NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Departamento de Territorio y Sostenibilidad de la Generalidad de Cataluña

El Departamento de Territorio y Sostenibilidad (en catalán y oficialmente: Departament de Territori i Sostenibilitat) es una de las consejerías del Gobierno de la Generalidad de Cataluña. Desde el 14 de enero de 2016 y hasta el 28 de octubre de 2017 Josep Rull i Andreu fue el último Consejero de Territorio y Sostenibilidad de la Generalidad de Cataluña. Anteriormente se denominó Departamento de Política Territorial y Obras Públicas, desde su creación y hasta el 27 de diciembre de 2010, con el inicio de la IX Legislatura.​ Competencias De acuerdo con el Decreto 200/2010, de 27 de diciembre de 2010, al Departamento de Territorio y Sostenibilidad corresponde el ejercicio de las atribuciones propias de la administración de la Generalidad de Cataluña en los ámbitos siguientes:​ La política y la planificación territorial y el urbanismo. Las políticas de suelo. La vivienda y la promoción y gestión del patrimonio público de vivienda, incluidas las políticas de suelo residencial asociadas. La ordenación de la edificación y el control de calidad del proceso y productos de edificación. Las políticas de rehabilitación de viviendas en barrios y núcleos históricos. Las obras públicas e infraestructuras. Las carreteras, autovías y autopistas, ferrocarriles, puertos y aeropuertos. Los transportes. La planificación y calidad ambiental, así como las políticas ante el cambio climático. El agua. Los residuos. Los servicios meteorológicos. El impulso de las energías renovables. Consejeros Estructura orgánica Estructura orgánica durante la IX Legislatura, con sus correspondientes Secretarías Sectoriales: Consejero Secretaría General de Territorio y Sostenibilidad Dirección de Servicios Gestión de Infraestructuras (GISA) Secretaría para la Movilidad Dirección General de Puertos, Aeropuertos y Costas Dirección General del Transporte Terrestre Dirección General de Carreteras Programa para la Movilidad y Grandes Infraestructuras Centrales e Infraestructuras para la Movilidad y las Actividades Logísticas SA (CIMALSA) Ferrocarriles de la Generalidad de Cataluña (FGC) Infraestructuras Ferroviarias de Cataluña (IFERCAT) Puertos de la Generalidad Túnel del Cadí SAC TABASA Aeropuertos de Cataluña Secretaría para la Planificación Territorial Dirección General de Actuaciones Estratégicas y Política de Suelo Dirección General de Urbanismo Dirección General de Arquitectura y Paisaje Programa de Planificación Territorial Instituto Geológico de Cataluña (IGC) Instituto Cartográfico de Cataluña (ICC) Instituto para el Desarrollo de les Comarcas del Ebro (IDECE) Instituto para el Desarrollo y la Promoción del Alto Pirineo y Arán (IDAPA) Instituto Catalán del Suelo (INCASÒL) GEOCAT Referencias Enlaces externos Web oficial del Departamento de Territorio y Sostenibilidad Bloc oficial del Departamento de Territorio y Sostenibilidad
Ca n'Oliver Iberian Settlement and Museum

The Ca n'Oliver Iberian settlement is a very large Iberian settlement found in the Collserola mountain range, in the territory formerly known as Laietania, in present-day Cerdanyola del Vallès. It is an archaeological site that was inhabited between the 6th century and 50 BC and, later on, in the Middle Ages. History The settlement was inhabited during the time of the Iberians. Initially it was just rows of simple houses grouped together and built within a large plot of land. During the full Iberian period, the houses grew larger and diversified, and the settlement was at its most prosperous with the construction of an access road, moat, and a field of silos for storing leftover farm products, which were later sold to other Mediterranean towns. The settlement was destroyed at the end of the 3rd or the beginning of the 2nd century BC, a result of the Punic Wars (218-206 BC), but it was rebuilt during the end of the Iberian period. Years later, with the arrival of the new territorial organisation imposed by the Romans, the Iberians abandoned the settlement for good. During the 9th and 10th centuries, in the high Middle Ages, the settlement was once again inhabited, taking advantage of some of the Iberian buildings and silos. Museumization On 1 October 2010, the Ca n’Oliver Iberian Settlement and Museum was opened, located in the settlement's old quarry, which puts on display a wider selection of the large volume objects recovered during excavations and places the settlement on 'The Route of the Iberians', a cultural tourism project of the Archaeology Museum of Catalonia. The museum is provided with a modern Interpretation Center intended to disseminate Iberian culture in Catalonia. See also Cerdanyola Art Museum. Can Domènech Cerdanyola Museum References External links Museum site Local Museum Network site
Village ibérique de Ca n'Oliver

