tres obertures que, en origen, eren una porta al centre i una finestra a banda i banda, però actualment, la finestra de la dreta s'ha convertit en una porta. Les tres obertures són d'arc rebaixat i estan resseguides per una motllura llisa. Al primer pis, en el mateix eix que les obertures inferiors, s'obren tres balcons. Les obertures que donen als balcons són d'arc rebaixat i tenen la part superior decorada amb motius vegetals de guix, igual que les mènsules que suporten els balcons. La reixa dels balcons són de ferro forjat amb la part inferior corba. La barana del terrat està format per una alternança de pilars arrodonits i de barana de ferro. La façana que dona al carrer Tarragona és de característiques similars, amb quatre obertures per planta. A la part posterior de la casa, anteriorment, hi havia un jardí però actualment és un garatge. Història Construïda vers 1908, va ser inicialment destinada a habitatge, després va ser un jardí d'infants i actualment és la seu d'una entitat bancària. Referències «Casa Joan Batlle». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Casa Lluvià

La Casa Lluvià és un edifici modernista de Manresa (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local.. És una típica torre de senyors aïllada amb un petit jardí projectat per Ignasi Oms i Ponsa l'any 1908 i considerada com l'obra més purament modernista i reeixida de l'arquitecte manresà. Actualment acull la seu del Col·legi d'Arquitectes del Bages i Berguedà i les oficines de la Fira Mediterrània de Manresa. Descripció La Casa Lluvià és un habitatge representatiu de la burgesia industrial de principis del segle xx, elements que a Catalunya solen confluir en el Modernisme. Està ubicada en un xamfrà del carrer que porta el nom de l'arquitecte (Arquitecte Oms, 5), prop del passeig de Pere III, en ple centre de la ciutat de Manresa. Si bé es va construir per encàrrec de Sebastià Tàpias i Selga, posteriorment la va adquirir el senyor Lluvià. Durant un temps va servir d'escola i va passar per un moment crític en què va estar a punt de ser enderrocada. A diferència del Casino de Manresa (1906), la Casa Lluvià s'aparta del classicisme i l'autor hi combina, en un joc de volums asimètrics, un cos central amb dues torres de diferents proporcions i alçades. La façana conserva una ornamentació típicament modernista amb esgrafiats a les parets, ornamentació florals en capitells i mènsules, rematat amb un esglaonat de rajola i totxo a les cornises. El jardí està tancat amb reixes de ferro forjat. A l'interior de l'edifici s'hi conserven alguns elements típics com ara columnes de pedra amb relleus, sostres amb motllures i pintura de tendència naïf. També es conserva la fusteria original de les finestres d'un despatx. Història Fou construïda entre 1809 i 1910, s'hi feren reformes a l'escala exterior i la porta del primer pis el 1935. El 1981 va ser adquirida i restaurada per l'ajuntament de Manresa. Referències
Casa Planas (Badalona)

