NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Juncosa

Can Juncosa o Villa Dolores és una torre senyorial d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció És una vil·la d'estiueig de planta baixa, pis i golfes amb torre adjunta. S'identifiquen tot un seguit de detalls noucentistes: elements clàssics als marcs de les portes i finestres, però, possiblement, és un edifici d'anterior construcció. Les façanes estan estucades en color vermell imitant el maó. Hi ha una separació de la planta baixa i el pis principal per una banda de ceràmica vidriada (blava i blanca amb motius clàssics). També n'hi ha a les xemeneies i a les juntures dels vessants de coberta. Destaca el ràfec de coberta, en fusta treballada, que també hi ha en altres construccions d'aquesta zona. En origen era una obra historicista d'arrel neoclàssica, però per la seva tipologia fa pensar en els edificis de caràcter noucentista, possiblement per reformes posteriors. Història No hi ha documentació sobre l'any de construcció. Formava part de les grans residències estiuenques que la burgesia barcelonina construïren, a l'últim terç del segle xix, per la rodalia de Barcelona. La casa comptava amb una zona enjardinada fins a l'avinguda dels Països Catalans, que incloïa una masoveria i un molí de vent. Aquests van ser enderrocats l'any 2000 per a edificar uns blocs de pisos. Des de llavors els propietaris són la família Milà. Referències Enllaços externs «Can Juncosa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Llopart (la Palma de Cervelló)

Can Llopart o Can Llopard és una masia situada al sud del municipi de Cervelló a la comarca catalana del Baix Llobregat. Es troba en un collet proper al poble a 170 metres d'alçada i és la masia més enlairada del municipi. Aquest collet està envoltat de pinedes i és una cruïlla de pistes (cap a la masia de Can Via, la urbanització Can Vidal, la masia de Can Paulet, etc.) testimoni del què havia estat l'antic camí a Cervelló. També s'hi pot accedir a través de dreceres que s'inicien a la font del Marge. L'edifici està format per tres cossos units, i de l'edifici principal en destaca el portal adovellat. Aquest edifici està orientat a llevant i dona a un pati interior. La masia conserva part de les finestres originàries. Referències
Can Llopart (Corbera de Llobregat)

Can Llopart és una masia de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada al vessant nord de la riera de Corbera, Can Llopart conserva el caràcter de masoveria ancestral, tant pel cultiu d'oliveres i vinya, com per la utilització dels porxos, corts i galliners per l'aviram. Es troba prop de la carretera de Corbera a Sant Andreu de la Barca. La part alta de la façana és més moderna, probablement de finals de segle xix. Història El 1352 ja existia la masia en el lloc d'avui, amb el llinatge Llopart: "Llopardi" llatinitzat. El 1480 continua el llinatge, segons capítols matrimonials. Al segle xvi sembla que correspon una puixança de l'edifici, ja que intervé l'hereu en la reconstrucció de l'església de Corbera. El 1800 la pubilla de Can Llopart es casa amb l'hereu Romagosa, de Begues, cosa que pot ser el motiu de l'aixecament de la coberta de la casa Referències Enllaços externs «Can Llopart». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «Can Llopart». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Can Lloreda (Llavaneres)

Can Lloreda és una masia situada al municipi de Sant Andreu de Llavaneres a la comarca catalana del Maresme. Descripció És un masia formada per tres cossos i dues plantes, amb teulada a dues vessants que aboquen les aigües a les façanes laterals. L'entrada és un gran arc de mig punt dovellat, sobre el qual hi ha una estilitzada finestra conopial. El cos de l'esquerra té una planta més que la resta de la casa i és de forma quadrada, configurant una torre de guaita amb matacà de defensa. S'acabà de construir el 1694. Al cos de la dreta hi ha dues finestres gòtiques: la de la planta baixa té la base que arrenca de l'ampit, simulant el peu d'una columna d'aquell estil. A la banda de dalt, té capitells a cada costat: el de l'esquerra configura les cares de dos àngels, i el de la dreta presenta ornamentació vegetal. La llinda té una sanefa. La finestra de la primera planta presenta una petita ornamentació a la part baixa de l'ampit. Història Als llibres de baptismes consta que l'any 1532 es va batejar un Lloreda. El 1606 Antoni Lloreda va pagar per haver-se fet un pou al costat de l'ermita de Lorita. La família Lloreda va ésser propietària de terres, casa i ermita de Lorita, fins a les darreries del segle xviii, en què la pubilla Teresa Lloreda va donar el santuari a la Congregació de Sant Felip Neri de Barcelona, que posteriorment el va vendre al metge Francesc Colom de Barcelona. La torre de guaita té finestres de diferents èpoques, dels segles xvi i xvii. La casa presenta elements romànics, que fan pensar en una construcció anterior al segle xv. Referències
Can Mai-hi-són

