NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Cerdanya Aerodrome

La Cerdanya Aerodrome (Catalan: Aeròdrom de la Cerdanya) is an airfield located in the Catalan town of Alp, in the Cerdanya county. It was founded in 1971 with the establishment of the now-disappeared Aero Club de la Cerdanya. The Aerdrome grew because of the gliding activity of the Centre de Vol a Vela La Cerdanya, which later became a section of the Aero Club Barcelona-Sabadell. Integrated into the Catalan Government's new airports plan, the airfield management, which belongs to Aeroports de Catalunya and the Cerdanya County Council, was put up for public tender in 2008, which was won by Gestió Aeronàutica Ceretana, S.L. consortium, composed by Aero Club Barcelona-Sabadell, CAT Helicòpters, Masella, and La Molina. References See also Lleida–Alguaire Airport Andorra–La Seu d'Urgell Airport
Aeródromo de La Cerdaña

El aeródromo de La Cerdaña (oficialmente Aeródromo de La Cerdanya, en catalán Aeròdrom de la Cerdanya es un aeródromo del nordeste de España, situado en los municipios de Das y de Fontanals de Cerdanya, en la provincia de Gerona. Es un aeródromo de categoría 2C. El aeródromo es una propiedad conjunta entre la Generalidad de Cataluña y el Consejo Comarcal de La Cerdaña y está dedicado a la aviación deportiva. Las principales empresas que operan en el aeródromo son el Aeroclub Barcelona-Sabadell, Heliswiss y Globus Pirineus. En él se practica vuelo sin motor y sirve de base para tareas de fumigación agrícola y fotografía aérea. Entre 2004 y 2009 la Generalidad realizó diversas actuaciones dentro del marco del Plan Director del Aeródromo de La Cerdaña, que han consistido en ampliar la plataforma y nuevos hangares, la incorporación de una estación meteorológica y una planta de suministro de combustible de aviación. El aeródromo ocupa una superficie de 66,79 ha. Posee una pista operativa, la 07/25, además de otra inoperativa y cuenta con una radiobaliza NDB. Cuenta a su vez con un helipuerto. La gestión del aeropuerto corre a cargo de la UTE "Gestió Aeronàutica Ceretana, S.L.", formada por el Aeroclub Barcelona-Sabadell y CAT Helicòpters. Véase también Aeropuertos de España Referencias
Aeroclub Cerdanya

Aeroclub Cerdanya är en flygplats i Spanien. Den ligger i kommunen Alp i provinsen Província de Girona och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Aeroclub Cerdanya ligger 1 100 meter över havet. Terrängen runt Aeroclub Cerdanya är varierad. Aeroclub Cerdanya ligger nere i en dal.Runt Aeroclub Cerdanya är det ganska glesbefolkat, med 22 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Puigcerdà, 7,0 km nordost om Aeroclub Cerdanya. I omgivningarna runt Aeroclub Cerdanya växer i huvudsak blandskog. Kommentarer Källor
La Tuca

La Tuca (Era Tüca en aranès) fou una estació d'esquí situada a la Vall d'Aran. Va obrir el 1974, i després de diverses etapes i problemes econòmics, va acabar tancant el 1989. També s'anomenà Tuca Betren, Tuca Mall Blanc (Tüca Malh Blanc en aranès), i Tuca Resort. Primera etapa: 1974-1976 Segona etapa: 1976-1985 Tercera etapa: 1986-1989 L'any 2009 es va aprovar definitivament la modificació de les Normes subsidiàries i complementàries de la Val d'Aran en l'anomenat sector Peu de Pistes, a Betren. Aquesta modificació preveia ampliar la superfície residencial i d'equipaments del nucli de Betren, una operació, això no obstant, condicionada a la reobertura de l'estació d'esquí de la Tuca, que restava tancada des del 1989. Es tractava, doncs, de vincular les expectatives urbanístiques a la garantia de les inversions necessàries per tornar a posar en marxa el complex d'esquí i impulsar, així, el desenvolupament econòmic de la zona. Per aquest motiu, la modificació de les Normes es va condicionar al fet que s'aprovés definitivament el Pla especial del domini esquiable, que hauria d'incloure la concessió administrativa de l'estació i les garanties econòmiques necessàries. Aquest pla, però, no s'ha arribat a tramitar i atès el temps transcorregut, El 8 de març de 2013 la Comissió territorial de la Val d'Aran va declarar caducat el projecte urbanístic de la Tuca. Referències
Mare de Déu de la Candelera d'Enviny

