NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mare de Déu de Farners

L'església de la Mare de Déu de Farners és una ermita construïda als peus del castell de Farners, a 5 quilòmetres de Santa Coloma de Farners. El seu estil és una barreja de romànic i barroc, a causa de l'ampliació que va patir l'ermita a posterior. Història La construcció inicial del segle xi estava ubicada a l'actual absis, si bé no es conserva. La construcció actual de l'absis semicircular i allargat, amb un diàmetre de 3,60 metres i cobert amb una volta de quart d'esfera allargada, correspon a l'any 1200 quan també es va ampliar amb el presbiteri i cambril de la Verge. Aquesta reconstrucció va ser gràcies a Raimon de Farners, que la donà a la diòcesi de Girona per al seu culte, en l'acte de consagració celebrat el 23 d'abril del 1200 pel bisbe de Girona Arnau de Creixell. Curiosament, la nau està orientada cap al nord en comptes de cap a l’est com és habitual de les esglésies romàniques. Al llarg del segle xviii s'amplià l'ermita amb un creuer amb cúpula el·líptica, nau d'entrada i porxo deixant-la com és en l'actualitat; l'any 1883 es construí l'escala i el cor. Figura de la verge A dins hi ha un senzill retaule barroc amb la Verge de Farners, una talla romànica del segle xii restaurada recentment. És una de les poques que encara conserven els vestits. És un xic moreneta i va ser modificada en la seva estructura a finals del segle xix, quan es decidí vestir-la. L'any 1998 va ser restaurada pel Servei de Restauració de la Generalitat. La Mare de Déu es troba en actitud d'acolliment i amb els braços a prop del Fill, en senyal de mostrar-lo al devot que la visita. El Nen Jesús porta a la seva mà esquerra la bola del món. Durant la invasió francesa, la imatge va romandre a l'església parroquial des del 1809 fins al 1814. En temps de la Guerra Civil, dos joves colomencs la van salvar de la profanació que va patir el santuari. El 21 de maig de 1939 tornava a ser en el seu cambril, portada per una gran riuada de feligresos en solemne romiatge. Per darrere el retaule hi ha el cambril de la Verge. El retaule, restaurat l'any 1997, està adornat amb les escultures dels dos sants locals: sant Salvador d'Horta a la dreta i sant Dalmau a l'esquerra. Sota els peus de la verge, s'han conservat les antigues pintures que representen les Ànimes del Purgatori. L'altar a la dreta del creuer, té una imatge de sant Enric emperador i l'altar de l'esquerra, té les imatges de sant Joaquim i santa Anna amb la Mare de Déu. Per veure la figura original de la Mare de Déu, s'ha d'anar a l’església parroquial, al centre del poble, on es conserva de manera pròpia al tactar-se d'una talla d’època romànica. Cultura popular Els goigs que es canten són escrits per Josep Franquet i Serra amb una tornada que va repetint «Sigueu nostra protectora gran Regina de Farners». Fruit de la devoció que molts colomencs tenen a aquesta Mare de Déu, podem trobar moltes persones que porten el nom de Farners. L'aplec de l'ermita es celebra el diumenge de l'Ascensió, el diumenge anterior a la Pentecosta. Enllaços externs Fitxa turisme Santa Coloma de Farners Referències
Santuario de la Virgen de Farners

