NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de la Guàrdia

Santa Maria de la Guàrdia és una església del municipi de Sagàs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una construcció religiosa anomenada església o santuari. L'estructura és d'una sola nau, amb el presbiteri orientat a llevant. La façana presenta una senzilla ornamentació a la porta d'arc de mig punt, un senzill rosetó circular. L'airós campanar s'alça al cantó de tramuntana, és una torre de planta quadrada que esdevé octogonal, amb quatre obertures d'arc de mig punt rematades per una balustrada. Al mig del transsepte s'alça un cimbori quadrat de petites dimensions. A migdia, i annex a l'església, hi ha l'antiga rectoria, avui deshabitada. El Santuari de la Guàrdia s'alça sobre construccions anteriors d'estructura romànica que encara es veuen entre els fonaments i els baixos de l'actual església. En resten encara arcades de mig punt i capitells. La imatge de la Mare de Déu de la Guàrdia és una talla gòtica del segle xiv. Història El Santuari de Santa Maria de la Guàrdia és una fundació del segle xvii (la portalada porta la data de 1685) de la qual depenien les antigues parròquies de Biure i Valldoriola. Les obres del segle xvii taparen les antigues construccions medievals, possiblement romàniques. L'edifici fou refet de nou al segle xviii i sobretot després de la Guerra Civil Espanyola de 1936-1939, on quedà molt damnificada. La rectoria veïna és també una obra del segle xviii (a les llindes de la porta hi ha les dates de 1731 i de 1783). Guillem de Berguedà, el trobador del segle xiii, cedí en el seu testament de 1187 el Mas Trullàs de Casserres: "Dimitto Sancte Marie de ipsa Guàrdia ipsum mansum de Trujars de Chatserres cum omnibus perinenciis et tenedonibus (...)". Referències
Santa Maria de la Sala (Foixà)

Santa Maria és una església parroquial al veïnat de la Sala al terme de Foixà (el Baix Empordà). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És una església d'una nau amb absis semicircular, capelles laterals i voltes de llunetes amb motlluratges ornamentals. En el fornits hi ha la portada i un finestral superior rectangular i amb llindes monolítiques. A la porta hi ha aquesta inscripció llatina: «HAEC EST DOMVS DEI ET PORTA COELI» (heuaquí la casa de Déu i la porta del cel), i els anys 1742 i 1764. Al costat de la porta, encastada al mur, hi ha una làpida amb text relatiu a la reedificació de l'església. El campanar es dreça sobre l'angle SW de l'edifici. El seu basament és quadrat i el cos superior octagonal; posseeix quatre altes arcades apuntades i un coronament amb balustres, pinacles angulars i remat amb arcs o nervis encreuats. L'edifici és construït amb pedres sense treballar lligades amb morter i grans carreus escairats a les cantonades; la façana i l'interior són arrebossats. Història L'església parroquial de Santa Maria de la Sala és documentada des del darrer terç del segle xiii. Hi apareix la inscripció «Rationes Decimarum Hispaniae, anus 1279 i 1280». L'any 1316 consta que el delme d'aquesta parròquia el posseïen, per meitats, el proper castell de Foixà i el monestir de Santa Maria d'Amer. El text de la làpida citada, de la façana de l'església, informa de la seva reconstrucció en temps del rector Mateu Guàrdia i complementa les dates que figuren a llinda de la porta, abans consignades. És la següent, respectant en el possible les abreviacions: «PRAESENS PARLIS ECLA B. M. DE SALA /DE TEPORE RDI MATHAEI GVARDIA/ RORIS A DE 29 APRILIS PRAESENS 1741 VSQVE AD/ DIE 14 AGVSTI 1764 FVIT TOTALITER REAEDIFICATA EX PIIS ELEEMOSYNIS/STANTIVM ET ALIORVUM 700H.» Al costat de migdia del temple hi ha l'edifici de la rectoria, fet bastir pel mateix rector segons resa la inscripció gravada a la llinda de la porta: «MATTHEVS GVARDIA RECTOR 1752». Referències
Santa Maria de la Serra de Rialb

