NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Plaça de l'Església (Santa Coloma de Queralt)

La Plaça de l'Església és una plaça pública del municipi de Santa Coloma de Queralt inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Emplaçament de l'església parroquial de Santa Coloma de Queralt. És un bell conjunt porticat, originàriament del segle xiv que no presenta grans modificacions. Damunt dels pòrtics actualment hi ha habitatges unifamiliars. Afronta amb el carrer major, el carrer Portal d'en Roca, el carrer de Santa Caterina, i l'antic barri jueu a través d'una raconada porticada documentada a Móra del Vall, i del portal de Sant Antoni. En el n.12 s'hi ubica la casa senyorial "Ca la Senyora", del segle xviii, que havia estat propietat dels comtes de Pomés. Consta d'un soterrani i tres plantes. El pis superior hi havia una gran galeria correguda d'arcs carpanells, sostinguda per pilastres octagonals. A hores d'ara, l'edifici es troba en un estat de conservació molt deficient. Denominacions Des de la constitució de Santa Coloma ha estat denominada de diferents maneres. Fins al 1575 es troba documentada com a plaça de l'Om. A partir de 1617 ja consta com a plaça de l'Església, denominació que perdurarà fins als primers mesos de la Segona República Espanyola, quan és rebatejada com a plaça de Francesc Layret. Amb la victòria de les tropes franquistes, va retornar a anomenar-se plaça de l'Església Història L'any 1962 s'hi van trobar fosses comunes de l'antiga església romànica de Santa Coloma. El 1384 el Senyor de la vila, Dalmau Queralt, dona permís a Pere de Girona (espaser) per fer una peixateria a la paret de l'església, que restarà operativa com a mínim fins a mitjans del segle xix. En algun moment entre 1617 i 1855, les autoritats municipals en van adquirir la propietat. Vers 1378, segons documenta Joan Segura, hi havia cinc taules destinades a la venda del safrà. Una es trobava arrambada a la paret de l'església i la peixateria; l'altra, en un pòrtic de davant. Mercaders de múltiples ciutats catalans -Barcelona, Manresa, Vilafranca del Penedès, Cervera- anaven a la plaça de l'Om per adquirir safrà. Posteriorment, segons Josep Carreras, l'exportaven a la ruta d'Antioquia i Àsia Menor. Entre el 5 d'octubre de 1378 i el primer de març de 1379 es van cobrar a la Vila tributs per valor de 25.000 lliures a Santa Coloma. Les cinc taules esmentades segons referenciades en el capbreu de 1617. En època contemporània, la plaça de l'Església ha estat pintada per múltiples pintors locals i d'abast nacional, com ara Josep Nogué Massó i Jaume Morera i Galicia. Entre 1974 i 2002, s'ubicava a la plaça de l'Església un monòlit conegut com a Queixal de la Bruixa. Referències Enllaços externs «Plaça de l'Església». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Plaça de la Verònica

La Plaça de la Verònica de Barcelona rep aquest nom de la dona que, segons els Evangelis, eixugà la cara de Jesús mentre pujava al Calvari i li'n quedà l'empremta al drap. Història Segons la tradició, sembla que en una de les cases d'aquesta plaça hi havia una representació de l'escena del Via Crucis o que en una de les cases es guardava aquest misteri per a les processons de Setmana Santa. Descripció És un espai del carrer d'Avinyó, el qual s'eixampla en aquest punt formant una petita placeta amb rajoles blanques i negres, i unes taules d'una cafeteria que li confereixen un cert aire italià, un petit espai per a descansar i poder continuar pel carrer d'Avinyó. Hi destaquen els edificis de l'antic Borsí o Casino Mercantil, actualment tancat, i la casa dels Quatre Rius, famosa pels seus esgrafiats, actualment transformada en hotel. Referències Enllaços externs Plaça de la Veronica - Foursquare (anglès) Les bombes que van obrir places - El Periódico
Sant Andreu d'Aguilar

Sant Andreu d'Aguilar és una església del municipi d'Aguilar de Segarra (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de planta rectangular amb absis de planta quadrada i dues capelles laterals per banda. La torre del campanar, de planta quadrada, està situada al costat N de l'església. Els murs de l'església són fets de pedra, de la qual molt bona part fou portada de l'antiga parròquia, situada a l'indret del castell, ara en ruïnes. Història L'actual parròquia de Sant Andreu d'Aguilar fou construïda just acabada la guerra civil espanyola (1943-1949), per a substituir la primitiva del castell, destruïda l'any 1936 i traslladada temporalment a la capella de Sant Miquel, al peu de la muntanya del castell. La nova parròquia fou consagrada l'any 1949. Referències
Sant Andreu de Montblanquet