Le village ibérique de Ca n'Oliver est un site archéologique de l'Âge du fer situé dans le massif de la Collserola, à Cerdanyola del Vallès (comarque de Cerdanyola del Vallès), dans la province de Barcelone, en Catalogne, en Espagne. Il a été habité par la tribu ibère des Laietans entre les VIe et Ier siècles av. J.-C., puis réoccupé au Moyen Âge. Situation Le village de Ca n'Oliver se trouve sur une colline, comme la plupart des villages ibériques, d'où les familles dominantes pouvaient contrôler largement le territoire, composé de champs divisés en terrasses pour s'adapter au terrain, et de petits noyaux agricoles. Histoire Le village a été habité pendant tout l'Âge du fer. Au départ, il s’agissait d’une série de maisons simples aménagées dans une longère. Puis les constructions s'agrandirent et se diversifièrent. Le village atteignit son plein développement lorsqu'un grand accès, une fosse et une série de silos furent construits dans le but de stocker les excédents agricoles, lesquels purent aussi être échangés avec la production d'autres villages. Le village fut détruit à la fin du IIIe siècle av. J.-C. ou au début du IIe siècle av. J.-C. en lien avec la deuxième guerre punique (218 - 206 av. J.-C.), mais il fut reconstruit à la fin de la période ibérique. Ultérieurement, l'urbanisation introduite par les Romains conduisit les Ibères à abandonner définitivement le village. Aux IXe et Xe siècles, le village fut à nouveau occupé, réemployant quelques bâtiments et silos des Ibères. On pense qu’il aurait pu faire partie du réseau défensif de la région. Dans un document de 998 du cartulaire du monastère Saint-Cucufa, il est appelé Castello. Fouilles archéologiques L'existence du site est connue depuis 1919. Les fouilles ont commencé en 1954, mais ont été abandonnées dans les années 1960. Elles ont été reprises à partir de 1986 par le Collectif de recherches archéologiques de Cerdanyola, et plus tard par les employés du Service du Patrimoine de la municipalité. Musée de site En novembre 1999, une première phase du musée de site a été inaugurée. Depuis, les trouvailles inventoriées et restaurées au cours de l'année précédente sont chaque année intégrées aux collections du musée. Le 1er octobre 2010 a été inauguré le Musée ibérique de Ca n'Oliver (es), situé dans l'ancienne carrière de la ville, où sont exposés un grand nombre d'objets collectés lors des fouilles. Le site fait partie de la Route des Ibères. Les rues du village bien dégagées, les maisons et autres vestiges sont accessibles au public. Protection Le site a été déclaré Bien d'intérêt culturel et Bien culturel d'intérêt national en 2017. Galerie Notes et références Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Portail de la Préhistoire Portail de l’archéologie Portail de la Catalogne
Filmoteca de Catalunya

De Filmoteca de Catalunya is het nationale filmarchief van Catalonië. Het werd in 1981 door de Catalaanse regering opgericht. Het archief heeft een dubbele opdracht: enerzijds het bewaren en restaureren van filmrollen en andere documenten in verband met cinema en anderzijds het verspreiden van de filmcultuur bij een zo ruim mogelijk publiek door tentoonstellingen, themaweken, projecties en publicaties. Sedert 2010 wordt het archief geleid door de journalist en filmcriticus Esteve Riambau. De gebouwen In 1991 nam het archief gedurende twee decennia “voorlopig” zijn intrek in een oude buurtbioscoop L'Aquitània in de wijk Sarrià, die toch elk jaar meer dan honderdduizend toeschouwers over de vloer kreeg. In 2007 werd de eerste steen voor een nieuw gebouw in de Raval gelegd. Bouwen in het historische hart van Barcelona is altijd een archeologisch waagstuk: diverse vondsten hebben dan ook hier de werken vertraagd. Er waren scherven uit de bronstijd, het stoffelijk overschot van een vrouw uit het neolithicum en ten slotte de resten van een zeventiende-eeuwse vrouwengevangenis La Galera (de galei). Daarnaast kwamen er nog een reeks technische problemen. In 2012 werd het fonkelnieuwe gebouw naar een ontwerp van de architect Josep Lluís Mateo ingewijd: met kantoren, een bibliotheek, twee projectiezalen (Chomón, 360 zitplaatsen en Laia, met 175 zitplaatsen) en tentoonstellingsruimtes. In het Parc Audiovisual in Terrassa bevindt zich een atelier voor de restauratie van filmmateriaal en ook de technische archiefruimten waar het vaak fragiele filmmateriaal in de best mogelijke omstandigheden bewaard wordt. De activiteiten Het archief is bij het grote publiek vooral bekend voor de filmvoorstellingen, steeds in originele versie, en de democratische prijzen. De nieuwe zalen zorgden in het eerste jaar voor een toename van het aantal toeschouwers met 70%. Ook de tentoonstellingen en de bibliotheek zijn goed bezocht. In de week worden bijzondere voorstellingen met pedagogische begeleiding voor scholen georganiseerd en in het weekend speciale kindermatinees. In samenwerking met de universiteiten en de filmhogeschool wordt elk jaar een cyclus over de geschiedenis van de cinema geprogrammeerd, met een dertigtal films die geschiedenis gemaakt hebben, en daarnaast zijn er de voor een archief typische themaweken en retrospectieves. Buiten Barcelona worden regelmatig gedecentraliseerde voorstellingen in zalen in Vic, Girona, Terrassa, Olot, Manresa en Lleida op touw gezet. Een groot deel van het werk vindt echter achter de schermen plaats: het bewaren en restaureren van oude films, het kopiëren op digitale media, de uitgave van tekst en beeld, het inventariseren en catalogiseren... De Filmotheek werkt bovendien mee aan de nationale thesaurus “Càntic” een online gegevensbank met namen en titels van auteurs en cineasten, die ook in Wikidata geïntegreerd wordt. Externe link (es) Website van FilmoTeca
Fòrum de la Colònia (Tarragona)

El Fòrum de la Colònia de Tàrraco, capital de la Província d'Hispània Citerior, és l'espai on es desenvolupava els afers administratius i comercials de la ciutat romana. Està constituït, actualment, per una plaça porticada, una filera de tabernae i —en la posició central— la cúria. Estudis recents permeten suposar que allò que s'ha conservat no és més que una part (concretament la basílica) del fòrum. La seva gestió depèn del Museu d'Història de Tarragona. Els darrers treballs han posat de manifest que la primera plaça pública es va definir a finals del s. ii aC, en el moment que la ciutat adquireix la seva forma urbana bàsica amb l'extensió del perímetre emmurallat i l'execució d'importants obres de sanejament públic com el col·lector dels carrers d'Apodaca i de la Unió. Aquesta plaça es crea sobre part de l'oppidum ibèric (Kese) que, des del s. v aC, s'estenia per sobre d'aquest promontori que dominava la badia portuària i la desembocadura del riu. D'aquesta primera configuració del fòrum en coneixem el Capitoli, el temple dedicat a les tres divinitats principals del panteó romà (Júpiter-Juno-Minerva) que presidia la plaça pública. Era un temple de la més pura tradició itàlica, aixecat sobre podi, amb triple cella i planta períptera de sis columnes frontals. En època d'August es produeix una profunda remodelació amb la creació d'una nova plaça al costat de la primera on destacava una basílica amb tribunal axial, governada per l'estàtua d'August, i locals annexos. Es tracta d'un edifici de tres naus amb ambulacrum o passadís perimetral a l'entorn d'un porticat de 14 x 4 columnes i locals annexos destinats als negocis o a la reunió de confraries religioses (collegia). En aquest mateix període es construeix el teatre, en directa relació urbanística i funcional amb el fòrum i el port. Sota Tiberi es reforma la basílica i es crea l'anomenada «plaça de les Estàtues», un espai intermedi, accessible des de la basílica, que connectava amb un carrer (decumanus) al qual tenien façana les diverses cases (domus) documentades. A l'entorn de la basílica van aparèixer un bon nombre d'estàtues, algunes de les quals estan relacionades amb el culte imperial. A la plaça annexa a la basílica van ser trobades diverses estàtues de membres de la família imperial Juli-Clàudia (27 aC - 68 dC). En el s. ii dC el fòrum de la colònia experimenta noves reformes mantenint-se en ús fins a la segona meitat del s. iv, moment en què data l'enderroc de la basílica. Galeria d'imatges Referències
Colonial forum of Tarraco

The colonial forum of Tarraco is an ancient Roman archaeological site located in the modern city of Tarragona in Spain. It is one of the locations included in the World Heritage Site, inscribed in Cairns on 2 December 2000, known as the Archaeological Ensemble of Tarraco, specifically identified under the code 875-005. The lower forum of Tarraco was destroyed by fire in Late Antiquity and was not rebuilt. According to Ramón Járrega Domínguez, the existence of the fire that destroyed the area of the lower forum is beyond doubt. He instead suggested, as a working hypothesis, that the destruction may have been connected with the political and military instability surrounding the revolt of Magnentius in the mid-fourth century. Notes References Further reading
Musée Cau Ferrat

Le musée Cau Ferrat, est un musée situé à Sitges en Catalogne. Ancienne maison-atelier de l'artiste et écrivain Santiago Rusiñol, le bâtiment devient un musée public en 1933. Histoire Cau Ferrat se veut à l'origine une sorte de communauté artistique programmée par l'artiste catalan Santiago Rusiñol au début de l'année 1893. Il achète d'abord une ancienne maison de pêcheur, puis une autre, voisine, et décide de les réunir suivant un plan d'aménagement qu'il confie à l'architecte Francesc Rogent. L'inauguration, en petit comité, a lieu le 11 septembre. Rosiñol baptise la maison-atelier « cau », c'est-à-dire en français « le nid », et ferrat, pour la profusion de fer forgé utilisé dans la décoration. L'inauguration officielle a lieu le 4 juin 1894, donnant lieu à une fête musicale. Peintres, musiciens, poètes et écrivains les plus importants de la fin du XIXe siècle passèrent par le Cau Ferrat et ouvrirent la Catalogne aux tendances européennes les plus novatrices du moment. Pendant le séjour de Rusiñol, dans ce lieu, différentes fêtes ont été organisées, appelées « fêtes modernistes » (Festes modernistes de Sitges). La plus importante est la troisième, fin 1894, lorsque Rusiñol y apporta les deux tableaux du Greco, Las lágrimas de San Pedro et Magdalena Penitente, qu’il avait acquis au printemps à Paris : le 4 novembre, à leur arrivée dans la ville, ils furent reçus en grande pompe, au milieu d'un parterre de personnalités issues du monde intellectuel catalan. L'un des plus actifs compagnons de cette aventure reste le critique d'art et peintre Miquel Utrillo, qui se chargea du graphisme et de la scénographie liés aux événements artistiques, ainsi que de la partie édition ; on trouve aussi parmi les fidèles habitués, Ramon Casas. En 1930, Rusiñol décide de léguer Cau Ferrat à la ville de Sitges à la condition d'en faire un musée public dédié au modernisme catalan. Il confie la rédaction de l'histoire de ce lieu à Utrillo. Mort en 1931, Rusiñol ne verra pas l'aboutissement de son projet en 1933. Le lieu est placé sous la direction de la Junta de Museos de Cataluña. Des travaux de restauration y ont été entrepris entre 2010 et 2014. Collections Les collections présentées sont le reflet de la personnalité de Rusiñol, créateur passionné par de multiples champs, comme l'archéologie, les arts décoratifs, les traditions, la randonnée, et les arts plastiques. Sont ici présentés tous les objets amassés par Rusiñol, ainsi que des collections offertes par des artistes qui faisaient partie de son cercle. On y trouve par exemple des objets en cristal datant des XVIe et XVIIIe siècles, qui appartenaient à l'artiste Alexandre de Riquer, des pièces archéologiques remontant à l'époque punique et romaine réunies par Ramon Casas, une importante collection de fer à repasser, ou encore de poteries traditionnelles. En outre, on peut y découvrir de nombreux dessins et peintures signées Casas, Utrillo, Ignacio Zuloaga, Joan Llimona, Isidre Nonell, Darío de Regoyos, Hermen Anglada Camarasa et Pablo Ruiz Picasso. Notes et références Lien externe Site du musée Portail des musées Portail de la Catalogne
Museo Cau Ferrat

Museo Cau Ferrat – muzeum sztuki znajdujące się w małym miasteczku hiszpańskim Sitges. Należy do grupy regionalnych muzeów Rady Prowincji Barcelona a od 2009 roku, wraz z Biblioteca Museu Víctor Balaguer jest częścią Muzeum Sztuki Katalonii. Muzeum mieści się w domu artysty i pisarza Santiago Rusiñola, jednego z najważniejszych postaci ruchu modernistycznego w Katalonii. Dom, znany jako Can Falua, powstał w 1893 roku na miejsce domu rybaka zakupionego przez pisarza rok wcześniej. Can Falua stał się mekką modernizmu i miejscem spotkań wielu znanych malarzy, pisarzy, muzyków i poetów końca XIX wieku. Kolekcja W Cau Ferrat można obejrzeć ponad 800 eksponatów w tym różne kolekcje związane z muzyką i modernizmem. Na szczególną uwagę zasługują kolekcje szkła i ponad dwieście artefaktów ceramiki pochodzących z okresu od XIV do XIX wieku ze znanych warsztatów ceramicznych z Katalonii, Walencji, Kastylii, Aragonii, Andaluzji i Murcji. Osobną kolekcje stanowi zbiór obrazów i rysunków m.in. prace Casasa, Utrilla, Zuloagi, Camarasa i Picassa. W muzeum znajdują się również obraz El Greca pt. Pokutująca Maria Magdalena. Przypisy
Castell de Dosrius

El Castell de Dosrius fou un castell situat al cim d'un turó (246 m) al nord de Dosrius, al Maresme, i en l'actualitat només en queden runes. Descripció Queden restes de murs en un turonet al nord del poble. L'edifici no sembla haver estat gaire gran. Les poques restes que encara queden, mig amagades per la vegetació, defineixen la planta d'una torre rectangular, orientada d'est a oest, d'uns 16,5 x 10,7 m amb parets d'1 m d'ample. Subsisteix una bona part de la paret nord, alçada amb un aparell de pedres de mida molt variada, disposades en filades no gaire regulars, tot i que força horitzontals, i lligades amb un morter de calç amb molta sorra, de color grisenc i no gaire consistent. Presenta, a més, senyals d'haver estat emblanquinada exteriorment, almenys en part. Queden restes d'espitlleres i una sèrie de forats que permeten suposar que l'edifici tenia, almenys, dues plantes per sobre de la planta baixa. Història El castell de Dosrius apareix documentat el 1114 com a castell de "Duos Rivos" i el 1128 com a "Duorum Rivium". Era un castell termenat que a mitjan segle xi es repartí les terres de l'efímer castell de Sant Vicenç de Montalt amb el castell de Mataró i passà, el 1114, sota la jurisdicció del monestir benedictí de Sant Pere de Casserres. N'era feudatària per aquest castell, que comprenia entre les seves terres Canyamars però no el Far, la família cognomenada "Dosrius", que el 1277 passà per matrimoni als Cartellà. Els Cartellà compraren el 1453 a Casserres el domini directe i alodial del castell i la baronia de Dosrius i s'intitularen barons de Dosrius i Canyamars i en aquesta mateixa època el llinatge es fusionà amb el de Sentmenat, que mantingué la jurisdicció fins a la fi de l'antic règim i que encara avui són propietaris de les restes del castell. El 1690, quan feia més d'un segle que havia estat suprimida la comunitat de Sant Pere de Casserres, el rei Carles II d'Espanya va crear el marquesat de Castelldosrius a favor de Manuel de Sentmenat Oms de Santa Pau. Referències Enllaços externs «Castell de Dosrius». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. «El castell de Dosrius a la Baixa Edat Mitjana».
Sant Pere de Casserres

Sant Pere de Casserres is a Benedictine monastery in the town of Les Masies de Roda, Osona comarca, Catalonia, Spain. The 11th-century Romanesque-style building was declared a Bien de Interés Cultural landmark in 1931. Architecture and fittings The building is quadrangular, somewhat wider than long, with three separate double-cruciform pillars supporting the nave's arches. The three naves are covered by barrel vaults. They were decorated with murals, some fragments of which are still visible. Outside, the apses are decorated in Lombard style with a frieze of blind arcades and pilasters. The central apse arcades have windows and a frieze. The bell tower is square and contains two floors. A second level has two arched windows on each side. The roof is hipped. The cloister was built in the second half of the 11th century, with the same style as the cloister of the monastery of Santa Maria de l'Estany. The porches contain columns, including a row of columns at the corners. The capitals are adorned with vegetable and geometric ornamentation. The Priory owned Dosrius Castle, which is now in ruins. Bibliography Pladevall, Antoni (1999). Guías Cataluña Románica, Osona. Barcelona, Pórtico. ISBN 84 7306 528 X (in Catalan) External links Media related to Monestir de Sant Pere de Casserres at Wikimedia Commons Official website
Castillo de Dosrius

El castillo de Dosríus estaba ubicado en la cima de una colina (246 m de altura) al norte de la población de Dosríus, en la comarca barcelonesa del Maresme; en la actualidad solo se conservan sus ruinas. Documentado ya el año 1114, es contemporáneo de otros castillos de la zona, como el castillo de Burriac. Hasta la primera mitad del siglo XV perteneció al priorato de San Pedro de Caserras. Los linajes propietarios del castillo de Dosríus han sido los Dosríus (siglos XII a XIII), Castellà (siglos XIII a XV) y Sentmenat (siglos XV a XXI), siendo estos últimos los actuales propietarios. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Castillos de España Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Dosrius.