Santa Maria de la Serra de Rialb és l'església parroquial del nucli de la Serra de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a l'entranda del poble, al costat del cementiri. Al km. 7 de la carretera C-1412b (de Ponts a Tremp) hi ha el trencall (senyalitzat) que hi mena. Descripció És una església de planta rectangular amb fossar adossat, en els costats de migdia i ponent. Tenia un afegit a la part de llevant que va ser enderrocat. La porta té unes grans dovelles que formen arc de mig punt, una finestra estreta a la part superior i al damunt una espadanya d'una obertura amb remats barrocs. Els nínxols del cementiri formen una agrupació historicista de nova construcció. L'any 1558 és la data més antiga que figura en les façanes dels pobles del s. XVI i XVIII. Referències
Santa Maria de Palau de Rialb

Santa Maria de Palau és l'església parroquial del nucli del Palau de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El març de 2020 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric. Situació Està situada a la part central-ponentina del terme municipal, a la carena del marge esquerre del barranc de Torreblanca, prop de la carretera C-1412b (de Ponts a Tremp). Visible des de la mateixa carretera, s'hi accedeix des del punt quilomètric 15,9 (42° 00′ 52″ N, 1° 10′ 06″ E). Està molt ben senyalitzat. Descripció És una església de tres naus, separada per tres arcades i absis nord convertit en sagristia. Volta de canó esfondrada i coberta amb encavallades de fusta i teula. Arcuacions tot al llarg del mur sud en els seus dos nivells, igual que la resta del mur nord romànic. Porta de ponent amb impostes i arcades decorada amb dents de serra. Porta també de mig punt a migdia. Campanar de paret a ponent sobre la finestra espitllerada del cor. Absis amb tres finestres, la central tapiada i lesenes. Absidioles amb finestra central i lesenes. Història L'any 809 és esmentada a propòsit de l'acta de consagració de la Catedral de la Seu d'Urgell. Els segles xi i xii es consuma la construcció de les esglésies romàniques de la Baronia de Rialb. Les llindes de la casa pairal daten de 1646-1652. Entre els anys 1914 i 1916 hi ha l'aixecament de plànol i descripció per Msn. Serra i Vilaró i fotografies per en Josep Puig i Cadafalch. A més es reconstrueix els murs i les cobertes i s'enderroca el campanar. Durant la guerra civil espanyola s'hi saquegen i cremen elements històrics i artístics. L'any 1954 s'erigeixen els altars actuals pintats per A. Gabriel de Ponts. Referències
Santa Maria de Ramoneda

Santa Maria de Ramoneda és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una nau, coberta amb volta de canó reforçada per un arc toral, que arrenca de pilastres rectangulars, amb impostes bisellades. L'absis semicircular, amb una finestra de doble esqueixada, és precedit per un arc presbiteral, actualment paredat que el converteix en sagristia. Al mur nord s'obre un petit absis semicircular que es mostra exteriorment com una protuberància. Trobem altres edificis d'aquesta contrada que també tenen aquesta mena d'absis lateral, n'hi ha a la serra de Comiols i a la mateixa Baronia de Rialb. La porta és resolta amb un arc de mig punt. A ponent es dreça un campanar d'espadanya, d'un ull. Els murs són llisos a l'absis, però, trobem motius llombards: lesenes i arcuacions. L'interior és arrebossat i el parament és de carreuons ben escairats, disposats ordenadament en filades. Es tracta d'un edifici propi del segle xi que mostra formes pròpies de l'evolució de l'arquitectura llombarda. Història El lloc de Ramoneda és documentat el 1092, quan és citat com a afrontació oriental d'un mas que fou donat a l'església del Sant Sepulcre de la Seu d'Urgell. També s'esmenta Ramoneda, com afrontació occidental del terme de Gavarra, en un altre documents de l'any 1095, pel qual el vescomte Guerau Ponç II de Cabrera i la seva muller Estefania donen a l'església de Santa Maria de la Seu d'Urgell el castell de Gavarra, amb tots els seus termes i pertinences. Cal esperar el 1335 per a tenir la primera referència directa de l'església. Segons un document recopilat per Jaume Pasqual, en aquesta data es tenen notícies d'un rector de Ramoneda, Bernat de Turbiàs. Referències Enllaços externs Carretera del Forat de Bulí, km. 4,7 Pista a Ramoneda
Santa Maria de Vallfogona de Riucorb

Santa Maria de Vallfogona de Riucorb és una església amb elements romànics i gòtics de Vallfogona de Riucorb protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció De l'església romànica sols resta la portada, amb dues columnes de dos mòduls cada una, units de manera irregular. Com a decoració té un guardapols de pla i cavet i una arquivolta cilíndrica que es recolza en dues impostes motllurades, sostingudes per les columnes, una per banda, amb capitells asimètrics decorats amb vàries motllures de diferent mida. Les bases no són iguals, la de la dreta està formada per dos tors separats per una escòcia, sobre plint, i la de l'esquerra té dues motllures rectangulars d'arestes arrodonides. El material de construcció de l'església sembla carreus molt ben tallats. En el costat dret s'aixeca la torre del campanar quadrada, amb quatre obertures d'arc de mig punt i quatre cossos separats per motllures. A l'interior veiem una sola nau de volta apuntada amb dues capelles al costat dret i una a l'esquerra (Santa Bàrbara). A la capella lateral esquerra hi ha una làpida que actualment es troba molt deteriorada, cosa que no permet la seva lectura. A la part superior hi ha una transcripció de l'epitafi que el Rector de Vallfogona dedicà a l'escolà l'any 1614. A una capella lateral es conserven uns retaules de pedra, dels segles XII-XIII. Història Històricament, aquest temple va pertànyer des de la conquesta cristiana al Bisbat de Vic. La historiadora de l'art Francesca Español apunta que ja apareix documentat el 1188, aquest any pertany a Gombau d'Oluja. Les primeres notícies de la parròquia són de l'any 1270. La primitiva església romànica fou reformada i ampliada a finals del segle xiii. L'edifici fou molt reformat al segle xiv. Entre 1366 i 1371 es bastí la capella de Santa Caterina. També al segle xiv es construí la capella lateral gòtica de la Concepció, també anomenada del Roser, per a la qual l'escultor Jordi de Déu feu entorn del 1375 el Retaule de la Concepció, amb escenes de la vida de Maria. La segona fase de reformes a l'església i la construcció de la capella de santa Bàrbara es fa al segle xvii, mentre era rector de la parròquia Francesc Vicent Garcia. Es pot destacar la inauguració de la capella lateral dedicada a Santa Bàrbara el 16 de maig de 1617 i la construcció de l'actual torre del campanar entre el 1760 i 1765. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Vallfogona de Riucorb». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de Valls