Can Mai-hi-són, sovint denominada Can Maison i pronunciada Can Misson, és una masia del poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. Està situada en el sector nord-est del terme, a llevant de la urbanització de Can Barri i de Can Boter, a la dreta del torrent de Can Riera. És al nord de Can Febrera i de Can Gresola i al nord-oest de Can Bonrepòs. En realitat es tractava de dues masies juntes, obrades totes dues en el segle xix, que han estat refetes en una de sola modernament. Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells. Referències
Can Manel (Vilanova de Sau)

Can Manel és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Situada dins el terme de l'antiga parròquia de Sant Pere de Castanyadell. Es troba en un estat de conservació regular. Tot i que estructuralment es troba en bon estat, l'exterior presenta símptomes de deteriorament. Descripció Petita masia de planta rectangular, coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. Consta de planta baixa i golfes. Adossat a la part de llevant hi ha un cos amb l'antiga funció de quadra, ara descobert, on es veu l'obertura i la volta de l'antic forn, actualment aterrat. La façana té un petit portal rectangular situat a l'angle esquerre i amb llinda de fusta. A ponent hi ha dues finestres a nivell del primer pis amb els ampits de pedra sense picar i un portal rectangular. La part nord és cega i té petits corrals mig enrunats. És construïda amb pedra vermellosa, principalment granit, pròpia de les Guilleries. Són lleves sense picar unides amb argamassa de fang. L'estat de conservació és mitjà. Història Masia situada dins el terme de l'antiga parròquia de Sant Pere de Castanyadell, que junt amb les parròquies de Santa Maria de Vilanova, Sant Romà de Sau, Sant Andreu de Bancells i Sant Martí de Querós formaven part del terme civil de Sau. Al segle xvi aquesta parròquia comptava amb 6 o 7 famílies, entre les quals Can MANEL no hi figura, és fàcil que aquesta masia es construís als segles següents, moment en què Castanyadell va experimentar un cert creixement demogràfic, ja que al segle xix comptava amb 19 famílies; malgrat aquesta hipòtesi no hi ha cap dada que ho verifiqui. Amb el nom de can Manel trobem el primer esment en el Nomenclàtor de la Província de Barcelona de 1860, que diu que és una casa situada a 6 km de la capital de l'Ajuntament, un edifici de dues plantes, habitat constantment. Aquesta zona es troba molt despoblada degut a les males comunicacions però algunes masies com aquesta han estat adaptades com a segona residència. Referències
Can Maranges

Can Maranges és una casa dins del nucli antic de la població de l'Escala, molt propera a l'Alfolí, i amb façanes als carrers Maranges, Enric Serra i Santa Màxima. Ha estat protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura Edifici de planta rectangular i tres pisos d'alçada, amb la coberta de teula a quatre vessants. Presenta una estructura de casa pairal, fortificada amb garites a l'extrem superior de les cantonades, amb els basaments formats per mènsules de pedra en degradació i decorats. La façana principal, de composició simètrica, presenta una porta d'accés d'arc rebaixat bastit amb carreus escairats, amb la clau en relleu amb la data del "1831". Al primer pis hi ha un balcó exempt i als costats dues finestres amb l'ampit motllurat. Al segon pis hi ha un petit balcó exempt, amb llosana de doble curvatura. La façana presenta una senzilla cornisa motllurada que envolta el perímetre de l'edifici. Les façanes laterals tenen la mateixa composició: tres portals d'arc rebaixat de pedra a la planta baixa, i tres balcons a cadascun dels dos pisos superiors. Els del primer pis tenen la llosana sostinguda per mènsules i els del segon presenten la llosana de doble curvatura també. Totes les finestres i finestrals de l'edifici són rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra i les llindes planes. L'interior presenta un ampli i acollidor pati central i algunes estances cobertes amb voltes d'aresta i llunetes. Es conserva el mobiliari i els elements decoratius dels segles xviii i xix. La construcció està bastida amb carreuons desbastats i pedra, lligats amb morter de calç. Els angles de la façana estan acabats amb carreus ben tallats. Història Sembla que la construcció d'aquest casal data del segle xviii i que van emprar-s'hi materials procedents d'Empúries. A la llinda de la porta de la façana principal hi ha un relleu amb la data del "1831" a la clau. Probablement correspon al moment d'una reforma important de l'edifici. Les obertures de marbre de la façana, a les primeres dècades del segle xx, es trobaven, desmuntades, al pati de la casa; més tard foren col·locades al lloc actual. Segons informació de l'actual propietari de la casa, aquests elements procedeixen de l'antic hospital del poble de la Selva de Mar, de l'enderrocament del qual ha sentit explicar que les recuperà son pare. Aquest hospital, d'història ignorada, donà nom al carrer de l'Hospital, al costat de ponent del qual era emplaçat, a poca distància de la plaça i de Can Maranges. No n'han quedat altres vestigis apreciables o d'algun interès. Referències
Can Margenat