La Mare de Déu de la Candelera d'Enviny, actualment dedicada a la Purificació, és l'església parroquial del poble d'Enviny, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a l'extrem de migdia del poble. El 2012 és seu d'una agrupació de parròquies que inclou les de Sant Pere de l'Hostal, Santa Coloma de Llarvén, Sant Andreu de Malmercat, Santa Cecília de Montardit de Dalt, Santa Cecília de Puiforniu i Santa Coloma de Tornafort. També en depenien les capelles i ermites de Sant Miquel d'Enviny, Sant Roc d'Enviny i la capella particular de Santa Llúcia de Casa Aytés. Antigament també n'havia depès la sufragània de Sant Miquel de Bressui. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de planta rectangular amb absis semicircular al nord-est que mesura, per dins, 4,20m. de diàmetre. Exteriorment no presenta cap decoració. La base de l'absis, situada al costat mateix del petit torrent que separa l'església del recinte del cementiri, es troba a un nivell considerablement més baix que el del paviment de l'església. Les dimensions de la nau són de 9,30 m. de llargada per 4,20 m. d'ample. Està dividida en tres trams, cadascun dels quals està cobert amb volta d'aresta. Als dos primers s'obren, als costats, dues capelles. Les dues més allunyades de l'absis són amb volta de canó i arc de mig punt, i tenen una amplada de 3,20 m. De les dues més properes a la capçalera, la de la dreta és de volta de canó i arc de mig punt lleugerament apuntat i té una amplada de 2,70 m.; la capella de l'esquerra, d'iguals dimensions, presenta arc i volta apuntats. El darrer tram de la nau, el més proper a la porta, que no té capelles laterals, té, en canvi, aquests espais ocupats: a la dreta per la pica baptismal i una escala de cargol que dona accés al campanar i al cor. El campanar és de secció quadrada i està coronat per una coberta poligonal de llicorella. A la façana sud-oest s'obren una porta amb arc de mig punt i una petita rosassa. A l'església s'hi pot veure una reproducció del Retaule d'Enviny, retaule gòtic creat el 1490 per Pere Espallargues. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Vegeu també Sant Clem d'Enviny Santa Teresa de Casa Joan Martí Enllaços externs La Mare de Déu de la Candelera d'Enviny en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de la Virgen de la Candelera (Enviny)

La iglesia de la Virgen de la Candelera, actualmente dedicada a la Purificación, es el iglesia parroquial del pueblo de Enviny, en el término municipal de Sort, en la comarca del Pallars Sobirá de la provincia de Lérida. Pertenecía al antiguo término de Enviny . Está situada en el extremo de meridional del pueblo. En la actualidad (2012) es sede de una agrupación de parroquias que incluye las de San Pedro del Hostal, Santa Coloma de Llarvén, San Andrés de Malmercat, Santa Cecilia de Montardit de Dalt, Santa Cecilia de Puiforniu y Santa Coloma de Tornafort. También dependían la ermita de San Miguel, la capilla de San Roque y la capilla particular de Santa Lucía de Casa Aytés. Antiguamente también había dependido de ella la iglesia de San Miguel de Bressui, ahora agregada a la iglesia de San Feliu de Sort. Referencias Bibliografía Gavín, Josep M. (1981). Pallars Jussà. Inventari d'esglésies, 8 (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín. ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi (1984). «Sort - Enviny». El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Gran geografia comarcal de Catalunya, 12. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Virgen de la Candelera. La Mare de Déu de la Candelera d'Enviny en su entorno, en el Instituto Cartográfico de Cataluña
Santa Maria de Fonolleres

Santa Maria de Fonolleres és una església amb elements romànics i barrocs del poble de Fonolleres, al municipi de Granyanella (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada sota el castell i enmig d'una plaça. Tot i que conserva trets romànics, pel que fa a la seva estructura original, ha estat molt modificada en segles posteriors. Presenta coberta a dues aigües, amb el mur format per carreus irregulars de pedra local, amb la presència de capelles laterals i campanar d'espadanya amb tres ulls, dos dels quals estan ocupats per les campanes, afegits posteriorment a la l'edifici original. A la façana principal s'observa la porta d'accés amb llinda superior sense cap tipus de decoració, i una obertura circular a la part superior, modificació contemporània a les capelles i al campanar. Referències
Cooperativa La Unió

La Cooperativa La Unió és una obra de Premià de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici corredor amb escala de tres trams que connecta les dues parcel·les que ocupa. Pel carrer Sant Pau té crugia simple i gran escala d'accés al nivell de la planta. Pel carrer Aurora a la planta baixa té una crugia triple amb encavallades per permetre la planta lliure. La coberta és un terrat pla i una teulada a doble vessant a la banda del carrer Aurora. La banda nord de l'immoble té composició simètrica. Consta de dues pilastres a doble alçada que divideixen la façana en tres crugies. La planta baixa té tres obertures amb llinda i la porta d'accés central de menor alçada. A la planta primera hi ha un balcó corregut amb curvatura central, tres finestres de mig punt amb motllura perimetral plana. A la banda sud trobem dues portes amb llinda i finestra amb llinda i al primer pis un balcó de ferro i finestra amb cornisa decorada amb maó vist. Història La cooperativa de consum la constituïren els treballadors de Premià. El local era destinat a botiga de queviures, cafè tertúlia dels socis i sala d'espectacles. Durant la Guerra Civil va ser usat com a seu dels anarquistes i quan aquesta acabà, esdevingué local d'auxili social i posteriorment seu d'un grup d'entitat culturals. La CNT el reivindicava com a seu. Referències
El Solà de Sant Esteve

El Solà de Sant Esteve fou una masia de grans dimensions i actualment en ruïnes, d'origen medieval. Fou durant segles una quadra amb autonomia civil, el 1847 passa a formar part del municipi de Santa Maria d'Oló. A l'extrem meridional del terme de Santa Maria d'Oló (Moianès), de la parròquia de Sant Joan d'Oló. La masia Solà de Sant Esteve, amb ferms arcs gòtics, és coneguda des del 1270; és una antiga masia en l'actualitat ensorrada. El Molí del Solà de Sant Esteve és conserva dempeus. La capella de Sant Esteve fou construïda el 1682, dalt un turonet proper al mas. No té culte. Referències
Plaça dels Gramàtics

La Plaça dels Gramàtics és el nom d'un espai urbà pertanyent al barri antic de la ciutat de Lleida que, conjuntament amb la plaça del Dipòsit i d'altres carrers dels voltants, ocupa la part de la ciutat que actualment és el Pla de l'Aigua, que s'havia anomenat des del segle xiv al xviii Pla dels Gramàtics i, amb anterioritat, Pla del Mur com a referència als vestigis de muralla que ocupava, propers a la Porta de Boters, enderrocats a mitjan segle xix. Nom i història El nom prové de les Escoles de Gramàtica, Lògica i Filosofia, originalment emprades com a saboneries, i més tard, al segle xv, ja pertanyents a l'Estudi General de Lleida, la universitat medieval de la ciutat, nascuda l'any 1300. Entre 1969 i 1973, el fotògraf lleidatà Enric Garsaball Espinet va ser assessorat per l'historiador local Josep Lladonosa per a recrear imatges a l'oli de la ciutat com devia haver estat l'any 1640. N'hi ha una que pinta el possible aspecte dels voltants del barri universitari a l'època. Aquests terrenys universitaris van perdre el seu ús l'any 1707. L'Estudi General, com altres edificis de la ciutat, va ser abolit i les seves possessions immobles van passar a disposició militar l'any 1735, després de la Guerra de Successió Espanyola. Ja havia patit mants problemes anteriors com els setges de 1646, 1647 i 1707. De la Universitat se'n conserven dos capitells als Blocs El Pla, encastats a la paret de maó i que s'hi havien descobert cap a 1920. Rehabilitació L'estudi Bmés R29Arquitectes va presentar un projecte l'any 2009 per la remodelació de la plaça. Volien millorar les façanes dels edificis d'obra social i reorganitzar-ne els espais interiors. S'hi pintat un gran mural de 140 metres quadrats de l'artista Veronica Werckmeister i que ocupa una façana sencera. Vegeu també Plaça del Dipòsit (Lleida) Referències
Vil·la romana de Cal Ros de les Cabres