Santa Maria de Valls és una església romànica del municipi de Guixers, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Situació L'església es troba al nucli de Valls, entitat de població de Guixers, enfront de l'edifici de l'Ajuntament. Està a uns 500 metres del punt quilomètric 23,9 (42° 7′ 42″ N, 1° 39′ 54″ E) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta, un cop passat el Pont de Valls. Descripció Església ubicada a la dreta de l'aigua de Valls, sortint de l'estret de Vallpregona. Consta d'una nau i absis quadrat amb orientació nord-est. La nau de coberta no és romànica. Una teulada única cobreix absis, nau i porxo. L'absis, avui sagristia, és més estret que la nau tant a l'interior com a l'exterior, si bé per la banda del costat de l'epístola ha perdut l'encaix amb la nau. També ha perdut la volta, substituïda o amagada per un cel ras. L'absis és bastit damunt un sòcol quadrat. Estant refets part del frontis i tot el mur del costat de l'epístola. Hi ha dues portes amb llinda, una al frontis i una altra tapiada al mur del costat de l'epístola amb data de 1731. El parament és de pedres escairades a cops de maceta i afilerades. De les finestres l'única romànica és al mig de l'absis, és d'arc de mig punt adovellat i dues esqueixades. Notícies històriques Situada dins l'antic terme del Castell de Sisquer. Inicialment, era una sufragània, posteriorment parròquia (funció que més tard perdé) i avui novament és parròquia, però d'una parròquia molt més amplia. Va estar vinculada al monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, com a propietat de Sant Llorenç de Morunys. La primera notícia és del 1040 a l'acta de Consagració de l'església de Sant Serni de Tavèrnoles, on, entre les esglésies de la Vall de Lord pròpies del monestir figuraven aquesta, entra la de Sisquer i la de Montcalb. En un moment indeterminat devia adquirir la condició de parròquia, ja que el 1313 els delegats arquebisbals la visitaren com a tal. L'any 1689 ja havia passat a dependre de la parròquia de Sisquer. Referències
Santa Maria del castell de Salinoves

Santa Maria del castell de Salinoves és una església del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La part nord-occidental del terme municipal de la Baronia està ocupada per una potent massa de conglomerats que comprèn des del coll de Comiols - Roc de Benavent (1.260 msnm) - Cogulló de Sant Quiri, al nord, fins a la diagonal Folquer - Sant Cristòfol de la Donzell - Rialb (500 msnm), al sud. Els torrents que baixen de la part alta erosionen fàcilment els conglomerats i, sobretot en el seu curs mitjà, excaven profunds barrancs, deixant enmig uns alterosos lloms, carenes o "serrats" només accessibles des del nord. Una d'aquestes carenes és el Serrat d'Olivelles, cisellada per llevant pel barranc de Maçaners i per ponent pel de Salinoves. En la seva part final, abans de la conjunció dels dos torrents, presenta un replà encastellat, envoltat de cingle, amb un lleu pendent cap al sud, al que s'hi accedeix des del nord per un estret collet on encara es pot veure el camí delimitat per grans blocs de conglomerat. En aquest tossal es troba l'antic assentament de Salinoves amb el castell, un casal i l'església del castell, en aquest ordre. És un indret de mala petja, ja que està envaït per un espès bosc de matolls, garrics i alzineres. El lloc és evocador i la contemplació de les runes de l'església del castell compensa l'esforç. Descripció És un edifici en estat totalment ruïnós, queden, però, força sencers els murs nord i oest que permeten conèixer la seva estructura. És d'una sola nau coberta amb volta de canó reforçada per arc torals. A llevant trobem un absis semicircular (només en queda la meitat nord, precedit d'un arc presbiteral). Al mur nord s'obre un arc, buidat en el gruix del mur. La porta devia ser a la façana sud. A la de ponent hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls i una finestra de doble esqueixada, com la de l'absis. A la façana absidal es conserven dues lesenes i restes d'arcuacions sota un ràfec bisellat. A la façana nord hi ha una lesena cantonera. Segueix el plantejament de l'arquitectura llombarda del segle xi. L'aparell és de petits carreus ben escairats i disposats en filades uniformes. Història Aquesta església presenta problemes d'identificació. Hi ha qui pensa que es tracta de l'antic monestir de Sant Cristòfol de Salinoves, documentat al s. X. Però sembla que en realitat està dedicada a Santa Maria, tot i que en una visita pastoral del 1758 apareix sota l'advocació de Santa Maria dels Àngels. D'altra banda, per la seva situació, al costat del castell de Salinoves, podria ser que fos l'església de Santa Llúcia del castell de Salinoves, església que segons l'acta de consagració del monestir de Santa Cecília d'Elins del 1080 era una possessió de l'esmentat cenobi. Referències Enllaços externs Ruta per anar-hi «Santa Maria del castell de Salinoves». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Serni de Besora

Sant Serni de Besora és l'església parroquial del nucli disseminat de Besora que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Situació L'església s'aixeca al sector de ponent del terme municipal, damunt de la carena de Besora, sota mateix del castell homònim. S'hi va des de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E). Aquí cal prendre la carretera a Besora i Busa. Carretera asfaltada i ben senyalitzada. Als 2,8 km un trencall a l'esquerra mena a l'església que es veu damunt mateix. Descripció Església de planta rectangular i teulada a doble vessant amb una sola nau i petites capelles als costats. L'altar major és plateresc. Està orientada nord - sud, la porta és lateral amb portalada típicament neoclàssica. Hi ha una gran torre campanar de tres cossos amb gàrgoles a la part superior, edificat al segle xviii. El parament és de carreus irregulars sense tallar. Notícies històriques De la parròquia de Besora es tenen notícies des de l'any 839, en l'Acta de Consagració de la Catedral d'Urgell. Al segle xvii, ja s'havia fet vella i perillava. El bisbe de Solsona, va ordenar que se'n construís una de nova més avall que la primitiva i millor situada, al centre del terme. L'església es va fer de nou i es va començar el 2 d'abril de 1651 pel rector Pere Condó. No es va edificar al lloc que volia el bisbe sinó que aprofitant la pedra de l'església vella, es va fer uns dos-cents metres més avall. Entre el 1684 i el 1688, l'escultor de Solsona Joan Balius va construir l'altar major (600 lliures) i va ser daurat per Joan Andreu, daurador de Sant Llorenç de Morunys. Abans i després, es van fer altres cinc altars. Al segle xviii, es va edificar el campanar. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Torre d'aigües de Rigat

La Torre d'aigües de Rigat és una obra modernista del municipi d'Igualada (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. És un elevador i dipòsit d'acumulació d'aigua de planta poligonal amb una gran esveltesa de línia. A l'extrem de la torre s'hi obren unes finestres solucionades amb llindes esglaonades, reflex del modernisme, a semblança de les xemeneies industrials. La torre és coronada de merlets com un castell. Està situada al terreny del Fort de Sant Magí. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història A causa de la manca d'aigua a la ciutat, en el decenni de 1920 es va crear la Societat d'aigües de Rigat. Aquesta societat s'encarregava de portar l'aigua de les seves deus situades en el terme de la Pobla de Claramunt i les transportava en diferents dipòsits a la ciutat d'Igualada. Des de la torre d'aigües de Rigat, al carrer Carme Verdaguer, situada al barri del Poble Sec, un lloc elevat de la ciutat, era distribuïda a la xarxa de consum domiciliari de la població. Referències
Torre de Cala Salionç