Can Margenat és una casa senyorial situada a la confluència del carrer Major de Sarrià amb la plaça de Sarrià, al barri de Sarrià (Barcelona), catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Construïda al segle xvi per la família Sala, era una masia amb grans extensions de terres de conreu i vinyes, on es feien bones collites de vi. Al segle xviii pertanyia a la família Anglí, que el 1758 entroncà amb els Margenat pel casament entre Gertrudis Anglí i Galvany amb Francesc Margenat i Bell. El 1881 va ser reformada en estil neogòtic pel mestre d'obres Joan Carpinell. Arquitectura Consta de baixos, planta noble i una gran galeria correguda d'arcs de mig punt a la part alta de la façana, coronada per un potent ràfec de fusta treballada. La façana és de carreus de pedra, amb encintats i motllures neogòtiques a portes i finestres, i la planta noble té una gran balconada i finestrals gòtics al costat. Als baixos hi ha un portal adovellat d'arc de mig punt, flanquejat per dues finestres renaixentistes. La façana i el ràfec del costat nord són nous, producte de l'enderroc de les cases veïnes. A la part posterior hi ha un portal que comunica amb la plaça del Consell de la Vila. Referències Bibliografia Mestre Campi, Jesús; Poves, Amèlia. L'Abans: Recull gràfic de la Vila de Sarrià (1874-1975). Efadós, 2013, p. 8. Palau-Ribes, M. Itineraris: Sarrià: Nucli Antic. Ajuntament de Barcelona, 2005. ISBN 84-7609-782-4. Vegeu també Monestir de Sant Pere de les Puel·les (Sarrià) Joan Margenat i Salvany Enllaços externs «Can Margenat». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Casa Córdoba-Planàs

La casa Córdoba-Planàs o Can Mascaró és un edifici del barri del Guinardó de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment, hi ha una escola per a disminuïts psíquics, dirigida pel doctor Córdoba. Història Era una masia amb terres de conreu. El 1910, Claudi Planàs i Armet, un ric industrial dedicat a l'ampliació de la xarxa de ferrocarrils el darrer terç del segle xix, va fer construir una torre d'estiueig a la part alta de la seva finca de Can Mèlic, sobre el turó de Mèlic, on moriria el setembre de 1914 als 86 anys. En el seu testament, va instituir un fideïcomís a favor dels seus néts, de manera que l'hereu Claudi Planàs i Serrato no pogués disposar del patrimoni sense consentiment de la família. Tanmateix, a finals dels anys 1920, va vendre la torre en una escriptura privada al doctor José Còrdoba Rodríguez, que hi va traslladar el seu Instituto Médico-Pedagógico, fundat el 1915 en una torre de la Rambla de Volart, 81. José Córdoba va morir el 28 de desembre del 1954 i fou succeït pel seu fill José Córdoba Ferreiro. El setembre del 1965 s'hi va celebrar el 50è aniversari de la fundació del centre. Claudi Planàs i Serrato va morir l'estiu del 1966 d'un atac de cor a Madrid. El seu germà Josep Maria i els seus fills van impugnar la venda, i Can Mascaró seria recuperada desprès d'un litigi que va durar dos anys. Aleshores, Claudi Planàs Fernàndez i la resta de la família van tornar a vendre la finca a la família del Dr. Córdoba. Actualment, la tercera generació ocupa la direcció de l'Institut, dedicat més a adults amb deficiències mentals que no pas a nens i joves. Arquitectura És una casa de planta quadrada amb façana a quatre vents i teulats, també, a quatre vessants. La part alta de la façana principal està coronada per unes filigranes de pedra ondulades i altres elements decoratius de pedra. Les tres façanes restants formades per planta i tres pisos, són molt escaients i els finestrals són semblants als comentats. Té diverses xemeneies molt capricioses. Té quatre balconades i diversos finestrals amb arcs de pedra molt treballats. L'accés es fa travessant una tribuna que sobresurt al bell mig del portal. La residència està rodejada de jardins i plantacions, i, a la part més alta d'un petit pujol enlairat, gaudeix d'una panoràmica sobre el pla de Barcelona. Referències Vegeu també Mas de l'Albareda Bibliografia Corbera Palau, Joan «José Córdoba Rodríguez». EL POU, publicació del Grup d'Estudis de la Vall d'Horta i la Muntanya Pelada, núm. 2, 2012, p. 21. Martín, Carme «La saga familiar dels Planàs». EL POU, publicació del Grup d’Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 7, 2017, p. 62-65.
Can Mascaró (la Palma de Cervelló)