Cal Ros de les Cabres un jaciment arqueològic d'una vil·la romana situada a l'actual barri d'Ocata, al Masnou (Maresme), declarat bé cultural d'interès local. Va funcionar com a centre productor de vi i ceràmica entre els segles II aC i V dC. Accès Es troba al Carrer Jaume I 117 del Masnou, (El Maresme). Història Fou descoberta l'any 1899 pel propietari de la finca, Thomas Morrison Smith, ciutadà britànic instal·lat a Catalunya per motius empresarials, en trobar un mosaic policrom, parets i molta ceràmica. Des de llavors, les intervencions arqueològiques han estat esporàdiques i desiguals, però han permès documentar la zona residencial de la vil·la amb diferents mosaics i parets estucades, i també la part rústica, destinada a tallers i emmagatzematge de les tasques agrícoles: forn d'àmfores, dipòsits i magatzem de dulia i abocadors. L'any 1946 l'arqueòleg Josep Serra Ràfols hi va descobrir un mosaic de grans dimensions que actualment es conserva al Museu d'Arqueologia de Catalunya. També s'hi ha trobat un segell de bronze, amb la inscripció P. Valeri Euryali (Publi Valeri Eurial), que hom considera el nom del primer masnoví conegut. El nom de Cal Ros de les Cabres fa referència al masover que vivia a la masia que es troba a la finca, que es deia Isidre Ramentol i era de cabellera rossa i cuidava les cabres de la finca. Actualment (2020), al voltant de la masia i del jaciment hi ha uns jardins anomenats jardins del Mil·lenari. Enllaços externs Mosaic de Cal Ros de les Cabres al Museu d'Arqueologia de Catalunya. Vegeu també Vil·la romana de Torre Llauder Jaciment romà de Can Farrerons a Premià de Mar (segle V dC) Forns romans de la Fornaca de Vilassar de Dalt Referències
Escola Oficial d'Idiomes (Girona)

L'Escola Oficial d'Idiomes és una escola pública d'idiomes de Girona. L'edifici és una obra de les darreres tendències de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici L'escola Oficial d'idiomes de Girona és obra de l'arquitecte Víctor Rahola, i se situa al terme municipal de Girona. Se situa en una illa entre el carrer de La Selva i molt a prop del riu Güell. El que destaca a priori de la construcció és la varietat morfològica de les seves façanes. Mentre que la que dona al riu s'estén com un cos unitari, la volumetria de l'altre costat està en total consonància amb la funcionalitat de cada espai. D'aquesta manera, la volumetria varia en el seu tractament formal. Una unitat de 80 x 12 metres, de tres plantes d'alçada comprèn les aules, els seminaris i els serveis de planta i nuclis de comunicació. Per un altre costat, la biblioteca, sala d'actes, el bar i l'administració es troben en espais separats creant un interessant joc de volums. Tots aquests cossos queden units a través d'un espai central corresponent al vestíbul d'accés. L'esmentat vestíbul és la part més important de l'escola; i exerceix les funcions de nucli i vincle. L'espai exterior està pensat com una zona enjardinada que estableix un diàleg amb l'Escola d'Hosteleria i la resta del barri. L'accés és més còmode gràcies a l'amplada extra de les voreres. Referències
Ca n'Oliveró (Castellbisbal)

Ca n'Oliveró és una masia de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una gran masia amb teulada a dos vessants amb ampliacions posteriors. Disposa de planta baixa, primer i segon pis. Tot el conjunt s'ha arrebossat amb ciment i s'hi han afegit cossos posteriors. La façana principal està orientada a llevant i dona al pati interior. La porta d'accés està rematada per una arcada molt rebaixada. Les obertures del primer i segon pis consisteixen en un balcó central i una finestra a banda i banda, al segon pis, de mida més reduïda. Referències
Can Costa (Castellbisbal)

Can Costa és una obra de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Casa pairal formada per tres cossos, essent el central el més alt. Així s'ha aprofitat per les golfes. Té planta baixa i primer pis. Els elements més característics són les rematades de la façana: als cossos laterals, la decoració d'un frontó triangular, imita els frisos dòrics. El cos central està acabat amb un motllurat de gola inversa decorat amb ceràmica de trencadís. Història El 1917 es construeix aquest immoble sobre una antiga edificació. Referències
Can Flavià de les Illes

Can Flavià de les Illes és una masia de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia de planta quadrada amb teulada a quatre aigües i torre central. Té planta baixa, primer i segon pis amb la façana principal encarada a migdia. El portal és coronat per un arc rebaixat sense cap ornamentació i les finestres són rectangulars amb coronades també amb aquest tipus d'arc. A la façana de ponent té un cos rectangular afegit que forma una galeria a nivell de la planta baixa amb arcades sobre pilars i la coberta plana és el terrat del primer pis. Referències
Can Margarit (Castellbisbal)

Can Margarit - Can Carafí és un edifici de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat envoltat per un jardí, de l'any 1906. De planta quadrada presenta un aspecte molt monumental. Formada per planta baixa i dos pisos, al segon dels quals s'han utilitzat els angles laterals per a terrassa. Destaca la decoració a les finestres i sobretot a l'acabament de façana en forma de merlets. Història Pere Carafí va fer construir aquesta casa i es va casar amb la pubilla de la masia de Can Margarit, la que està al costat de Can Carafí, i que està en molt mal estat de conservació. Referències
Can Nicolau de Baix

Can Nicolau de Baix és una masia de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia envoltada per un mur i al qual se li han anat afegint diferents cossos amb el temps. Presenta una estructura de composició tradicional: un cos central més alt, normalment destinat al graner, al qual s'hi obrien galeries d'arcs rodons, i dos cossos laterals més baixos amb cobertes inclinades. El portal és de punt rodó. A la façana de ponent hi ha una reixa de ferro forjat amb la data de 1856. Història Es conserva també, una premsa de roure per extreure-hi vi, de l'any 1823. Referències
Can Riera (Castellar del Vallès)

Can Riera és una masia de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia de planta rectangular, encimbellada per un cos sobreposat, que presenta base quadrada i teulada a quatre vessants. En els seus quatre cantons hi ha tres obertures, de formes ogivals, facilitant l'entrada de llum a l'interior. La teulada presenta un ràfec de notòria volada que requereix un fort embigat. El portal, situat a la façana principal, és d'arc rodó de mig punt. Les grans arcades que s'han obert en els laterals i que són fruit de posteriors modificacions, segueixen la mateixa línia d'arcades. Els murs són estucats totalment. A continuació dels laterals, transcorre un mur també arrebossat que tanca totalment els patis davanters, a través dels quals s'accedeix a la casa un cop traspassat el llindar. Per fora del tancat i començant des del mateix mur que fa de lateral a la casa, s'hi poden veure unes obertures de línia verticalitzant i esbocinades que indiquen el gruix dels murs de la tanca i de la façana. Referències
Can Santeugini (masia)

Can Santeugini és una masia de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia envoltada per un mur, es compon de diferents edificis, essent el principal l'habitatge. Aquesta, té planta baixa, pis, un portal de punt rodó i està coberta a dues vessants. Els elements de la façana estan ordenats simètricament. A uns dels cossos adossats s'hi obren galeries a l'altura del primer pis, i a un extrem de mur, hi ha una torre circular que fou emprada com a molí de vent i que està realitzada amb llenguatge neogòtic. Per sobre de la porta d'entrada s'hi pot observar la data de 1866 que correspon a l'edificació dels porxos i del mur. Referències
Can Xarau

Can Xarau és una masia de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una de les millors masies conservades del terme. Està situada al centre del poble, avui dia dins del traçat urbà. És una masia de planta basilical amb el cos central sobresortint per sobre dels laterals. Presenta un teulat a dos vessants i portal rodó adovellat. Les altres obertures són encerclades (algunes amb brancals i llindes de pedra) i les altres amb motius ornamentats. Ressalta el ràfec format per tres capes de teula volada. La façana principal és orientada a migdia. Història L'any 1658 trobem el primer Xarau conegut, Francesc Xerau, que és massover del castell. Referències Enllaços externs Can Xarau Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Casa Mirador

La Casa Mirador és una obra de les darreres tendències d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici situat als límits d'Olot. S'hi accedeix a través del buit delimitat per dos volums paral·lels que defineixen la construcció i la travessen, tot allargant-se en un pati anglès que aporta il·luminació al vestíbul de la planta inferior. El pis superior, on es troben les habitacions, la cuina i algunes zones de descans, enllaça amb el jardí a través del gran espai cobert del mirador, orientat cap al sud i separat del terreny per murs vidrats que generen bandes de llum al nivell inferior. Aquest nivell, que compta amb zones d'estar i estances de servei, es comunica amb l'anterior a través d'una escala perpendicular a la façana i adossada a un espai a doble altura. El mirador anteriorment esmentat creua aquest buit i el banya de llum natural. Les façanes exteriors de l'edifici presenten un aplacat de pedra de color clar. Al jardí, una làmina d'aigua esglaonada s'adapta al suau pendent del terreny, i s'hi pot accedir des del mirador. El projecte va rebre el Premi Pritzker d'Arquitectura RCR 2017. Referències
Mare de Déu de Berà

La Mare de Déu de Berà és una ermita barroca de Roda de Berà (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'ermita de la Mare de Déu es començà a construir a la segona dècada del 1700. Té una nau amb capelles laterals, les dimensions de les quals són bastant reduïdes. La volta de la nau és de canó amb llunetes. A l'oest hi ha una petita porxada moderna amb una estela funerària procedent d'un antic cementiri que hi havia ubicat. Davant l'ermita hi ha una residència del Banc d'Espanya on es conserven unes poques restes reutilitzades del que va ser l'antic castell de Berà. Referències Enllaços externs «Mare de Déu de Berà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.