La Casa Planas o Can Planas, també popularment conegut com a Can Planetes, i antigament Can Seriol de la Plaça, és un habitatge ubicat al carrer de Barcelona, 1-3, amb façana a la plaça de la Constitució, de la ciutat Badalona protegit com a bé cultural d'interès local (BCIL) des del 27 de setembre de 1984. És un dels elements més destacats a nivell paisatgístic i històric del nucli antic. Descripció Element de gran valor paisatgístic i històric del barri de Dalt de la Vila, nucli antic de la ciutat de Badalona, que defineix la plaça de la Constitució. És una casa de planta baixa, pis i golfes, amb una tribuna modernista molt característica, amb petites mostres de vitralls emplomat de diversos colors, que dona a la plaça. Té un interessant pati al darrere, a l'altre costat del carrer de Barcelona, on l'entrada és modernista. Els elements modernistes foren afegits a principis de segle XX arran d'una reforma realitzada per Joan Amigó i Barriga. Història Ubicada en el primer nucli residencial de Badalona, al voltant de la parròquia de Santa Maria. Històricament fou la casa pairal dels Seriol, una important família pagesa de la qual es té notícia des del segle xv. Per aquesta raó, la casa ha estat anomenada Can Seriol de la Plaça, si bé apareix la mateixa forma amb les versions de la Riera, de la Costa, del Camí Ral o del Rec. A mitjan segle xvii, la pubilla de la casa, Eulàlia Seriol, es casada amb Jaume Gelabert, adoptant els seus fills com a cognom principal el del pare. Tanmateix, malgrat l'aparença de pèrdua del cognom Seriol, encara es farà servir durant dues generacions més tard, afegit darrere del segon cognom. A la segona meitat de segle xviii, Raimunda Gelabert i Pujol Seriol es casada amb Pau Barriga, mudant novament de cognom la família. L'hereu serà Francesc Barriga, mentre que una altra filla, Maria Anna, es va casar amb Joan Blanch i Barriga. No obstant això, a finals de segle xviii, el cognom Planas és el que pren la família arran del casament de la pubilla, Francesca Barriga i Gelabert Seriol amb Martí Planas, pagès originari de Sant Martí de Provençals, l'any 1786. Des d'aquell moment, tot i que inicialment encara es va conservar el cognom Seriol, el cognom pel qual s'ha conegut la casa és el de Planas. En l'actualitat continua sent propietat i residència de la família Planas. Membres il·lustres Alguns membres de la família han destacat en alguna activitat o han exercit càrrecs públics: Ramon Planas i Planas, alcalde de Badalona (1875-1879). Josep Planas i Planas, president del Banc de Badalona (1921). Ramon Planas i Buera, creador del Museu del Perfum de Barcelona. Referències
Casa Punyed

La Casa Punyed és una casa modernista de Reus (Baix Camp) protegida com a bé cultural d'interès local i projectada per l'arquitecte Pere Caselles. L'encàrrec el van fer els germans Iglesias Òdena -grafiat com a Yglesias-, propietaris de la «Manufacturera de Algodón», una important fàbrica de filatures i teixits de cotó popularment coneguda amb el nom de Vapor Vell, i es va enllestir l'any 1902. És coneguda popularment com a cal Punyed, per la farmàcia d'aquest nom que n'ocupava els baixos, que l'any 1908 hi va instal·lar Artur Punyed Lloberas (1880-1952). Descripció És un edifici d'habitatges entre mitgeres de planta baixa i tres pisos, que dona a dos carrers, el de Llovera i el de l'Amargura. La façana principal és al carrer de Llovera. En aquesta casa destaca el caire neogoticista present tant als elements arquitectònics com als ornamentals. A la planta baixa hi ha tres obertures d'arc mixtilini amb ziga-zaga i decoració a base de motllures i motius vegetals als brancals, tot construït amb material petri que contrasta amb l'obra vista del cos superior. L'escala de veïns conserva la porta original, de doble batent, decorada amb motius vegetals, obra de l'ebenista Enric Oliva, col·laborador de l'arquitecte Pere Caselles, a qui s'atribueix la casa, encara que els plànols van signats per Pau Monguió. El neogoticisme és fa evident a la balconada del primer pis, de pedra treballada, als arcs conopials i flamígers, a les traceries, a les formes trevolades dels ampits i a la representació de les quatre barres catalanes en els espiralls de l'última planta. Un tret que caracteritza aquest edifici és la presència d'una sèrie de rostres humans i de cares grotesques als trencaaigües del primer pis. A les mènsules del tercer pis apareixen fesomies masculines on hi reconeixem un rei cristià, un àrab i un xinès, entre d'altres. A la planta principal hi ha un ampli balcó corregut, recolzat sobre vuit grans mènsules, amb una barana de pedra treballada com si es tractés d'una traceria d'un edifici gòtic. El trencaaigües de la porta central d'aquest balcó està coronat per un relleu de formes vegetals. Referències «Casa Punyed». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
Casa Sagrera (Pont de Molins)

La Casa Sagrera de Pont de Molins (Alt Empordà) és un conjunt de dos edificis protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Està situada en el nucli urbà de Molins, el nucli originari del municipi de Pont de Molins, delimitant la plaça de la Constitució per la banda de migdia, al costat de la Muga. El conjunt està format per dos grans edificis de planta rectangular comunicats per una terrassa elevada. L'edifici principal està format per tres grans crugies perpendiculars a la façana principal, distribuïdes en planta baixa i tres pisos, i amb la coberta de dues vessants. Totes les obertures de l'edifici estan ordenades simètricament seguint eixos verticals, són d'arc rebaixat i majoritàriament estan bastides amb maons. Els portals d'accés de la façana principal, però, són bastits amb carreus de pedra calcària blanca. El principal presenta la clau gravada amb la data 1880. El parament està coronat per una cornisa motllurada en la que s'assenta una barana d'obra amb un plafó central de perfil ondulat. L'altre edifici presenta la coberta de teula de quatre vessants, amb detalls ceràmics en el carener, i està distribuït en planta baixa i pis. Les obertures també són d'arc rebaixat bastit amb maons. A la façana principal hi ha petites finestres geminades a la planta baixa, mentre que al pis tenen els emmarcaments decorats a manera de guardapols. A la banda de ponent de la construcció hi ha una filada d'arcs de mig punt bastits amb maons, situats al pis superior. Ambdues construccions presenten l'aparell vist bastit en pedruscall disposat regularment, amb carreus ben escairats a les cantonades. Els interiors estan degradats, tot i que hi ha sostres restituïts. Història Ubicada al barri de Molins de Dalt, representa el nucli originari del poble de Molins. El terme estava format pel mencionat nucli i les masies disperses que aprofitaven els recursos hidràulics de la Muga i l'excel·lent via de comunicació que representava l'antic Camí de França, possiblement hereu del traçat de la Via Augusta romana. Les cases conservades a Molins de Dalt, són datables majoritàriament entre els segles xvii-xviii, sent molt probable que haguessin estat construïdes sobre antigues edificacions medievals. Concretament, segons el fons documental del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, Can Sagrera és una antiga farinera bastida a finals del segle xix que fou reconvertida posteriorment en fàbrica de ciment. En una llinda es pot apreciar la data 1880, testimoni de l'any de construcció. Actualment resta deshabitada. Referències «Casa Sagrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].
Casa Saladrigas

La Casa Saladrigas és una obra del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici presenta façana a tres carrers i és de planta rectangular, amb tres pisos i golfes. Destaquen els timpans que decoren les entrades principals, les balconades a les dues cantonades amb baranes de ferro forjat molt ben treballades i les cobertes a diferent nivell. Al tercer pis s'obren set finestres amb arc de mig punt. A la cantonada de mar, entre el primer i el segon pis hi ha un rellotge de sol. S'utilitza com a sala d'exposicions. Història Casa construïda entre 1926 i 1931, un cop derruïda l'original, per l'arquitecte Isidre Puig i Boada (1891-1987) per encàrrec de l'empresari Manuel Saladrigas Freixa (1872-1949). L'arquitecte Isidre Puig Boada fou deixeble d'Antoni Gaudí i director de l'obra de la Sagrada Família de Barcelona a la seva mort. L'empresari Manuel Saladrigas era un industrial que tenia una fàbrica tèxtil al Poble Nou de Barcelona i estiuejava a Blanes. En aquella zona hi vivien i donaven classe diversos mestres, d'aquí que el passeig s'anomeni actualment “de la Mestrança”. Durant la Guerra Civil, a més de classes particulars, s'hi van celebrar misses clandestines organitzades pel mossèn Agustí de Blanes. La casa va ser conservada per la filla de Manuel Saladrigas, Teresa, i va resistir a l'embat constructiu dels seixanta fins que fou protegida per l'Ajuntament als vuitanta i adquirida pel mateix Ajuntament a finals dels anys noranta. El 13 d'abril de 2003 es va inaugurar la restaurada Casa Saladrigas com a Sala d'exposicions municipal en un acte multitudinari. Referències Enllaços externs «Casa Saladrigas». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Casa Tomàs Jordi