Can Mascaró és una masia situada a la carretera de Corbera de Llobregat (actual BV-2421) abans d'arribar a la Palma de Cervelló i davant del polígon que porta el nom de la masia, a la comarca del Baix Llobregat. A l'altra banda de la carretera es pot trobar la font de Can Mascaró, gairebé arribant a Sant Joan del Pla. Arquitectura És una casa de planta baixa, pis i golfes amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. Les parets són arrebossades i emblanquides. Les obertures són ben distribuïdes a les façanes. A la planta baixa hi ha portada d'arc rebaixat i una finestra a cada banda; al pis hi ha diversos balcons i a les golfes finestretes d'ac rodó de petites dimensions. Té diverses construccions auxiliars, tancades amb un mur i una portada d'accés a uns 150 m de la carretera a Corbera de Llobregat. Conserva escassos elements de la masia original, si bé les reformes no han canviat molt el conjunt. Història L'origen d'aquest mas es remunta al segle xvii. Originàriament depenia del monestir de Sant Pere de les Puel·les i pagava un cens a la Casa de Misericòrdia de Barcelona. El llinatge d'origen és dels Llopart de Cervelló. El 1705 Jeroni Francesc Mascaró es refugià al mas en ser desposseït dels immobles que tenia al barri de la Ribera, concretament en ser-li expropiada la finca que tenia al carrer Rodó pel Consell de Cent i més tard per Felip V. Sembla que el primer representant del llinatge Mascaró fou Jeroni Francesc Mascaró. El nom, més endavant passaria a dir-se Llopart-Mascaró, durant cinc generacions i fins avui. Referències
Can Mascort

Can Mascort és una casa dins del nucli urbà d'Espolla, a la banda de migdia de la població. Es tracta d'una gran finca delimitada pels carrers Figueres i Àngel Costal. Conjunt arquitectònic de grans dimensions que ocupa una illa sencera del nucli urbà, format per tres grans construccions aïllades i un gran jardí al mig. Els dos habitatges destacables estan situats a l'extrem nord-est i a la banda sud de la finca. Cada un té la planta més o menys rectangular, amb les cobertes de teula de dues vessants. El de l'extrem nord-est està distribuït en planta baixa i dos pisos, amb un cos adossat a la banda de migdia cobert per una gran terrassa al nivell de la segona planta, delimitada per una barana d'obra. A la planta baixa hi ha quatre grans obertures de mig punt amb els emmarcaments arrebossats. La de l'extrem de ponent dona accés a l'interior. Al primer pis, les finestres són rectangulars. La resta de façanes de la construcció presenten obertures rectangulars, al primer pis balcons exempts i a la planta superior finestres. Una cornisa dentada decora la part superior de l'edifici. La construcció està arrebossada i pintada. Adossat a l'extrem de llevant de la façana de migdia hi ha el portal d'accés a l'interior del recinte. Es tracta d'una porta d'arc rebaixat amb el nom de la finca damunt seu, coberta amb una teuladeta de dues vessants de teula i voladís decorat amb ceràmica vidrada. L'habitatge situat a migdia del recinte és de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. Presenta un cos adossat al sud organitzat en una sola planta, i cobert amb una terrassa delimitada per una barana d'obra. Una porta rectangular, amb el rètol de ceràmica situat al damunt, dona accés a l'interior des del carrer. La façana principal de la casa, orientada a llevant, presenta obertures d'arc rebaixat bastides en maons, amb el balcó central de la primera planta reformat. La construcció és bastida en pedra de diverses mides lligada amb abundant morter de calç. Referències
La Talaia (l'Hospitalet de Llobregat)

