NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Cecília de Sadernes

Santa Cecília de Sadernes és un monument del municipi de Sales de Llierca (Garrotxa) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici religiós, situat al cim d'un turonet, a la vora esquerra del riu Llierca, accessible des de Montagut de Fluvià per una bona carretera asfaltada, la qual, passat el riu, es converteix en una pista forestal en bon estat (del riu a Sadernes hi ha menys d'un km). Es pot definir com una construcció romànica, d'una sola nau amb volta apuntada. El campanar original, d'espadanya, va esser convertit en una torre amb teulada a quatre vessants en afegir-s'hi una obra de fortificació que amaga un capcer esglaonat per la banda de llevant, coincidint això amb les obres de remodelació dutes a terme a les acaballes de l'edat medieval. La porta, excepcionalment, s'obre a ponent. Damunt de l'anterior, s'obre un ull de bou elaborat posteriorment, de forma que se substituí la finestra romànica abans existent. Una cornisa de pedra recorre els murs tant interiorment com exterior, inclòs l'absis semicircular. A l'interior, a la paret nord, s'hi veu un forat tapiat, on, amb tota seguretat, hi havia la pica baptismal, avui desapareguda. Resten senyals de la primitiva coberta de llosa al capcer esglaonat i a la teulada de l'absis. Història Des de l'any 977 es té notícia de la parròquia de Santa Cecília de Sadernes. També apareix en un document de l'any 979, en el qual es llegeix "...et ipso meo alode que abeo in Sadernes excepto ipsa ecclesia..." En un judici celebrat l'any 1004 al castell de Besalú, el bisbe de Girona Odó reclama al comte Bernat Tallaferro la possessió, entre d'altres (Tortellà, Argelaguer i Talaixà), de l'església de Sadernes. Durant els segles xiii i xiv, hom l'anomena indistintament Sadarnes i Sadernes. A partir del segle xviii, tingué sufragànies des esglésies de Sant Andreu de Gitarriu, Sant Grau d'Entreperes, Sant Feliu de Riu i Sant Aniol d'Aguja. L'any 1858, el bisbe de Girona hi trobà una Mare de Déu, segurament romànica, que suposem és la que avui figura al Museu d'Art de Girona. Referències
Santa Coloma de Cabanelles

Santa Coloma és una església dins del nucli urbà de la població de Cabanelles, al bell mig del terme, al costat del cementiri municipal. Arquitectura Es tracta d'una església d'una sola nau amb absis semicircular orientat a llevant. La nau està coberta amb volta apuntada mentre que l'absis té la coberta ametllada i està obert a la nau mitjançant un arc triomfal també apuntat. Les dues voltes arrenquen d'una cornisa motllurada força senzilla que recorre els murs laterals de la nau i la conca absidal, tot i que està disposada a diferent alçada. El temple presenta dues capelles laterals obertes als murs de migdia i tramuntana i cobertes amb voltes d'aresta que responen a la reforma duta a terme al segle xviii (en un carreu situat a la cantonada de ponent de la capella de migdia, a l'exterior de l'edifici, hi ha gravada la data 1768). A la banda nord de l'absis es troba la sagristia, posterior a la reforma anteriorment mencionada. La façana lateral, orientada a migdia, presenta el portal d'accés a l'interior situat l'extrem de ponent del parament. Està format per quatre arquivoltes d'arc de mig punt sense decoració i un guardapols motllurat, amb la llinda i el timpà llisos. Destaca el treball en ferro de la porta de fusta. En aquest mateix mur hi ha dues finestres d'arc de mig punt i doble esqueixada força estretes i allargades, que es repeteixen a l'absis. A la part superior del parament destaquen dues petites finestres d'arc rebaixat que ventilen les golfes, construïdes també durant la reforma del segle xviii. A la façana de ponent és probable que una cinquena finestra fos transformada en ull de bou. Les obertures de la sagristia són circulars i estan bastides amb maons. A l'extrem sud-oest del temple, damunt del portal d'accés, hi ha un campanar de torre no marcat en planta, amb quatre finestrals de mig punt adovellats, tot i que dos d'ells es troben tapiats, coronat per una balustrada. El temple presenta l'absis bastit amb carreus de pedra ben escairats, disposats en filades perfectament regulars, mentre que la resta està construït en pedra desbastada de diverses mides, disposada també en filades regulars, amb restes dels revestiments arrebossats. Història Santa Coloma de Cabanelles és un temple bastit possiblement al segle xi, però reformat a finals del segle xii o principis del xiii. La primera menció documental enregistra data de l'any 1017, quan el papa Benet VIII confirmà diverses propietats al monestir de Sant Esteve de Banyoles, entre els quals hi constava la parrochia de Santa Columba. Al principi del segle xiii, el priorat de Santa Maria de Lledó exercia la sobirania feudal a Cabanelles. El temple és mencionat també en les Rationes decimarum dels anys 1279 i 1280 i en la relació d'esglésies que pagaven dècimes a les croades i apareix als nomenclàtors de finals del segle xiv. L'església fou reformada una altra vegada al segle xviii, tal com ho testimonia la data de 1768 inscrita en un carreu. Va ser en aquest moment quan s'afegiren les capelles laterals, es bastí la sagristia i un campanar de torre ubicat a l'angle sud-oest. Referències
Santa Coloma de Llarvén

Santa Coloma de Llarvén és l'església del poble de Llarvén, al terme municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a l'extrem sud-oest del petit poble de Llarvén. És una església petita, d'una sola nau i campanar d'espadanya a la façana de ponent. Antigament era sufragània de la parroquial de Santa Cecília de Montardit de Dalt, si bé actualment depèn de la Mare de Déu de la Candelera d'Enviny. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Coloma de Llarvén en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Coloma de Siurana

Santa Coloma de Siurana és una església romànica del municipi de Siurana (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sta. Coloma es troba al punt més alt del municipi. Per davant de l'església passen les diferents carreteres que arriben al poble des dels diferents punts de la comarca. És un edifici d'una nau i amb capçalera carrada. Té com a particularitat que està encarada al nord, i no a llevant, com és la norma. A la façana hi ha la portalada, que és rectangular. A la seva llinda s'hi pot veure una inscripció, 1778, i una creu en baix relleu. Sobre d'ella hi ha un arc de descàrrega i més amunt un petit rosetó sobre el qual hi ha un rellotge de sol. Al costat de la porta hi ha una làpida encastada a la paret de l'any 1330. El campanar, de planta rectangular, s'aixeca al costat occidental de la façana. Té dos pisos amb arc de mig punt el superior dels quals, és modern. Els murs laterals de la nau no tenen obertures, tampoc no n'hi ha cap a la capçalera. El ràfec de la teulada està decorat amb triangles vermells sobre fons blanc. A l'interior, la volta és de llunetes. Hi ha una motllura de guix i obra a manera de cornisa. A cada costat de la nau s'obren tres capelles laterals. A terra, a tocar la porta d'entrada, s'hi pot veure un fragment de làpida sepulcral amb un escut en relleu i part d'una inscripció amb lletres gòtiques molt grans. A l'angle nord-oest de l'església, hi ha encastada i partida per la meitat, la llinda decorada de l'antiga porta romànica. Ambdós fragments, formen part de la cantonada. Un conserva una creu grega de braços trapezials, en baix relleu, inscrita en un cercle. En la intersecció dels braços, s'hi representa una altra més petita. A l'altre tros de la llinda hi ha un petit fragment de la creu anteriorment esmentada i una altra de sencera, que seria igual que els anteriors si no hi manqués la petita creu central. Història El temple de Santa Coloma és un edifici del segle xviii, segons consta a la llinda de la porta d'accés (1778). Va ser bastit en substitució d'un temple anterior, d'època romànica, del qual s'aprofitaren alguns elements per a la nova construcció, L'església de Santa Coloma està documentada des del segle xviii. L'antic temple de Santa Coloma de Siurana era un edifici romànic, segurament dels segles XII-XIII. Les primeres notícies documentals sobre aquesta església daten del 1231, quan el comte Ponç Hug III d'Empúries va vendre a l'abat Ramon de Santa Maria de Roses alguns masos i bordes de la parròquia. Referències
Santa Coloma de Surri

Santa Coloma de Surri és l'església parroquial del poble de Surri, en el terme municipal de Vall de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme de Ribera de Cardós. Està situada dins del nucli de població, en el seu sector nord-est. Es tracta d'una església gran, de nau única, amb un campanar de torre de planta quadrada, però aixamfranat, que acosta la planta a la forma vuitavada. Està cobert de la mateixa manera que molts temples pirinencs, amb una coberta piramidal força punxeguda. Descripció Església d'una sola nau dividida en tres trams i volta d'aresta, rematada a l'est per un absis semicircular. A costat i costat de la nau s'obren capelles. A ponent, a la plaça Major, es troba la porta d'arc de mig punt, a la qual s'accedeix per una escalinata semicircular. Per damunt d'aquesta s'obre un òcul. Remata la façana una petita espadanya situada sobre el pinyó de la coberta de llicorella a dues vessants. A la dreta de la façana està situada la torre campanar. Història El 836, a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell, se cita la parròquia de Santa Coloma de Surris com a sufragània de Santa Maria de Ribera. L'església actual fou construïda al segle xviii en substitució de l'antiga parroquial romànica de la qual encara queden algunes restes. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Enllaços externs Sant Joan de Surri en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Coloma del Castellvell

Santa Coloma del Castellvell és una església romànica del municipi d'Olius (Solsonès), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una nau i absis rodó, la nau coberta amb volta de canó. El cos preabsidal visible a l'exterior per damunt de l'absis, es correspon a l'interior amb l'arc apuntant que s'inicia. Està orientada a l'est. El tipus de construcció és a partir d'un parament de grans carreus en filades. Té una cornisa de pedres trapezoïdals amb bisell a l'absis de dues esqueixades i arc de mig punt i grans dovelles. Hi ha una finestra a l'absis de dues esqueixades i arc de mig punt monolític treballant en la part inferior d'un paral·lelepípede. N'hi ha una altra d'una esqueixada, en sagetera al frontis. Les mides són: 5,50 x 11,60 m. Història L'Església de Santa Coloma, no està esmentada a l'acta de consagració de l'any 839. La volta d'arrencada gòtica és una modificació posterior i possiblement feta actualment. Està situada prop de la casa Coloma. Referències Enllaços externs Santa Coloma del Castellvell, informació de l'Ajuntament
Santa Creu d'Ollers

La Santa Creu d'Ollers (o també la Santa Creu dels Ollers, com és denominada a la contrada) és una ermita romànica del segle xi o xii de Vilamantells (municipi de Guixers) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a 933,1 m. d'altitud a tocar de la vora de llevant de la carretera que mena de Sant Llorenç de Morunys a La Coma, just al límit del terme de Guixers amb el de Sant Llorenç de Morunys. Descripció Exterior L'ermita està closa en un recinte de paret de pedra de poca alçada (en alguns punts no sobrepassa els 30 cm.). Aquest clos, a més de l'ermita, inclou un altre clos més petit que segurament havia fet la funció de cementiri per bé que actualment no s'hi observa cap mena de sepultura i la font de la Santa Creu d'Ollers. L'ermita (14,8 x 5,80 m.) és d'una sola nau rectangular capçada a llevant per un absis semicircular. Aquesta única nau és coberta per una teulada a dues aigües amb teules. El parament de les parets està fet amb pedres de diferents mides col·locades en filades i escairades a cops de maceta. L'absis està bastit damunt un basament de pedra format per una triple graonada semicircular que l'envolta i que no fou visible fins a les reformes de 1950. La part exterior està decorada amb 5 faixes llombardes que baixen fins a la part superior del basament. Entre faixa i faixa hi ha dos arcs cecs de mig punt excepte en la part central de l'absis en la qual només n'hi ha un. També s'hi poden observar alguns forats de bastida. Està coronat per una cornisa absidal feta amb pedres rectangulars i cobert per una teulada semicònica de lloses que no arriba al nivell de la teulada de la nau. El frontis és coronat per un campanar d'espadanya, amb dues finestres cobertes amb arc de mig punt adovellat. La finestra de la dreta té campana mentre que la de l'esquerra és buida. La portalada d'accés a l'ermita s'obre al centre del frontis i és d'arc de mig punt adovellat i decorat amb un arc, també de mig punt, fet amb pedres rectangulars. La porta, de doble fulla, és de fusta sense ferrar. Finestres: Una al centre de l'absis, de dues esqueixades i d'arc de mig punt adovellat, una altra de característiques iguals que l'anterior però de més alçada a la façana sud i una tercera finestra damunt la porta del frontis també de doble esqueixada i d'arc de mig punt tot i que no pas adovellat com les dues anteriors sinó monolític. Interior L'interior és cobert amb una volta lleugerament apuntada, subdividida en tres trams per tres arcs torals sostinguts per pilars adossats als murs laterals. L'arc preabsidial és de mig punt. L'absis és cobert per una volta de quart de cercle. Història En un document datat el 14 d'octubre de l'any 1084 els comtes d'Urgell, Ermengol III de Barbastre i la seva esposa Adeled (Adelaida de Besalú) van fer donació al monestir de Sant Llorenç de l'església de Santa Creu de la "Villa de Ollerios". Referències Bibliografia El romànic del Solsonès ISBN 84-300-1596-5 Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 238. Web de l'Ajuntament de Guixers
Santa Creu de Calafell

Santa Creu de Calafell és una església del municipi de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església, situada davant de l'Ajuntament, té una façana de grans dimensions, on es manifesten les tres naus que componen l'edifici. És dividida en dues parts per una cornisa que va de dreta a esquerra. A la part baixa hi ha una portalada allindanada flanquejada per dos pilars adossats a la façana amb base i capitell; aquests aguanten un arquitrau amb tríglifs i mètopes. Per sobre hi ha un timpà de línies corbades en relleu, i en el vèrtex s'obre una fornícula amb dues columnetes, volutes i un arc de mig punt; a l'interior es troba una imatge de Santa Helena, obra de l'artista local Isidre Romeu. Per sobre hi ha una rosassa emmarcada amb una motllura. El mur de la façana acaba en una cornisa recte als laterals i, en el centre, en un frontó triangular amb un petit òcul al centre i dues mènsules decoratives a banda i banda. Al costat esquerre es troba el campanar que té forma quadrada amb els angles aixamfranats i s'obre finestres d'arc de mig punt per les campanes a les quatre cares. L'interior està cobert amb volta de canó amb arcs torals sustentats per pilars que tenen adossats semi-pilars corintis. L'absis és rectangular i té una obertura central amb un vitrall modern. Al costat dret de l'absis s'obre la capella del Santíssim i al costat esquerre la sagristia. La capella del Santíssim es va decorar als anys seixanta del segle xx amb pintures de temes eucarístics. Història En el segle xviii, Calafell fou objecte d'un important creixement econòmic. Encara que no hi hagi documents, fou a finals d'aquesta centúria quan s'inicià la construcció de la nova església, de grans dimensions i construïda tota ella de nova planta. Aquesta circumstància va fer que no s'enderroqués o transformés l'església romànica del castell. La nova església s'inaugurà el 15 de juliol de 1806. El 1878, segons una placa commemorativa, fou restaurada, ja que amenaçava ruïna. El campanar de l'església és de data posterior (1857). Referències Enllaços externs «Santa Creu de Calafell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Església de la Santa Creu». Ajuntament de Calafell.
Iglesia de la Santa Cruz (Calafell)

La iglesia de Santa Cruz de Calafell es la que ejerce como parroquial de la población de Calafell perteneciente a la comarca catalana del Bajo Panadés en la provincia de Tarragona. Es una iglesia de neoclásica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Nacional.​ Historia En el siglo XVIII, Calafell fue objeto de un importante crecimiento económico. Aunque no haya documentos, fue a finales de esta centuria cuando se inició la construcción de la nueva iglesia, de grandes dimensiones y construida toda ella de nueva planta. Esta circunstancia hizo que no se derrocara o transformara la iglesia románica del castillo. La nueva iglesia se inauguró el 15 de julio de 1806. Durante el año 1878, según consta en una placa conmemorativa, fue restaurada, ya que amenazaba ruina. El campanario de la iglesia es de fecha posterior (1857).​ Descripción La iglesia, situada delante del ayuntamiento, tiene una fachada de grandes dimensiones, donde se manifiestan las tres naves que componen el edificio. Está dividida en dos partes por una cornisa que va de derecha a izquierda. En la parte baja hay una portada adintelada flanqueada por dos pilares adosados a la fachada con base y capitel; estos aguantan un arquitrabe con triglifos y metopas. Por encima hay un tímpano de líneas curvadas en relieve, y en el vértice se abre una hornacina con dos columnas, volutas y un arco de medio punto; en el interior se encuentra una imagen de Santa Helena, obra del artista local Isidre Romeu. Por encima hay un rosetón enmarcado con una moldura. El muro de la fachada termina en una cornisa recta en los laterales y en el centro en un frontón triangular con un pequeño óculo en el centro y dos ménsulas decorativas a ambos lados. En el lateral izquierdo se encuentra el campanario que tiene forma cuadrada con los ángulos bordeados y abre ventanas de arco de medio punto para las campanas en las cuatro caras.​ El interior está cubierto con bóveda de cañón de arcos torales sustentados por pilares que tienen adosados semi-pilares corintios. El ábside es rectangular y tiene una abertura central con un vitral moderno, en su lado derecho se abre la capilla del Santísimo y al lado contrario la sacristía. La capilla del Santísimo se decoró en los años sesenta del siglo XX con pinturas de temas eucarísticos.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Santa Cruz. Diputació de Tarragona (ed.). «Santa Creu de Calafell». Mapa de recursos culturals (en catalán). Consultado el 17 de setiembre de 2014. Ajuntament de Calafell (ed.). «Església de la Santa Creu» (en catalán). Consultado el 17 de setiembre de 2014.
Santa Creu de Pavia

Santa Creu de Pavia és una església del poble de Pavia, al municipi de Talavera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Creu es troba dins del nucli urbà de la vila, construïda directament sobre la roca mare i presenta construccions adossades parcialment als murs sud, oest i nord. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó, i que ha estat modificada amb el temps. La capçalera parteix d'un absis de planta semicircular cobert amb volta de quart d'esfera i ràfec de pedra que en ressegueix el perímetre, il·luminat per una finestra d'una sola peça, de doble esqueixada, actualment paredada. A la façana sud, ocupada parcialment per una construcció moderna que forma l'actual plaça de la Santa Creu, hi ha la porta d'accés amb forma d'arc de mig punt rebaixat i dovellat. No es tracta de la primitiva porta d'accés i respon a modificacions posteriors que van afectar l'edifici. Al costat dret d'aquesta façana hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls que també és fruit de modificacions posterior que van afectar i alterar l'estructura de l'església primitiva. L'aparell constructiu emprat és amb carreus de pedra local, no gaire ben treballats i irregulars, disposats amb tendència a la uniformitat. Història No es conserven referències documentals medievals de l'església de la Santa Creu de Pavia. Aquesta estigué inclosa dins el bisbat de Vic i molt probablement durant l'edat mitjana fou sufragània de la parròquia de Santa Maria de Civit, com consta en una visita pastoral de 1685. La dependència del bisbat de Vic perdurà fins a 1957, quan passà a formar part de la diòcesi de Solsona. És molt probable que la construcció de l'absis d'aquesta església reaprofités elements constructius anteriors, com una torre de guaita, que una vegada reconquerit el territori durant el segle xi, ja havia perdut la seva funció defensiva. Referències
Santa Elena de Trejuvell

Santa Elena de Trejuvell és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós. Considerat per alguns com preromànic, però degut a tantes transformacions és difícil saber que pot quedar de preromànic. D'una nau rectangular i absis lleugerament desviat trapezoïdal amb modificacions. Nau actualment coberta amb fusta. L'absis coberta amb volta de canó. Construcció rústega de pedres no en filades. Porta actual al frontis. Una altra porta al costat de l'Epístola tapiada. Referències Enllaços externs «Santa Elena de Trejuvell». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 12 gener 2014].
Santa Eugènia d'Avinyonet

Santa Eugènia d'Avinyonet és una església del municipi d'Avinyonet de Puigventós inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita església situada al veïnat de Sta Eugènia, a dos quilòmetres del poble. És un temple d'una nau amb volta apuntada i absis semicircular a llevant. A la façana de ponent hi ha una petita porta d'arc de mig punt adovellada que rpesenta incisa la data 1852. Més amunt hi ha un petit òcul, i en la part superior un campanar de cadireta d'un sol arc. L'absis és la part més antiga i conserva visible a l'exterior el seu aparell romànic de carreus mitjans i escuadrats sense cura que es podria datar a mitjan segle xi. Al centre hi té una finestra de doble esqueixada i arcs de punt rodó amb coberta de quart d'esfera; i es comunica amb la nau amb arc triomfal. La nau possiblement fou reformada als segles xvii - XVIII, conserva, però, fragments de murs romànics. És coberta per una volta lleugerament apuntada. L'extrem occidental de la nau, amb el frontis, és de mitjan segle xix. Història La primera notícia que es coneix és de l'any 1338 amb motiu d'una visita pastoral, i s'explica que l'església està sense rendes i s'informa al bisbe que de les possessions se n'havien apoderat els hospitalers de la comanda d'Avinyonet. El culte s'hi mantingué i el mobiliari augmentà al segle xviii. De l'any 1734 hi ha notícia de l'existència d'un retaule amb escenes de la vida i martiri de Santa Eugènia que desaparegué l'any 1936. L'església estava molt abandonada i els Amics d'Avinyonet en van promoure la recuperació. Actualment s'hi torna a celebrar l'aplec del dilluns de Pasqua i l'Aplec de sant Esteve el dia 26 de desembre. Referències