La Torre de Cala Salionç o Agulla de Pola és un edifici del municipi de Tossa de Mar (Selva). Situada al cim del promontori de roca de Pola queden les restes vivents d'una torre de guaita de planta semicircular, amb una petita protuberància que aflorava en la part frontal, i que podríem datar del segle xvi. Simultàniament la torre es fonamentaria sobre una altra fortificació de planta quadrangular, molt més antiga que ella i que hauríem de datar a mitjans del segle x, entorn del 966. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La torre estava ubicada en un punt estratègic i defensiu vital, ja que permetia establir contacte visual directa amb el castell de Tossa - avui far-. Això permet arribar a una doble conclusió: per una banda, els emplaçaments on s'ubicaven aquests eixos defensius no eren escollits a l'atzar, sinó que eren absolutament premeditats i estudiats. Mentre que per l'altra, aquests sistemes defensius eren programats per al compliment d'una doble finalitat defensiva i de vigilància. Història Ja el 966, al puig o roca de Pola hi havia construccions, segurament de caràcter defensiu i de guaita. I és que una roca era primerament això: un emplaçament natural amb valor estratègic, un niu d'àligues fàcilment defensable i molt apropiat per a bastir-hi fortificacions o castells. Amb molta probabilitat, la roca de Pola, a més de tenir una finalitat defensiva i de vigilància, assegurava la defensa i protecció dels tossencs en la part nord-est del terme. El 1218, apareix amb el nom prou significatiu, de puig de Guàrdia Pola (podium de Guarda Pola) en l'establiment d'una gran extensió boscosa situada a llevant del terme de Tossa. Així, la roca de Pola (ss.X_XI), amb el Castell de Sant Joan de Lloret de Mar (1079) i el Castell de Sant Joan de Blanes o del Forcadell (1001), situats a la frontera marítima, eren els punts més avançats del poblament selvatà. No sembla que al segle X hi hagués altres construccions, com podien ser torres de guaita, a la costa de Tossa. En l'actualitat Agulla de Pola ha esdevingut senyal Geodèsic de l'Institut Cartogràfic de Catalunya, amb el número de registre 308-109-017. Referències Enllaços externs «Torre de Cala Salionç». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Agulla de Pola

Agulla de Pola (dt. Nadel von Pola) oder Torre de Cala Salionç (dt. Turm der Bucht Salionç) ist eine Ruine eines Wachturms in Katalonien. Er ist als Kulturdenkmal im Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català verzeichnet. Lage Drei bis vier Straßenkilometer nördlich von Tossa de Mar trennt eine kleine Halbinsel die Buchten Cala Pola und Cala Giverola. An dessen Spitze erhebt sich ein Hügel, der in das Cap de Pola übergeht. Der Turm befindet sich auf der Kuppe dieses Hügel und bietet eine weite Sicht nach Norden und freien Blick auf die Türme der Altstadt von Tossa. Geschichte Der Turm besteht auf einem Rundtum, der auf den Fundamenten eines älteren viereckigen Turmes erbaut ist. Ein Wachturm an dieser Stelle wird 966 erstmals urkundlich erwähnt. Der Turm selbst ist aber älter. Ende 2006 und im Jahr 2007 erfolgten archäologische Ausgrabungen im Bereich des Turms, bei der Fundstücke aus verschiedenen Jahrhunderten gefunden wurden. Weblinks IPAC, PM Agulla de Pola auf der Seite der Generalitat
Torre de la Guardiola

La Torre de la Guardiola és una obra del municipi de la Ràpita (Montsià) situada a la muntanya de La Torreta. La torre apareix documentada per primera vegada l'any 1483. Al segle xvi, paral·lelament a la construcció de les altres torres costaneres, anomenades dels Alfacs, degué ser reforçada o refeta a causa dels atacs pirates. El 1848 s'hi va construir una torre de telegrafia òptica, la número 45 de la línia de telegrafia òptica civil de Madrid a la Jonquera. El 1963 se li van afegir l'escultura del Sagrat Cor i una creu. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Antiga torre de guaita i defensa, reconstruïda com a torre de telegrafia òptica, de la que se'n va escapçar una planta per a fer-la servir com a base d'un monument religiós, conegut com el «Sagrat Cor». Està situada al cim d'un turó (116 metres) des del qual es pot contemplar la Ràpita, la badia dels Alfacs i bona part del Delta i la costa. És de planta quadrada i base atalussada. El parament és de pedra irregular lligada amb morter excepte a les cantonades, on s'ha fet servir carreus. Es conserva fins a l'altura del primer pis, amb la porta d'accés elevada (s'havia de pujar amb una escala). La torre ha estat força desfigurada en servir de suport a l'escultura del Sagrat Cor (1964) i amb l'afegit d'una gran creu a la base. No obstant el febrer de 2017 la creu franquista va ser eliminada. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències Enllaços externs «Torre de la Guardiola». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.