Sant Andreu de Montblanquet és una església de Montblanquet, al municipi de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau sense absis diferenciat i coberta amb volta de canó de perfil lleugerament apuntat. L'absis és precedit per arcs presbiterals. Hi ha unes impostes que divideixen els murs laterals com una única i sòbria decoració arquitectònica del temple de clara inspiració cistercenca per la seva puresa i simplicitat de línies. Té una teulada amb coberta a dues aigües. L'absis és llis i al seu lateral s'hi allotja la sagristia de reduïdes dimensions. A l'extrem oposat de l'absis s'hi troba el cor. Exteriorment la façana s'obra a un dels laterals de l'església amb un arc de mig punt adovellat. Per damunt d'aquesta senzilla porta s'hi obra un elegant rosetó de clara inspiració gòtica. L'església té una última obertura a l'exterior amb una petita finestra oberta al bell mig de l'absis en forma de petit arc de mig punt i doble esqueixada. El campanar de l'església és d'espadanya. Història El 1279-1280 l'església de Montblanquet ja construïda s'inclou en d'arxidiòcesis de Tarragona. Referències
Sant Climent de la Torre de Foix

Sant Climent de la Torre de Foix és una església de Guardiola de Berguedà (Berguedà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Antigament s'anomenava de Sant Climent de Vallcebre, i formava part del domini del monestir de Sant Llorenç prop Bagà, consagrat el 983. El 1042, fou consagrada per l'arquebisbe de Narbona, l'abat de Sant Llorenç i el comte de Cerdanya, i a l'acta s'esmenta que s'hi trobaren les relíquies de santa Maria, i els vestits de Sant Climent, Sant Vicenç i Sant Marçal, que van ser consagrats en un altar pel bisbe Eribau d'Urgell i l'arquebisbe de Narbona. Al segle xiv esdevingué una sufragània de la parròquia de Sant Julià i santa Maria i coneguda ja pel seu nom actual. Al segles xvii i xviii degué patir algunes reformes i possiblement va ser abandonada al segle xix. Als últims decennis del segle xx, va patir una degradació considerable: la vegetació que ja cobria part del mur de tramuntana havia envaït l'església i la volta es va ensorrar pràcticament en la seva totalitat; fet que dificultava fins i tot l'accés al recinte. El maig de 2017, l'SPAL de la Diputació de Barcelona va finalitzar els treballs de restauració de la volta de la nau i la coberta. Descripció És una església romànica d'una sola nau rematada amb un absis de quart d'esfera. L'església tenia volta de pedra però actualment està destruïda i parcialment coberta de vegetació. L'absis més estret que la nau és introduïda per un arc triomfal adovellat, amb una petita finestra de doble esqueixada. La porta primitiva de l'església era al mur de migjorn, tapada posteriorment, se n'obrí una de nova al mur frontal que dona a ponent. Tenia una porta de ferramenta romànica, desapareguda a finals del segle xx, anant a parar a una col·lecció particular. L'única ornamentació de tot el conjunt és al mur exterior de l'absis, amb una banda de dents de serra. El campanar d'espadanya de dues obertures és al mur frontal. El parament és completament de carreus de pedra disposats en fileres, i la coberta de pissarra. Referències Vegeu també Torre de Foix
Sant Genís de Gavarrós

Sant Genís de Gavarrós és una església que havia estat parròquia del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És l'església parroquial de Gavarrós. aquest és un edifici de planta basilical cobert a dues aigües amb teula àrab. El parament és de grans carreus de pedra disposats a contrapunt, desbastats, disposats en fileres i units amb morter. Està estructurat en una sola nau orientada a llevant; té un abis semicircular amb una finestra de doble esqueixada força estreta. Un fris de carreus de menors dimensions i acantallats corona l'absis. Entre aquest i la nau hi ha un petot cos que modula la degradació. L'entrada, un arc de mig punt adovellat, està a ponent de l'edifici. Història Les notícies documentals de Sant Genís cal lligar-les a la història del seu castell i, per tant, a la baronia de Pinós i Mataplana, senyors del lloc. El castell el trobem esmentat ja al s. XIII (1277) i els barons de Pinós donaren a diversos senyors, sempre amb l'obligació de fortificar-lo i fer-hi guaites (Rocham fortitudinem Roche de Gavarret). La primera notícia documental és del 1295, quan R. de Vallespir, procurador general de les terres de Galceran de Pinós rebé per penyora de deutes durant cinc anys Gavarrós i la parròquia de Sant Genís. El 1381 Gavarrós comptava tan sols amb onze focs. Malgrat l'estructura general de Sant Genís de Gavarrós és romànica, aquesta església patí transformacions durant el s. XVIII, època en què s'afegí una capella al costat de tramuntana i una sagristia a migjorn i també s'enguixà l'interior. El 1765 també s'afegí una porta. Rectors entre els segles XIII i XIX Segons documents dels arxius de Bagà i La Pobla de Lillet, entre els segles XIII i XIX, alguns rectors de Sant Genís de Gavarrós van ser: 1256 - Ponç de Sauch 1315 - 1344 - Arnau de Ginebret. Li va arrendar l'església a P de Bagà (1290). 1351 - Joan Pere 1408 - Ramon Sala 1428 - Bartomeu Çaylla 1450 - Joan Serra 1816 - Joan Vergés En aquests documents es veu que a principis del segle XIX Sant Genís de Gavarrós encara era una parróquia. Referències
Sant Jaume d'Almenara

Sant Jaume d'Almenara és una església del municipi de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici en runes, actualment queden només els murs de la nau. Les successives reformes fetes a l'edifici original van configurar la planta rectangular que ha arribat als nostres dies. S'evidencien almenys tres processos d'obra. La zona presbiteral mostra un aparell rectangular de mida mitjana, col·locat horitzontalment i en filades sobreposades. A la part baixa del mur nord es troben el mateix tipus de carreus. A la zona dels peus de l'edifici, en el mur nord i sud hi ha un aparell quadrat i tallat regularment a cops d'escoda, que es disposa en el mur en filades verticals i horitzontals alternades. A la part del presbiteri, tres filades de carreus, diferents dels anteriors, assenyalen l'arrencada d'una volta. Són de proporcions regulars, tallats a cops d'escoda i disposats en el mur de forma isòdoma. El portal d'accés s'obria en el mur sud. És d'arc de mig punt dovellat i sense decoració. La coberta ha desaparegut totalment. El presbiteri estava cobert amb volta. Història El 1185 apareix documentat el castell. Durant el segle xii, Almenara va passar a dependre de la família Queralt que senyorejava a Santa Coloma. No són nombroses les referències a l'església de Sant Jaume. Segons Francesca Español va ser construïda al llarg del segle xi, si bé les primeres referències no es troben fins a les acaballes del segle xiii, quan hi ha un seguit de llegats testamentaris (documentació de l'escrivania pública de Santa coloma). Sabem també que durant el segle xiv diversos donats van tenir cura del servei de l'església. Referències Enllaços externs «Sant Jaume d'Almenara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Jaume de Montargull

Sant Jaume de Montargull és una església del llogaret de Montargull al municipi de Llorac (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es troba a tocar del Castell de Montargull. L'interior està format amb dues naus. L'original, on s'ubica l'entrada, és romànica, de volta de canó; en paral·lel a aquesta i separades per una arcada gòtica, es troba la segona nau d'estil gòtic, fruit d'una ampliació posterior. Aquesta segona nau està rematada per un cor. La pica baptismal de l'església de sant Jaume, és cilíndrica i té els laterals lleugerament còncaus en les seves dues terceres parts superior, i accentuadament corbats en el terç inferior. La seva decoració és llisa. Història Al segle x Montargull pertanyia als Queralt, després de l'orde del Temple i al segle xiv ho tornaven a posseir els senyors de Santa Coloma de Queralt. L'església, d'origen romànic, ha estat molt modificada en èpoques posteriors. Ja es trobava construïda durant la primera meitat del segle xii, pertanyent al bisbat de Vic, bastida com a capella del castell de Montargull. Arran del creixement de la població, va ser necessari reformar l'edifici durant el segle xiii (o principis del s. XIV), construint una nau paral·lela a la capella primigènia i una arcada per unir les dues dependències. El 1348 va rebre un llegat del testament de Pere de Queralt i de Castellnou. Actualment no té culte, i tot i l'ensorrament general de les cases del poble abandonat a finals del segle xx, l'església es conserva gràcies a un grup de voluntaris. Referències
Sant Joan Baptista (els Torms)

Sant Joan Baptista és una església al nucli dels Torms (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local. La parròquia pertanyia al monestir de Poblet, com bona part de la comarca. Església de planta basilical estructurada en tres naus separades per gruixudes pilastres amb capitells amb motius vegetals estilitzats. Les naus laterals estan cobertes amb volta d'aresta i la central, més elevada, és una volta de canó reforçada amb arcs torals amb llunetes que s'obren a finestrals emmarcats per motllures arquitectòniques i elements vegetals que segueixen pautes decoratives de l'època. Els murs són arrebossats i pintats, imitant en algunes zones (voltes, algunes pilastres) el rivetejat del marbre i carreus. El paviment és de mosaic. Presideix l'altar la imatge de Sant Joan Baptista, també destaquen els altars del crucificat i la Dolorosa, ubicats a la part dreta dels peus de l'església. El cor és alt i està al primer tram de volta. S'accedeix a l'interior del recinte per una escalinata de pedra. La façana s'estructura en tres parts, seguint la divisió interior, coronades per un frontó corbat amb elements decoratius al final. Al centre hi ha l'entrada, un arc de mig punt flanquejat per pilastres adossades que suporten un fals frontó coronat per motius de rocalla, típic del moment. La coberta exterior és a dues aigües amb teula àrab. També hi ha un campanar de planta quadrada amb dos trams superiors octogonals acabat amb una cúpula. Notes
Sant Josep de Bovera

Sant Josep de Bovera és una església del municipi de Bovera (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església parroquial d'una sola nau coberta amb volta de canó. Als laterals hi ha tot de capelles fetes d'obra. Aquest edifici està emplaçat a sobre de l'antiga església romànica (segle XIII- XIV) que es destruí al construir la nova; de fet alguns dels carreus s'aprofitaren a la nova obra o fins i tot la porta lateral d'estil romànic de transició. És de mig punt i moltes pedres porten símbols de picapedrers, indicant-nos l'aprofitament per la nova construcció. El seu interior és de gust neoclàssic amb altar central i nou de laterals, disposats a les capelles. Des d'un començament els murs es deixaren a la vista la pedra, i és més endavant quan es pinten. En l'actualitat s'han repicat les pilastres, però els capitells, d'ordre compost, continuen pintats. El paviment de tot el recinte és fet de terrasso. L'altar major està dedicat a Sant Josep, el flanquegen un de Sant Antoni de Pàdua i de Sant Isidre. El cor el trobem a la part superior, als peus de l'església. A l'exterior, la façana principal és molt senzilla; tan sols s'han treballat en relleu les dovelles; a sobre hi ha escrit el nom de Sant Joan Basptista. Al damunt hi ha una fornícula apetxinada, que deuria contenir la imatge del sant titular. Al damunt de l'entrada principal, als peus del recinte hi ha el campanar de cos octogonal, obra ja del segle xix. Història Abans el temple estava dedicat al naixement de la Mare de Déu. El campanar està emplaçat al centre, damunt de la portada. Fèlix de Móra d'Ebre en fou el constructor a finals del s. XIX. Té una base quadrada que passa a ser octogonal al pis superior, rematat amb una àmplia cornissa i una teulada ondulant avui restaurada. Referències
Sant Llorenç de Rocallaura

Sant Llorenç de Rocallaura és una església de Rocallaura, al municipi de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'any 1892 la façana fou renovada i es realitzaren obres al campanar. L'any 1900 es construí el cambril de la Mare de Déu del Tallat, talla policromada d'alabastre, realitzada al segle xiv. L'església va sortir molt mal parada de la Guerra Civil. Referències
Sant Martí de Sales

Sant Martí de Sales és una església del municipi de Sales de Llierca (Garrotxa) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Als documents antics és anomenada Sant Martí de "Cabissono", que sembla el nom que porta el lloc on posteriorment fou bastida l'església. Descripció L'església de sant Martí de Sales representa el nucli central del dispersat poble del mateix nom i està situada a poca distància del poble de Tortellà en direcció a llevant. És un temple d'una sola nau, amb dues capelles rectangulars a cada costat, un transsepte -que no és apreciable des de l'exterior- i un absis semicircular a l'interior. La porta d'ingrés està situada a llevant, presentant carreus molt ben tallats, on hi ha gravades les inicials de Crist i al coronament, hi ha una fornícula amb la imatge del sant. El campanar està situat a migdia; té una torre coronada per un teulat a quatre vessants i obertures als quatre vents. Referències
Sant Martí del Puig

Sant Martí del Puig és una església al terme municipal de Gisclareny (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Martí del Puig és a la vall del Bastareny, enlairada sobre un turó. És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó i coronada amb un absis a llevant amb una finestra de doble esqueixada. És de reduïdes dimensions i amb parament de pedra irregular, disposat en filades i unit amb morter. L'absis té una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada i sense cap altre tipus d'ornamentació. La porta d'entrada, al mur de migjorn, està feta amb carreus de pedra diferents dels de la resta del parament i amb un arc de mig punt adovellat. A ponent s'alçà un gros campanar d'espadanya que abraça tota l'amplada del mur, amb dues obertures. L'edifici ha sofert moltes modificacions, sobretot en afegir-se dos cossos al segle xviii, a manera de capelles laterals al mur de migjorn i tramuntana. Al centre de la nau i hi ha unes escales que baixen a la cripta amb sostre encofrat, segurament una fossa funerària d'època posterior al romànic. Sant Martí és actualment sufragània de l'església parroquial de Gisclareny però en origen fou cap de parròquia. El 1255 el prevere Balaguer en tenia cura, després d'una avinença feta entre el prior de Sant Jaume de Frontanyà i el capellà J. Pruners. Els clergues que regien l'església del Puig obtenien com a benefici les seves rendes i també els de l'església de Gavarrós. A finals del segle xiii (1289) el capellà de Sant Martí del Puig fou multat pel bisbe d'Urgell perquè vivia en concubinat. El 1368 l'església era sufragània de Santa Maria de Gisclareny. A finals del s. XVIII ho era Sant Miquel de Turbians. Notes
Sant Miquel de Castellar

Sant Miquel de Castellar és una obra del municipi d'Aguilar de Segarra (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau rectangular amb capelles laterals, construïda a finals del segle xviii, sobre la primitiva església romànica dels segles xi i xii. De l'església primitiva només es conserven les parets de la nau, la coberta i una part del campanar, de torre quadrada ornada amb arcuacions llombardes en els quatre costats. Història Existeix un document del segle x, encara que una mica dubtós, que anomena el castell de Castellar. La primera notícia fiable, però de Castellar, apareix en el testament de Seguí i el seu fill de l'any 1022 on s'explica que Castellar termeneja amb Seguers i Puigfarners. D'aquesta església en depenia com a sufragània les de Sant Julià de Puigfarners, Sant Pere i Sant Feliu de Seguers (actualment del municipi dels Prats de Rei) i la de la Mare de Déu de les Coromines. Referències
Sant Pere d'Anguera

Sant Pere d'Anguera és una església del municipi de Sarral (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El que resta d'aquest edifici és l'absis i part del mur nord. Possiblement la volta originària, no conservada, anava col·locada sobre arc faixons. L'església era d'una sola nau amb absis semicircular a la capçalera. La ubicació del portal primitiu es desconeix. Es mantenen tres finestres a la zona presbiteral i una al mur nord. A la central de l'absis, per fora, hi ha un bordó que recorre tot el seu perímetre, decorat amb petites puntes de diamant i boles. El material de construcció són carreus regulars i tallats amb cura. La disposició en el mur està fet a de manera isòdoma. No es veuen marques de picapedrer. Història L'any 1076 els comtes germans, Ramon Berenguer II i Berenguer Ramon II, donaren el Puig d'Anguera a Bonfill Oliva. La iniciativa s'ha d'emmarcar a una empresa general, que per aquests anys anava destinada a repoblar la zona. No sabem si la colonització va reeixir, però els documents del segle xii vinculen aquest indret amb la família dels Puigvert, establerts també en altres llocs de la Conca (Barberà, per exemple). L'església de Sant Pere es deuria bastir en aquest moment, ja que l'any 1172 correspon a la primera notícia que la menciona. Un castlà dels senyors d'Anguera va fer testament i entre altres figura un llegat a l'església del lloc. Referències Bibliografia FUGUET SANS, Joan (1989), "L'antic llogaret d'Anguera i la seva església de Sant Pere", a El Baluard. Revista d'informació local, 42 i 43, Sarral, p. 24-27 i 28-31, respectivament. [1] Enllaços externs «Sant Pere d'Anguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.