NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Andrés (Llimiana)

La iglesia de San Andrés de la Sierra es un templo románica del siglo XI, en ruinas: sólo se conservan los ábsides, dos ábsides gemelos. El lugar ha sido limpiado en varias ocasiones por los vecinos de Llimiana. Pertenece al término municipal de Llimiana, y está sobre una colina al sudeste del pueblo, a casi 700 metros de distancia del pueblo, en línea recta. Se accede, pero, por un camino un poco más largo que primero sube a La Costa del enfrente de Llimiana, a levante, para salvar un pequeño valle y subirse a la cresta que se ve al sur del camino de acceso. A pesar de ser una obra claramente románica, esta iglesia no sale documentada hasta una visita pastoral del 1758, donde consta como capilla dependiente de Santa María de Llimiana. Antiguamente se hacía en esta ermita una romería popular el primer domingo de junio. En 1973 los llimianenses limpiaron lo que quedaba en pie de los escombros y zarzales que cubrían los restos, lo que permitió que se aprecie la peculiar planta de la capilla: de una sola nave, encabezada por dos ábsides gemelos. La nave estaba cubierta con bóveda de cañón, posiblemente semicircular, reforzada por un arco toral a la mitad. Los estrechos ábside se abrían en la nave por dos arcos presbiterales pequeños, pero bien patentes. La puerta estaba en la fachada de poniente, y falta la mitad superior. En el resto de la iglesia, las únicas aberturas eran las ventanas de doble derrame del centro de los dos ábsides geminados. La técnica constructiva es arcaica y sencilla. Puede ser del siglo XI o incluso del XII, pero construida con técnicas arcaizantes. Referencias Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Andreu de Llimiana (o de la Serra)", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Llimiana", a Pallars Jussà, II¡¡. Lleida: Pagès Editors, 1997 (Fets, costums i llegendes, 32). ISBN 84-7935-406-2 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X PAGÈS, M. "Llimiana", a El Pallars, la Ribagora i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés. Web de la población Instituto Cartográfico de Cataluña
Iglesia de San Andrés (Sagàs)

La iglesia de San Andrés está situada en la población de Sagás dentro la comarca catalana del Bergadá. El obispo de Urgel, Nantigís, en el año 903 consagró la primitiva iglesia y consta que durante el siglo XI muchas de sus posesiones fueron vendidas al monasterio de Sant Pere de la Portella. Fue sufragaria suya la iglesia de Sant Martí de Biure. El edificio Sobre el primitivo edificio del templo prerrománico del siglo X, se construyó la iglesia románica en el siglo XI. Consta de planta basilical con tres naves cubiertas con bóveda de cañón la central y las laterales con bóveda de arista, están separadas entre ellas por arcos de medio punto, sostenidos por pilares rectangulares, en la cabecera tiene tres ábsides, el central es mayor y más elevado. Las puertas de entrada son de construcción moderna, así como el campanario edificado al final del siglo XIX. En la iglesia se puede ver una reproducción del altar policromado del siglo XII, el frontal original se conserva en el Museo Episcopal de Vich y está dedicado a episodios de la vida de san Andrés, presididos por la figura del Pantocrátor. Los laterales están guardados en el Museo Diocesano y Comarcal de Solsona, con escenas del Antiguo y Nuevo Testamento. Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guías Cataluña Románica, El Berguedá (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-697-9. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés. Frontal del Altar de Sant Andreu de Sagàs
Sant Antoni de la Rua