El santuario de la Virgen de Farners es un edificio construido a los pies del castillo de Farners, perteneciente al municipio de Santa Coloma de Farnés. La construcción inicial del siglo XI estaba ubicada en el actual ábside, si bien no se conserva. La construcción actual del ábside semicircular y alargado, con un diámetro de 3,60 metros y cubierto con una bóveda de cuarto de esfera alargada, corresponde al año 1200 cuando también se amplió con el presbiterio y camarín de la Virgen. A lo largo del siglo XVIII se amplió la ermita con un crucero con cúpula elíptica, nave de entrada y porche dejándola como es en la actualidad; en el año 1883 se construyó la escalera y el coro. Dentro hay un sencillo retablo barroco con la Virgen de Farners, una talla románica restaurada recientemente. Por detrás del retablo está el camarín de la Virgen. El retablo está adornado con las esculturas de los dos santos locales: San Salvador de Horta a la derecha y San Dalmau a la izquierda. Bajo los pies de la virgen, se han conservado las antiguas pinturas que representan las Ánimas del Purgatorio. El altar a la derecha del crucero, hay una imagen de san Enrique emperador y en el altar de la izquierda, tiene las imágenes de San Joaquín y Santa Ana con la Virgen. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de la Virgen de Farners. Ficha de turismo de Santa Coloma de Farners
Teatro Bartrina

El Teatro Bartrina es el segundo teatro de la ciudad de Reus, en Tarragona, España. Estrechamente vinculado al Centre de Lectura de Reus, en los jardines del cual, en 1905, por suscripción popular, se construyó el primer teatro del Centre de Lectura, ya que el Teatro Principal de la ciudad había cerrado. Doce años más tarde, el filántropo Evarist Fàbregas Pàmies financió su reforma y ampliación, y se construyó el llamado Teatro Bartrina que substituyó al anterior, y que fue inaugurado el 26 de octubre de 1918. Nuevamente mejorado, fue reinaugurado el 28 de octubre de 1920. Cerrado después de la guerra civil, en 1948 volvieron a abrir las puertas como cine, sin dejar de hacer alguna obra teatral. El cine cerró sobre los años setenta. En 1977 se hizo la última representación de Els Joglars con La Torna, una sátira sobre la muerte del alemán Heinz Ches pero alusiva también con la ejecución del anarquista Salvador Puig Antich, y que provocó la huida del director Albert Boadella al extranjero. En los años setenta y ochenta también se utilizó como Cineclub. Un consorcio entre el ayuntamiento de Reus y el Centre de Lectura permitió su rehabilitación y reapertura en 1997. El teatro dispone actualmente de 507 localidades de aforo.
Teleférico Olesa-Esparraguera

El teleférico Olesa-Esparraguera fue el primer teleférico de uso no turístico que se construyó en Cataluña. Fue una extensión de la línea Llobregat-Noya. Su construcción respondió a la demanda de los usuarios de la zona. Los habitantes de Esparraguera tenían en la línea nuevas posibilidades de conexión con el municipio vecino de Olesa de Montserrat, además de poder ir hacia la ciudad de Barcelona y la de Manresa, usando el teleférico hasta Olesa de Montserrat y allí la línea Llobregat-Noya de tren. El aéreo monocable recorría 1007 metros en 4 minutos, teniendo cada cabina capacidad para 15 personas. Inició sus servicios el 14 de octubre del 2005 y se prevenía que alrededor de 250000 usuarios utilizarían el aéreo cada año. Sin embargo, el 1 de enero de 2012 se clausuró de forma definitiva a causa de los recortes de la crisis económica que sufría España. Ese mismo día se puso en servicio un servicio lanzadera en forma de autocar desde Olesa de Montserrat (41.540344, 1.888838) hasta Esparraguera. (41.534182, 1.879902) Detalles El teleférico era de tipo vaivén (no daba la vuelta a las estaciones) monocable, con estaciones en Olesa y Esparraguera. La distancia de 440 m entre las pilonas P4 y P5, además de permitir el "salto" por encima del río Llobregat, permitía que si llegaba el agua de la lluvia, las pilas quedaran fuera de la zona inundable. Las dos pilonas más altas eran las más cercanas al río Llobregat y llegaban a 32 metros de alto. Las cabinas se encontraban y se cruzaban entre las pilonas P4 y P5. Las cabinas estaban dotadas de un sistema de intercomunicación con el centro de control del aéreo, mediante un interfono y cámaras de vigilancia. Estaba prevista una posible futura ampliación del servicio colocando otra cabina justo al lado de las actuales, que subirían y bajarían juntas, por lo que se podría haber doblado la capacidad. Recorrido Coordenadas de las estaciones Estación de Olesa de Montserrat: 41°32′25.59″N 1°53′21.00″E Estación de Esparreguera: 41°32′1.241″N 1°52′44.09″E Referencias
Téléphérique d'Olesa à Esparreguera

Le téléphérique d'Olesa de Montserrat à Esparreguera, également appelé Aeri d'Olesa-Esparraguera, était un téléphérique qui reliait Olesa de Montserrat à Esparreguera. Construit et géré par Chemins de fer de la généralité de Catalogne, il a été mis en service le 14 octobre 2005 et a été fermé le 1er janvier 2012. L'objectif principal du téléphérique était de rapprocher les habitants d'Esparreguera de la gare d'Olesa de Montserrat située sur la ligne Llobregat - Anoia. Il était prévu que 250 000 personnes par an utilisent ce téléphérique, mais ce chiffre n'a jamais été atteint, avec la crise économique du moment, cela a motivé la fermeture définitive. Caractéristiques techniques La ligne fait 1007 m de longueur pour un dénivelé de 92 m avec une pente maximale de 9,32 %. Les télécabine ont une capacité de 15 passagers par cabine et le trajet dure environ 4 minutes. Le câble transportant le téléphérique a un diamètre de 50,5 mm. La télécabine peut transporter 180 passagers par heure et par sens à une vitesse de 5 m/s. La station basse est située à 115 m d'altitude et la station haute est située à 207 m d'altitude. Il y a 10 pylônes pour tenir le câble et la télécabine fonctionne par traction électrique. La puissance du moteur est de 256 kw et la distance entre les deux câbles est de 5,7 m. Gares Gare d'Olesa de Montserrat : 41° 32′ 25,59″ N, 1° 53′ 21″ E Gare d'Esparreguera : 41° 32′ 01,241″ N, 1° 52′ 44,09″ E Démantèlement En juillet 2017, FGC a annoncé que certaines des cabines du téléphérique seraient utilisées pour la rénovation de la télécabine de la Coma del Clot situé à Núria. Les deux stations du téléphérique, celle d'Olesa et celle d'Esparreguera, seront transférées gratuitement aux conseils municipaux respectifs. Bien que FGC ait initialement annoncé que l’infrastructure aérienne resterait en place et bénéficierait de l’entretien nécessaire au cas où il serait décidé de rétablir le service commercial à l'avenir, en novembre 2018, les piliers ont été supprimés et les câbles transférés aux installations de Núria. Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Telefèric d'Olesa a Esparreguera » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Funiculaires et téléphériques de Catalogne Réseau ferroviaire de Catalogne Liens externes Tracé de la ligne sur Google Maps Portail du transport par câble Portail de la Catalogne
Порт Авентура Уърлд

Порт Авентура Уърлд (на испански: PortAventura World) е развлекателен комплекс в Испания, южната част на автономна област Каталония, провинция Тарагона, близо до градовете Салоу и Тарагона. Комплексът, който е разширяван няколко пъти след създаването му, се състои от тематичен парк, воден парк, голф игрище и 5 тематични хотела. С 3 540 000 посетители през 2012 г. Порт Авентура Парк е сред основните атракции в Коста Дорада, най-посещавания увеселителен парк в Испания и 6-ти в Европа. История Отваря своите врати през 1995 г. единствено като тематичен парк, насърчаван от правителството на Каталония и построен от старши партньори като групата Tussauds, Anheuser-Busch, Fecsa и La Caixa. През 1998 г. Universal Studios става мажуритарен акционер и преименува курорта на 'Universal Mediterranea'. През 2005 г. La Caixa, чрез своя филиал от акционери, поема контрол над продажбата на всички акции на NBC Universal, възстановявайки първоначалното име на проекта PortAventura. Порт Авентура Парк Разделен е на 6 тематични области, базирани на различни исторически цивилизации. Всяка зона се опитва да възпроизвежда вярно детайли, които съществуват или са съществували в тези цивилизации и култури за максимално потапяне. От 1995 до 2010 г. са били 5 области, а през 2011 г. е открита SesamoAventura (площадка) и така броят на областите става 6. Източници
PortAventura World

PortAventura World är ett turistkomplex beläget i Salou (provinsen Tarragona) i Katalonien i nordöstra Spanien. Anläggningen, som upptar en yta av 8 kvadratkilometer, innefattar två nöjesparker (PortAventura Park och Ferrari Land), ett vattenland (PortAventura Aquatic Park), 6 hotell, en konferensanläggning, en 45-håls golfanläggning (PortAventura Golf) och en strandklubb. PortAventura Park invigdes den 1 maj 1995, efter att den byggdes som ett gemensamt projekt mellan bland andra The Tussauds Group, Anheuser-Busch och La Caixa. Platsen för anläggningen var en av tre i Europa som utvärderades innan man valde Paris, när EuroDisney skulle byggas. PortAventura Park Nöjesparken är uppdelad i följande sektioner: Mediterrania I den här delen av parken finns Port Aventuras huvudingång. Det finns endast två åkattraktioner i det här området. Däremot finns det ett flertal restauranger och affärer. Området är utformat som en typisk kuststad i Katalonien. Under högsäsong avfyrar man fyrverkerier, när parken stänger, från sjön i området. Följande åkattraktioner finns i området: Furius Baco - en berg- och dalbana som öppnade i juni 2007. Båttur - transporterar besökare från Mediterrania till Kina-området. Far West Som namnet antyder är temat för den här delen av parken ett Western-tema. Det här området är det största i parken och innehåller följande åkattraktioner: Stampida - En "duellerande" berg- och dalbana i trä. Tomahawk - En mindre variant av Stampida, som ligger parallellt med den större varianten. [Silver River Flume] en log flume i vatten (flume ride). [Grand Canyon Rapids] En äventyrsbana i vatten med forsar och vattenfall. Mexico Mexikosektionen har många likheter med Far West, men är fartfylld. Temat är uppbyggt kring Mexikos mayacivilisation. Attraktionerna i sektionen är: Hurakan Condor - Ett 100 meter högt torn där passagerarna hissas upp, för att sedan falla nerför tornet. El Diablo - en gruvinspirerad berg- och dalbana med tunnlar och spiraler. China Den här sektionen är byggd i kinesiskt tema, här finns flera åkattraktioner, framför allt Europas högsta berg- och dalbana Shambhala och även Dragon Khan, en av Europas största berg- och dalbanor. Huvudattraktionerna är: Shambhala - Europas högsta berg- och dalbana, 76 meter hög, och även med den högsta backen, 78 meter. Dragon Khan är en av Europas största berg- och dalbanor, den har åtta inversioner och den vertikala loopen på 36 meter är en av Europas absolut högsta. Polynesia En av de mindre sektionerna i parken, byggd i söderhavstema med tropiska växter. SésamoAventura Den minsta parksektionen är tillägnad karaktärerna i Sesame Street, åkattraktionerna och showerna är här anpassade för små barn. Åkattraktioner Berg- och dalbanor Shambhala (Europas högsta berg- och dalbana) El Diablo Dragon Khan Furius Baco Stampida Tami-Tami Tomahawk Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör PortAventura World. PortAventuras officiella webbplats
Kostel Santa Maria del Mar (Barcelona)

Kostel Santa Maria del Mar (španělsky Basílica de Santa María del Mar) se nachází v barcelonské čtvrti La Ribera, a to ve východní části města. Je nádhernou ukázkou čisté katalánské gotiky. Stavba kostela trvala pouze 55 let. Historie Stavba stojí na místě, kde se původně nacházel římský hřbitov a po něm románský chrám z 9. století. Stavba gotické verze kostela započala na základech předchozího chrámu Panny Marie 25. března 1329 a skončila 3. listopadu 1383. Hlavním architektem byl Berenguer de Montagut, který využil středomořské světlo, jež se okny dere do budovy a dodává jí tak neopakovatelné kouzlo. Odraz v literatuře O stavbě tohoto kostela napsal španělský právník a spisovatel Ildefonso Falcones román Katedrála moře. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Santa Maria del Mar na Wikimedia Commons
Santa María del Mar

De Santa María del Mar (Nederlands: Onze-Lieve-Vrouw van de Zee) is een kerk in Barcelona, Catalonië. De kerk, gelegen in de wijk La Ribera, werd gebouwd tussen 1329 en 1383, in de hoogtijdagen van Catalonië als handels- en zeevaartnatie. Het is een uitstekend voorbeeld van Catalaanse gotiek, met een zuiverheid en eenheid van stijl die heel ongebruikelijk is voor de middeleeuwen. De voor die tijd korte en aaneengesloten bouwperiode is hier waarschijnlijk de oorzaak van. Geschiedenis De eerste vermelding van een kerk van 'Santa María van de Zee' dateert uit 998. De bouw van de huidige kerk werd gestimuleerd door de geestelijke Bernat Llull, die in 1324 benoemd was tot aartsdeken van de Santa María. Bouwarbeiders begonnen het werk op 25 maart 1329, nadat de eerste steen was gelegd door koning Alfons IV van Aragon, wat middels een gedenkplaat aan de kerk herdacht wordt. De verantwoordelijk bouwmeesters waren Berenguer de Montagut en Ramón Despuig, die de eerste na diens dood opvolgde. In 1350 was een groot deel van de ommuring gereed. Een brand in 1379 veroorzaakte grote schade aan een deel van de kunstwerken. Op 3 november 1383 werd de bouw voltooid en op 15 augustus van het daaropvolgende jaar kon de consecratie plaatsvinden. In 1428 veroorzaakte een aardbeving andermaal grote schade, zoals aan het roosvenster in de westgevel. Het nieuwe venster werd voltooid in 1459 en een jaar later waren ook de glas-in-loodwerken hersteld. Van de beide torens werd de noordwestelijke in 1496 voltooid, terwijl de zuidwestelijke pas afgebouwd werd in 1902. Veel beelden en het altaar werden vernietigd bij een brand tijdens de Spaanse Burgeroorlog. In 1967 was de kerk weer in haar oude glorie hersteld. Architectuur De eenvoudige plattegrond is een drieschepig langschip zonder uitspringend dwarsschip, waarbij de zijbeuken net als de tussen de schoorpijlers gelegen kapellen rondom het koor doorlopen, zoals ook in de iets oudere kerk in Manresa. De spanwijdte van de vier middenschiptraveeën was met 14 meter sensationeel en werd slechts door de overwelving van de kathedraal van Segovia overtroffen. De zijbeuken zijn vrijwel even hoog en doen de kerk op een zaal lijken. Het esthetische hoogtepunt is de buitenste krans van pijlers in de apsis, die het zonlicht filteren in een bovenaards lichtschijnsel. Santa María del Mar in de literatuur De bouw van Santa María del Mar vormt de achtergrond van de bestseller De kathedraal van de zee, van de Barcelonese jurist en schrijver Ildefonso Falcones uit 2006. Dit boek is in Nederland bij uitgeverij Luitingh-Sijthoff verschenen, ISBN 9024559790
Bazylika Santa Maria del Mar w Barcelonie

Bazylika Santa Maria del Mar w Barcelonie (Matki Bożej Morza) – gotycki kościół w Barcelonie, w dzielnicy La Ribera. Został wzniesiony w latach 1329-1383 w stylu gotyku katalońskiego. Historia Pierwsza wzmianka o kościele pod tym wezwaniem pochodzi z 998 r. Budowa obecnej świątyni rozpoczęła się jednak znacznie później, po 1324, na skutek zabiegów archidiakona kościoła Bernata Llulla. 25 marca 1329 król Aragonii Alfons IV położył kamień węgielny pod budowę. Projekt nowego gmachu kościelnego przygotował Berenguer de Montagut, który równocześnie nadzorował prace budowlane (drugim budowniczym kościoła był Ramón Despuig). Do 1350 ukończono mury zewnętrzne kościoła, kaplice oraz dekorację obu fasad. Prace poważnie jednak opóźnił pożar w 1379, który zniszczył poważną część już wybudowanego obiektu. Oficjalne zakończenie budowy oraz pierwsza msza w kościele miały miejsce 3 listopada 1383. W 1428 trzęsienie ziemi zniszczyło imponującą rozetę w oknie na fasadzie zachodniej, która musiała być odbudowana. Dokonano tego w nowym stylu gotyku płomienistego do roku 1459 (witraż jest o rok późniejszy). W późniejszych stuleciach nie dokonywano większych modyfikacji wnętrza świątyni - jedynie w XIX wieku wzniesiono Kaplicę Najświętszego Sakramentu. Jeszcze do 1902 trwały ponadto prace wykończeniowe przy jednej z wież kościelnych (pierwszą ukończono w 1496). W 1936 roku, gdy wybuchła hiszpańska wojna domowa, katedra została podpalona przez anarchistów. Pożar budynku zniszczył barokowy ołtarz główny i część obrazów stanowiących dekorację kościoła. Architektura Kościół Santa Maria jest świątynią typu bazylikowego (z nawą środkową wyższą od bocznych). Prezbiterium nie jest wyodrębnione. Wejście do kościoła wiedzie poprzez bogato zdobiony portal z tympanonem i gotyckimi blendami po obydwu stronach. Sklepienie w kościele jest krzyżowe, wsparte na rzędach ośmiobocznych kolumn. Pożar w 1936 pozbawił wnętrze kościoła niemal całej dekoracji, co stwarza wyjątkowe w hiszpańskich świątyniach wrażenie prostoty. Na szczególną uwagę zasługuje zachowany zespół witraży. W literaturze Budowa kościoła stanowi tło dla wydarzeń powieści Katedra w Barcelonie (La catedral del mar) Ildefonso Falconesa. Przypisy
Санта-Мария-дель-Мар

Санта-Мария-дель-Мар (кат. Santa Maria del Mar — церковь Святой Марии на море) — готическая церковь в Барселоне в историческом квартале Ла Рибера подрайона Сан-Пере, Санта-Катерина и Ла-Рибера Старого города. Построена в 1329—1383 годах, в эпоху расцвета в Каталонии торговли и мореплавания. Санта-Мария-дель-Мар представляет собой выдающийся образец каталонской готики, отличающийся чистотой и единством стиля, что в общем-то не свойственно большим средневековым сооружениям. Первое упоминание церкви Святой Марии на море относится к 998 году. Возведению современного храма способствовал каноник Бернат Льуль (кат. Bernat Llull), который в 1324 году был назначен архидеканом церкви. Строительство началось 25 марта 1329 года, первый камень в фундамент церкви заложил король Альфонс IV Арагонский, о чём свидетельствует запись на латинском и каталанском языках на фасаде церкви. Помощь в строительстве церкви оказали все гильдии Риберы. Возведение стен, боковых капелл и фасадов было завершено в 1350 году. В 1379 году пожар уничтожил значительную часть здания. Строительство было закончено 3 ноября 1383 года, а уже 15 августа в церкви прошла первая месса. Землетрясение 1428 года нанесло серьёзный урон зданию церкви и разрушило витражную розетку на западном фасаде. Новый витраж в стиле пламенеющей готики был закончен в 1459 году. 9 марта 1923 года папа Пий XI присвоил церкви Санта-Мария-дель-Мар звание Малой папской базилики. Картины и барочный алтарь были уничтожены пожаром в 1936 году. Примечания См. также «Собор Святой Марии» — роман испанского писателя Ильдефонсо Фальконеса, вышедший в 2006 году. Ссылки Санта-Мария-дель-Мар на официальном сайте Барселоны (англ.)