La Talaia és una torre de defensa de l'Hospitalet de Llobregat, catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Datada el 1587, havia format part de la masia de Can Modolell de la Torre o Mas Bruguera, que en aquella època tenia no menys de 14 mujades (aproximadament 6,86 ha). Es trobava a l'actual carrer de la Talaia, uns metres més enllà en direcció a Cornellà. El 1972, quan la masia va ser enderrocada, la torre va ser traslladada pedra a pedra i reconstruïda per la Diputació de Barcelona al seu emplaçament actual, al peu del carrer del Xipreret. Descripció És un edifici de planta quadrada amb planta baixa i quatre pisos. La porta d'entrada és rectangular adovellada i, seguint el mateix eix, s'obre una finestra quadrangular a cada planta en els tres pisos següents. A l'últim pis s'obre, en cada una de les quatre cares, una galeria de tres arcs de mig punt. A la llinda de la porta es pot llegir la data 1587. El parament és de carreus ben devastats de petites dimensions, excepte les cantonades i l'emmarcament de les obertures que són de carreus més grans. Referències Enllaços externs «La Talaia». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. La Talaia de L'Hospitalet, el símbolo inerte de una ciudad iconoclasta https://ireneu.blogspot.com/2018/12/talaia-lh-traslado.html
Can Moriscot

Can Moriscot és una masia del terme municipal de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) que dona nom al veïnat constituït per un agregat de finques del segle xix. Entorn l'antiga masia de Can Moriscot es van anar agrupant Cala Maria, Can Lluís Batlle (1832), La torre Mariana (1860) i Cala Mercè (1878). La part més antiga està formada per les dues primeres cases, adossades. La Torre Mariana s'edifica a la part del darrere de les altres cases. La masia principal, a la qual s'hi accedeix a través d'un desviament de la carretera de Sant Andreu de la Barca, fou construïda el segle xvi i és de planta quadrada i coberta a dues aigües, que conserva el portal adovellat i les finestres amb l'emmarcament de pedra rogenca, típica de Corbera. Història La primera referència documental és de l'any 1388. El 1705 es va produir la venda de Francesc Moriscot a Josep Llopart, perdent-se el llinatge. A partir del 1830, les masies pateixen esdeveniments luctuosos per les actuacions del bandoler Josep Sàbat i els germans Estapé, que assassinaren els estadants i incendiaren la casa. El 1872 foren saquejades per les guerrilles republicanes del Xic de la Barqueta. El 1830 la casa pertany a Isidre Fisa i Esteva, el 1832 a Josep Oms, que feu l'obra nova, i el 1911 passa a Mercè i Carolina Tipis fins al 1978, dels actuals propietaris. Entre 1978 i 1984 va ser restaurada per l'actual l'historiador Isidre Clopas i Batlle i actualment pertany als seus descendents. Referències
Can Muñoz

Can Muñoz és un habitatge del municipi de l'Armentera inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa cantonera de baixos i dos pisos. La portalada d'accés a l'habitatge consta d'un arc rebaixat adovellat, amb la data 1820 a la dovella clau. Al primer pis hi ha una interessant balconada que el recorre totalment, fins i tot té una forma d'ela, ja que aquesta balconada se sustenta a la façana d'aquest edifici i a la paret de l'edifici del costat a on també se sustenta. El forjat no és massa vistós; a la balconada hi donen tres finestres rectangulars, emmarcades per una mena de guardapols que li donen uniformitat; a la part alta hi ha dues finestres amb sengles balcons. L'aparell emprat queda amagat per l'arrebossat del mur. Als cantons hi ha unes plaques de pedra. Història Reflecteix el creixement del segle xix que es portà a terme en el poble. Referències
Can Muñoz

Can Muñoz est un édifice situé dans la commune de L'Armentera, en Catalogne (Espagne). Il est classé dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description La maison comprend un rez-de-chaussée et deux étages. On peut voir la date de 1820 au-dessus de la porte, correspondant à l'époque de construction de la maison. Voir aussi Liens externes Fiche sur le site de la Généralité de Catalogne Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de la Catalogne Portail de l’architecture et de l’urbanisme