Sant Antoni de la Rua és l'església romànica del poble de la Rua, del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà. Actualment està advocada a sant Antoni Abat, però aquesta no és la dedicació original. Hom creu que era dedicada a Sant Pere, i que estava vinculada al monestir de Santa Maria d'Elins. A més, el fet que fins ben recentment la principal festa que se celebrava al poble era la de la Santíssima Trinitat, que és l'advocació de l'església de Faidella, feia que moltes persones creguessin que aquesta era l'advocació de l'esglesiola de la Rua. Aquest error es repeteix fins i tot en alguns mapes. És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó. No té arcs torals, però sí un de presbiteral molt curt. La porta és a ponent, i també a ponent hi ha un campanar senzill d'espadanya, d'un sol ull. Una finestra de doble esqueixada centra l'absis. L'única decoració és a l'absis: unes arcades llombardes sota el ràfec de la teulada, amb lesenes que formen grups de quatre arquets cecs. L'aparell, del segle xi, és de carreus ben ordenats, amb pedra tosca en els llocs més rellevants, per formar un motiu decoratiu. L'església està situada damunt del cingle, i té un petit cementiri al costat. Una particularitat es troba al campanar d'espadanya: com en altres esglésies pallareses, la campana és feta a partir de la carcassa d'un obús de la darrera Guerra Civil. No s'han conservat documents rellevants sobre aquest temple. Etimologia L'església de la Rua, antigament parroquial, està dedicada a sant Antoni Abat, tot i que sembla una advocació moderna. Bibliografia BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1 BENITO I MONCLÚS, Pere [et al.]. "Sant Antoni de la Rua", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BERTRAN I CUDERS, Josep. Història d'Isona i la Conca Dellà. Tremp: Garsineu Edicions, 2007 (Estudis, 21). ISBN 978-84-96779-17-4 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Abella de la Conca", a El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Antoni de la Rua en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; per error apareix inscrit la Santíssima Trinitat
Iglesia de San Antonio (La Rua)

La iglesia de San Antonio es un templo románico de la entidad de poblacióne La Rua, del municipio de Abella de la Conca, en la comarca del Pallars Jussá. Actualmente está abogada a san Antonio Abad, pero esta no es la dedicación original. Se cree que estaba dedicada a San Pedro, y que estaba vinculada a la Monasterio de Santa Cecília d'Elins. Además, el hecho de que hasta recientemente la principal fiesta que se celebraba en el pueblo era la de la Santísima Trinidad, que es la advocación de la iglesia de Faidella, hacía que muchas personas creyeran que esa era la advocación de la iglesia de la Rua. Es un edificio de una sola nave cubierta con bóveda de cañón. No tiene arcos torales, pero sí uno de presbiteral muy corto. La puerta está orientada a poniente, y también a poniente hay un campanario sencillo de espadaña, de un solo ojo. Una ventana de doble derrame centra el ábside. La única decoración esta en el ábside: unas arcadas lombardas bajo el alero del tejado, con lesenas que forman grupos de cuatro arquillos ciegos. El aparato, del siglo XI, es de sillares bien ordenados, de piedra pómez en los lugares más relevantes, para formar un motivo decorativo. La iglesia está situada encima del risco, y tiene un pequeño cementerio al lado. Una particularidad se encuentra en el campanario de espadaña: como en otras iglesias pallaresas, la campana está hecha a partir de la carcasa de un obús de la Guerra civil española. No se han conservado documentos relevantes sobre este templo. Referencias Bibliografía BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1 BENITO I MONCLÚS, Pere [et al.]. "Sant Antoni de la Rua", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BERTRAN I CUDERS, Josep. Història d'Isona i la Conca Dellà. Tremp: Garsineu Edicions, 2007 (Estudis, 21). ISBN 978-84-96779-17-4 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Abella de la Conca", a El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Antonio. Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Climent d'Iran

Sant Climent d'Iran és l'església del poble d'Iran del s. XI de l'antic terme de Llesp, actualment pertanyent al terme del Pont de Suert. És sufragània de la parròquia de la Mare de Déu de les Neus d'Irgo. Arquitectura L'església centra el petit poble d'Iran, situat aprofitant un replà arrecerat de la Serra Capitana. És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó i capçada a llevant per un absis semicircular precedit d'un estret arc presbiteral. La volta no té arcs torals, però es conserven dues impostes bisellades que semblen correspondre a la intenció, no executada, de construir un arc toral. Al centre de l'absis s'obre una finestra d'una sola esqueixada realçada exteriorment per una arquivolta llisa; aquesta obertura ha estat tapiada per la cara interior. Al mur sud, prop de l'obertura de l'arc presbiteral, hi ha una altra finestra també d'una sola esqueixada, a diferència de la que s'obre a la façana de ponent, de doble esqueixada resolta amb una llinda. En aquesta mateixa façana se situa un campanar d'espadanya de dos ulls. La porta s'obre a la façana meridional; està feta amb una llinda sense arc de descàrrega i suportada per uns brancals formats per grans blocs de pedra. Per sobre de la porta hi ha un nínxol, obert amb un arc de mig punt, que configura una tipologia molt peculiar i sense gaire paral·lelismes, ja que la presència d'aquest tipus de nínxols és molt rara en l'arquitectura altmedieval. L'interior és parcialment arrebossat i els paraments exteriors permeten constatar que l'edifici és construït amb un aparell de carreuó allargassat, de pedra calcària, disposat molt ordenadament en filades uniformes i irregulars, especialment a la part baixa de l'absis. Béns mobles En la declaració de bé cultural d'interès nacional s'inclouen també béns mobles: Imatge de Sant Climent, de fusta policromada Pica baptismal de pedra buidada, enguixada i pintada Imatge de la Mare de Déu del Roser de talla policromada Campana de bronze amb inscripcions a la part inferior Història La documentació d'època medieval no recull cap referència explícita al lloc d'Iran, el qual, encara que avui dia es tracti d'un indret reclòs i aïllat, ben segur que en el passat controlava els accessos a la vall de Boí. És molt probable que prop d'Iran estigués situat el castell anomenat el Grau de Castelló. D'altra banda és possible que la relació d'Iran amb Isirch, nucli amb sis focs esmentat als fogatjaments del 1378 i 1381 dins de les propietats del monestir de Santa Maria de Lavaix. Un capbreu llevador de la baronia d'Erill datat el 1393 consigna que els habitants d'Isirch feien prestació d'host i cavalcada, i cadascun dels focs pagava un sester de civada, una mitgera de vi, una gallina i dues fogasses. Referències
Iglesia de San Clemente (Iran)

La iglesia de San Clemente de Iran (en catalán Sant Climent d'Iran s. XI ) es la iglesia del pueblo de Iran,del antiguo término de Llesp, actualmente perteneciente al término del Pont de Suert (Alta Ribagorza, provincia de Lérida, Cataluña, España). Es sufragánea de la parroquia de la Madre de Dios de las Nieves de Irgo. Descripción Se trata de una típica iglesia románica: de una sola nave, cubierta con bóveda de cañón y ábside semicircular al este. Un arco presbiterial muy estrecho une nave y ábside. La nave no tiene arcos torales, pero sí dos impostas biseladas de un arco toral que no se llegó a hacer. En el centro del ábside hay una ventana de una sola deshilada, realzada con una arquivolta lisa. En la fachada sur hay otra semejante, y en la oeste una de doble bajante. La puerta se abre al sur, hecha con un dintel que descansa sobre grandes bloques de piedra. Sobre la fachada oeste hay un campanario de espadaña de dos ojos. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Lérida Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Climent d'Iran", en Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7 GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Clemente. Instituto Cartográfico de Cataluña
Iglesia de San Esteban (Olius)

Sant Esteve d'Olius es una iglesia románica que se encuentra en el término municipal de Olius en la comarca del Solsonés, provincia de Lérida, España. Fue consagrada en el año 1079. Es una buena representación del arte románico catalán. Consta de una nave dividida en dos espacios de diferente altura, unidos por dos escaleras laterales. Dicha distribución permite hacer los oficios con diferente orientación dependiendo de los feligreses que acudan a la iglesia. Tiene una cripta románica a la que se accedía antiguamente por dos escaleras laterales ahora tapiadas. El acceso actual a la cripta se hace por una única escalera central. La puerta original quedó inutilizada tras un terremoto en el siglo XVII que desprendió parte del terreno exterior, quedando dicha puerta a dos metros sobre el nivel de circulación. Por ello se abrió una nueva puerta en la pared lateral oeste de la iglesia, por la que se accede actualmente. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Esteban.
Sant Joan Baptista de Guiró

Sant Joan Baptista de Guiró és en el terme municipal de la Torre de Cabdella a la comarca del Pallars Jussà, en el poble de Aguiró. L'església de Sant Joan d'Idiro està documentada aparentment des del 986, però en uns documents falsos que en realitat pertanyen a la darreria del segle xi. L'església actual, que presenta transformacions respecte de l'original, romànica, és d'una nau amb un petit campanar quadrat a l'angle nord-oriental. El temple actual apareix capgirat: l'entrada és a llevant, on degué haver-hi l'absis, i l'altar, a ponent, en el lloc que hauria de ser els peus de la nau. Darrere encara s'hi va afegir una sagristia. El sostre de la nau és de mig punt, reforçat amb tres arcs torals. Tot això fa tot l'efecte de ser obra del segle xvii. Ara bé, mirant amb compte l'estranya sagristia que hi ha als peus de la nau, hom pot descobrir l'obra romànica subsistent de les moltes reformes que ha sofert: és la base d'un campanar quadrat, amb obra de la segona meitat del segle xi. Encara s'hi poden veure les lesenes que emmarcaven cadascun dels costats, així com els finestrals, tapiats. L'emplaçament de la nau devia ser al costat, on hi ha el cementiri del poble. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "Sant Joan Baptista de Guiró". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Juan Bautista (Aguiró)

San Juan Bautista de Aguiró es en el término municipal de La Torre de Cabdella en la comarca del Pallars Jussá, en el pueblo de Aguiró. La iglesia de Sant Joan d'Idir está documentada aparentemente desde el 986, pero son unos documentos falsos que en realidad pertenecen a finales del siglo XI. La iglesia actual, que presenta transformaciones respecto de la original, románica, es de una nave con un pequeño campanario cuadrado en el ángulo nor-oriental. El templo actual se muestra cambiado: la entrada está a levante, donde debió existir el ábside y el altar, a poniente, en el lugar que debería ser los pies de la nave. Detrás aún se añadió una sacristía. La bóveda de la nave es de arco de medio punto, reforzado con tres arcos torales. Todo esto hace la impresión de ser obra del siglo XVII. Ahora bien, la extraña sacristía que hay en los pies de la nave, se puede descubrir la obra románica subsistente de las muchas reformas que ha sufrido: es la base de un campanario cuadrado, con obra de la segunda mitad del siglo XI. Todavía se pueden ver las lesenas que enmarcaban cada lado, así como los ventanales, tapiados. El emplazamiento de la nave debía ser al lado, donde está el cementerio del pueblo. Bibliografía CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "Sant Joan Baptista de Guiró". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 (en catalán) Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Julià de Sentís

Sant Julià de Sentís és una església d'origen romànic del poble de Sentís, pertanyent a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça, actualment dins del municipi de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. L'església de Sant Julià de Sentís sembla tenir els orígens en un monestir visigot dedicat a sant Tirs (d'on, segons alguns, vindria el topònim Sentís). La seva jurisdicció va oscil·lar entre Santa Maria de Lavaix, Sant Genís de Bellera i Castellgermà, on està documentat al segle xiv, dins de la baronia d'Erill. Aquesta església està tan transformada que costa de reconèixer com a obra romànica, però molt vestigis permeten de creure que quan es faci una bona neteja dels elements afegits, es podran treure a la llum els elements romànics que deu servar. Un d'aquests vestigis permet de veure que l'absis fou suprimit, i l'entrada nova a l'església s'obrí en aquella obertura. La parròquia de Sant Josep de Sentís pertany al bisbat de Lleida, pel fet d'haver pertangut, a l'edat mitjana, al bisbat de Roda de Ribagorça. Format part de la unitat pastoral 24 de l'arxiprestat de la Ribagorça, i és regida pel rector del Pont de Suert. Bibliografia BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Julià de Sentís", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de San Julián (Sentís)

La iglesia de San Julián (en catalán: església de Sant Julià) en catalán) es una iglesia española de origen románico del pueblo de Sentís, perteneciente al antiguo municipio de Benés, de la Alta Ribagorza, actualmente dentre del municipio de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussá (provincia de Lérida) Descripción La iglesia de San Julián de Sentís parece tener orígenes en un monasterio visigodo dedicado a san Tirso (de donde vendría el topónimo Sentís). Su jurisdicción osciló entre Santa María de Lavaix, San Genís de Bellera y Castellgermà, donde está documentado en el siglo XIV, dentro de la baronía de Erill. Esta iglesia está tan transformada que cuesta reconocerla como románica, pero muchos vestigios permiten creer que cuando se haga una buena limpieza de los elementos añadidos se podrán traer a la luz los elementos románicos que debe de guardar. Uno de estos vestigios permite ver que el ábside fue suprimido y la entrada nueva a la iglesia se abrió en aquella apertura. La parroquia de San José de Sentís pertenece al obispado de Lérida, por el hecho de haber pertenecido en la Edad Media al obispado de Roda de Isábena. Forma parte de la unidad pastoral 24 del arciprestazgo de la Ribagorza y es regida por el rector de El Pont de Suert. Bibliografía BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Julià de Sentís", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enlaces externos Instituto Cartográfico de Cataluña
Sant Julià d'Espui

Sant Julià d'Espui, o del Puig de Cabdella és l'església parroquial romànica del poble d'Espui, en el terme municipal de la Torre de Cabdella a la comarca del Pallars Jussà. Està documentada des del 1178, sovint amb l'expressió llatina podii Capdele (del puig de Cabdella). Originalment era una església d'una sola nau, amb absis a llevant, però el pas del temps l'ha afectada molt, principalment a la part nord i de llevant. El menys afectat, i que, per tant, mostra més l'obra original romànica és la façana de ponent i el campanar. Aquest darrer és una torre de planta quadrada d'una 5,5 metres de costat. Un sòcol de força alçada constitueix el primer element ornamental, i d'ell parteixen unes lesenes que emmarquen cadascuna de les cares del cloquer. La coberta en forma de piràmide és molt posterior, i talla en sec l'obra romànica. Segurament en fer la coberta actual es va suprimir el darrer pis del campanar. Interiorment, el campanar té sis plantes. La primera, que n'és la base, és cec, cap a l'exterior. La segona i la tercera s'obren a l'exterior mitjançant unes espitlleres, fetes amb petits blocs de pedra, però sempre d'una sola peça a cada muntant i a la llinda. Hi ha incises unes creus i un calvari, en alguna d'aquestes pedres. La quarta presenta unes finestres grosses, d'un sol ull, acabades en volta de mig punt i adovellades amb pedra tosca. La cinquena planta té finestres geminades, amb mainells de pedra d'una sola peça, al damunt dels quals hi ha un capitell trapezoïdal, d'on arrenquen els dos arcs de mig punt de les finestres bessones. El sisè pis, desaparegut, devia ser com el que s'acaba d'explicar. Per l'aparell i les formes constructives, es tracta d'una església rural del segle xi, que segueix les pautes de les esglésies romàniques pirinenques, com les de la Vall de Boí. Bibliografia Cases i Loscos, Maria Lluïsa; Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Julià d'Espui». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep Maria. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8isbn=84-85180-25-9). Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya