Can Senillosa

Can Senillosa és una antiga masia de Sarrià (Barcelona), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història A principis del segle xviii, el comerciant de Barcelona Josep de Senillosa i Bernat (†1738) era propietari d'unes terres en aquest indret. El 1738, la seva vídua Gertrudis Miró i la seva filla Maria Antònia de Senillosa i Miró van adquirir al tintorer de seda Benet Piera una peça de terra de cinc quartes contigua a la seva per 240 lliures. Casada amb el botiguer de teles Joan Baptista Pujol i Martí, Maria Antònia va morir el 1765 i el seu marit l'any següent, i els seus béns passaren al seu fill Josep Fidel Pujol i de Senillosa, ciutadà honrat de Barcelona i tresorer de les rendes reials de salines a Catalunya, que va parcel·lar una part de la finca. El 1806, el seu fill Josep Fidel Pujol de Senillosa i Gispert va vendre al comerciant Joan Bacigalupi i Ottone una ploma d'aigua de la seva mina (anomenada Gironella, Prat i Senillosa) per 305 lliures, 3 sous i 3 diners, que servirien per a finançar les obres de reparació del terrat de la casa, efectuades pel mestre de cases de Sarrià Josep Feliu. El succeí el seu fill Manuel Pujol de Senillosa i Hernández, que es va casar amb Maria Dolors de Vedruna i Minguella, amb qui tingué els germans Manuel (1834-1872) i Arcadi Pujol de Senillosa i de Vedruna. Després de la mort sense testament del primer, un jutge en va declarar hereus la seva mare i el seu germà. Dolors de Vedruna va morir el 1888, i el 1893, Arcadi Pujol de Senillosa vengué la casa amb unes 5 mujades de terreny (24.482,50 m²) a les Beates de Sant Agustí per 75.000 pessetes, 10.000 pagades al comptat i la resta al cap de sis anys. Les monges tenien la intenció de vendre el seu antic convent al carrer de l'Hospital, 23 de Barcelona i construir-hi un de nou, però la crisi econòmica derivada de les guerres de Cuba i de Filipines va frustar-ne els plans, i el 1897 revengueren la finca per 55.000 pessetes a Manuel Girona i Agrafel, que va pagar 65.000 a l'antic propietari. La finca passaria a mans de la seva neboda Elena Girona i de Vilanova, casada amb l'industrial Joaquim Folch i Solà, que el 1920, ja vídua, va demanar permís per a fer-hi reformes. Posteriorment, va ser adquirida pels laboratoris farmacèutics Instituto Químico Farmacológico Español SA, que hi fabricava medicaments sota llicència de la suïssa Sandoz, i el 1974 es va fusionar amb la seva filial espanyola. Arran de la fusió de Sandoz i Ciba-Geigy per a crear la nova empresa Novartis el 1996, els laboratoris es traslladaren, i el 1998, l'illa compresa entre els carrers de Santa Amèlia, Fontcuberta, Cardenal Vives i Tutó i Osi (Illa Sandoz) fou objecte d'un estudi de detall, que va permetre la immobiliària Indret Vertical -el representant legal de la qual era l'ex-regidor Jordi Parpal- construir-hi tres blocs amb 210 habitatges de luxe, en un dels quals vivia el polític Josep Antoni Duran i Lleida. Aquest pla fou impugnat pels veïns -representats per l'advocat Eduard Moreno- davant el TSJC, que el va anul·lar el 2004. El recurs de cassació interposat per l'Ajuntament de Barcelona fou desestimat el 2010 pel Tribunal Suprem, que acusà el consistori de practicar un «urbanisme a la carta». Mestrestant, el 2007, s'havia aprovat una modificació del PGM per tal de legalitzar l'excés d'edificabilitat, que va tornar a ser recorreguda i anul·lada el 2014 pel TSJC, amb una sentència confirmada el 2016 pel Suprem. Descripció Masia de planta quadrada amb una galeria sortint en un dels laterals que dona al carrer i a l'altura de la primera planta. El portal i dues finestres de la part baixa són amb arcs de mig punt; a la resta dels pisos i altres façanes de la part lateral hi ha balcons. Les teulades són de quatre vessants. A la façana principal hi ha un rellotge de sol. Estava envoltada de camps de conreu de regadiu (amb una mina d'aigua pròpia) que venia els fruits de la terra, i actualment, una part dels jardins són oberts al públic. A la part de ponent hi havia una capella unida a la casa per una galeria, on el 1760 es van casar Josep Albert Navarro-Mas i Marquet i Raimunda Pujol i de Senillosa. Referències Vegeu també Can Raventós (Sarrià) Torre Girona Torre i jardins de Vil·la Cecília i Amèlia Cases Manuel Pujol de Senillosa i Ignasi López Casa Manuel Girona Can Girona (MACOSA) Can Folch Castell del Remei Bibliografia Pla i Toldrà, Lluïsa. Els Girona. La gran burgesia catalana del segle XIX. Barcelona: Fundació Noguera, 2014 (Estudis, 68). Portavella i Isidoro, Jesús. Ajuntament de Barcelona. Districte de Sarrià-Sant Gervasi. Arxiu Administratiu. Els carrers de Barcelona: Sarrià, 2008. ISBN 84-9850-139-1. Rogent i Albiol, Jordi. Estudi històric i arquitectònic de l'edifici situat al carrer Bonaplata, 44-52 al districte de Sarrià de Barcelona, agost 2018. Veclus SL. Estudi històric i arquitectònic de la finca del número 44-52 del carrer Bonaplata (Fontcoberta, 16-24) de Barcelona, 2009. Enllaços externs «Habitatges als antics Laboratoris Sandoz». Ribas & Ribas Arquitectes, 1999.