La Casa Tomàs Jordi o cal Tomàs Jordi és un edifici modernista de Pere Caselles construït al carrer de Llovera números 19-21, a la ciutat de Reus (Baix Camp). Està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici de nova planta amb una façana molt ben estructurada dividida horitzontalment en dues zones, distingibles pels materials emprats i per la qualitat dels seus acabats. En la façana, la planta baixa i l'entresòl són concebuts com una unitat que s'aprecia en la distribució de les obertures. El fons és de pedra amb decoracions florals a les llindes i als brancals. És destacable la barana de l'entresòl per les seves formes ondulades i asimètriques. A l'entresòl s'obren tres grans finestres relacionades amb les tres portes de la planta baixa, que faciliten, amb una façana diàfana, l'entrada de llum natural. Les motllures de l'emmarcament adopten formes orgàniques. La decoració, de pedra natural, presenta elements vegetals en forma de fulles de castanyer, que emmarquen les inicials del promotor, T. J., i la data del seu acabament, 1910. Els tres pisos superiors són un bloc diferenciat que s'ordena mitjançant els balcons. Del fons arrebossat que imita carreus en destaquen els elements florals esculpits a les llindes i als brancals, diferents a cada pis. Els plafons esculpits de l'espai d'entre les llindes, al primer pis, són caps femenins amb pentinats típicament modernistes. El coronament és una cornisa de totxo vist, ben lluny de la proposada en els plànols originals, pensat a la manera modernista, tot donant a l'edifici una estructura unitària i gairebé orgànica. La porta de l'escala, de doble full, aplica els conceptes del modernisme a l'ebenisteria. Al vestíbul hi ha paviment hidràulic, un arrimador de ceràmica decorada i un estucat amb esgrafiats. Història Va ser encarregat l'any 1909 pel notari Tomàs Jordi Espinàs a l'arquitecte Pere Caselles i es va inaugurar l'any següent. Forma part de la ruta modernista de Reus. Referències
Casa Tosquella

La Casa Tosquella es un edificio modernista resultado de una reforma hecha en 1907 por Eduard Maria Balcells, un monumento protegido como Bien de Interés Cultural (BIC) y Bien Cultural de Interés Nacional de Cataluña, ubicado en la ciudad española de Barcelona.​ Descripción El edificio, una especie de torre de carácter residencial en el barrio de San Gervasio de Cassolas, es a tres vientos, y consta sólo de planta baja y un semisótano visible desde el jardín. En la composición de los alzados se combinan los elementos curvilíneos y las líneas rotas, propios de la estética modernista, con otros de carácter arabizante, como los arcos de herradura, usados nuevamente desde el siglo XIX por los estilos historicistas y, más adelante, en algunos edificios modernistas. Cabe destacar la decoración de barandillas, ventanas y forja en general, así como estanterías y vidrieras, en el presente deteriorada.​ Historia La casa Tosquella es una de las primeras obras del arquitecto Eduard M. Balcells, perteneciente a la segunda generación de arquitectos modernistas, y cuya obra se mueve en unos niveles de calidad discretos.​ Se trata de una reforma de una casa de veraneo de 1889 hecha en origen por el maestro de obras Juan Caballé. La reforma fue encargada por Antonio Tosquella, persona retornada de América tras el fin de la colonización española, con buena posición económica. Es un edificio de estilo ecléctico con lenguaje arabizante y de estructura similar a Casa Calado, también de Balcells, pero con un tamaño superior. Además, cuenta con unas barandillas de forja de gran fantasía.​ La finca es ahora propiedad del Ayuntamiento de Barcelona y se encuentra en proceso de reforma. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa Tosquella. Ayuntamiento de Barcelona (ed.). «Casa Tosquella».
Casa Torrents

La casa Torrents o ca la Buresa és un edifici modernista situat a la plaça de Fius i Palà, cantonada amb el carrer del Born de Manresa (Bages), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectat el 1906 per l'arquitecte Ignasi Oms i Ponsa i construït entre aquesta data i el 1908 per a l'industrial tèxtil manresà Llogari Torrents i Serra, propietari de la Colònia Antius a Callús. La casa es coneix popularment com ca la Buresa pel cognom de la dona del propietari, Antònia Burés i Borràs, pertanyent a una altra nissaga de fabricants. Descripció Edifici a tres vents de planta baixa i quatre pisos amb dues torrasses circulars als angles, un dels quals està culminat amb una cúpula cònica, amb decoració ceràmica en forma d'escates. La façana és carreuada amb elements florals, ceràmica vidriada, esgrafiats i ferro forjat. Presenta una alternança de formes i llindes, especialment decorades les corresponents a les portes dels balcons volats. Al mig de la façana sobresurt un cos central, amb una tribuna al primer pis, coronat a la part superior amb quatre pinacles i una imatge del Sagrat Cor, habitual en molts edificis modernistes. Una altra tribuna embelleix la torrassa lateral. Ambdues tribunes gaudeixen d'una rica decoració amb finestrals, amb arcs lobulats de cortina que conserven a la part superior uns vitralls i els capitells de les columnes amb decoració floral; una barana de pedra decorada remata el conjunt. A la planta baixa, un portal lobulat duu a un vestíbul, que donava l'entrada als vianants i carruatges, que es desdobla en dues escalinates. A l'interior d'alguns pisos particulars es conserva la decoració genuïnament modernista. Referències Vegeu també Casa Antònia Burés Bibliografia Casamartina i Parassols, Josep. Juli Batllevell. Un gaudinià oblidat. Sabadell: Fundació Gas Natural Fenosa / Museu del Gas, 2011. ISBN 9788461555604.
Casa Ugalde

La Casa Ugalde és un habitatge unifamiliar de Caldes d'Estrac, declarat com a Bé Cultural d'Interès Nacional. Es tracta d'un edifici projectat l'any 1951 per l'arquitecte Josep Antoni Coderch i de Sentmenat en col·laboració amb Manuel Valls i Verges. Va ser construït entre els anys 1951 i 1952 per encàrrec del senyor Eustaquio Ugalde. És un habitatge unifamiliar aïllat de dues plantes, situat al carrer Torrenova, 16. Està edificat en un emplaçament amb vistes al mar i on destaca la voluntat d'emmarcament visual del paisatge des de les diferents estances de la casa, conjuntament amb el respecte per les visuals, per la conservació de la vegetació existent i per la integració en el territori. Tot això s'aconsegueix mitjançant tècniques constructives com, per exemple, els murs de pedra, els forjats de formigó armat, els paviments de ceràmica i l'arrebossat de calç. Juntament amb la Casa Rozes de Roses, pot considerar-se una de les obres més rellevants de la producció arquitectònica de Coderch i de l'arquitectura d'aquest període a Catalunya. Destaquen les solucions formals, estructurals i ambientals que s'hi apliquen, i l'ús innovador de les tècniques constructives tradicionals. L'obra representa un mestratge, influència i avanç en la concepció dels projectes i de la construcció d'habitatges unifamiliars aïllats. La interrelació i el respecte envers el territori on s'implanta suposa la revalorització del mateix paisatge, i fan que l'edifici sigui considerat un exemple paradigmàtic d'integració al medi ambient. Referències Enllaços externs DOGC núm. 3823 - 17/02/2003, pàg. 3004 (domini públic) Casa Ugalde a Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya