NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Aymat

La Casa Aymat és un edifici del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En aquest obrador treballà l'artista Tomàs Aymat (1920-1944). Va ser la seu del Museu del Tapís Contemporani fins al seu trasllat definitiu a la masia de Cal Quitèria com a Centre Grau-Garriga d'Art Tèxtil Contemporani. Descripció La Casa Aymat, és l'edifici amb el que popularment es coneix l'antiga manufactura de catifes i tapissos Aymat, un negoci de catifes que va explorar les possibilitats dels tapís basant-se en els models artístics que van transcórrer a Catalunya des del 1926 fins al 1981, data del seu tancament definitiu. Amb la nova configuració de l'equipament, conviuran durant un temps els tallers d'art, abans ubicats a la Casa Mònaco, amb l'exposició permanent de tapís contemporani, després trasllats l'any 2019 a Cal Quitèria. La casa i l'obrador estan dins del conjunt de la fàbrica Aymat de tapissos. Aquest edifici fou bastit segons un projecte de xalet o casa familiar i obrador annex. És un xalet tradicional amb una bella façana formada per relleus d'obra i arrebossat d'inspiració clàssica que es componen amb coberta a dues aigües de l'edifici i el frontó davanter. L'interior és de notable decoració, singularment les motllures que emmarquen les portes els sostres ornamentals i l'escala d'accés al pis i el paviment. La casa té adossat l'obrador que és una nau industrial, construïda recolzada en un pòrtic de tres arcs de mig punt, sobre pilars, que supleixen l'encavallada formant un espai interromput pels plans de les arcades. Referències
Casa Bertrand (Sant Cugat del Vallès)

La Casa Bertrand és un edifici del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa va ser propietat de l'industrial Manuel Bertrand Girona. Durant la Guerra civil espanyola residí en aquesta casa el doctor Juan Negrín, president del govern de la Segona República Espanyola, quan va traslladar la seva seu a Barcelona. Descripció Casa aïllada tipus "Montse" o estil Tudor, amb elements centreeuropeus. Està envoltada per jardí i és de grans dimensions. De planta rectangular, consta de diversos cossos; un d'ells és una capella, que presenta decoració neogòtica. Tots els detalls de disseny (mènsules, tribunes, cobertes, llar de foc, etc.) són molt acurats. El material constrictiu és de caràcter semifabricat, de blocs de morter amb addició de colorant. Sembla que aquest material va ser promocionat al Vallès durant la dècada de 1920. Els arquitraus i l'encavallada, de fusta, també són elements de construcció freqüents en aquest període. Referències
Casa de la Ciutat (Mataró)

La Casa de la Ciutat és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici civil aïllat. Consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La reforma del segle xix va canviar totalment el caràcter de l'edifici, que actualment es podria considerar de tipus neoclàssic, amb frontons triangulars sobre els tres balcons principals; amb medallons amb els rostres de mataronins il·lustres a les llindes (Jaume Creus, per la religió; Antoni Puig i Blanch, per les lletres; i Damià Campeny per les arts); balustrades i coronament escultòric. Flanquejant l'entrada hi ha dues fornícules amb estàtues que representen la prudència i la justícia, obra de Josep A. Santigosa (1879). El vestíbul és decorat amb pintures de Jordi Puiggalí, amb escenes de la història de la ciutat. La sala de sessions té un bonic enteixinat. El model d'edifici sembla tret de l'ajuntament de Barcelona, amb el que té moltes similituds. Història L'actual edifici fou construït el 1635 per Jaume Vendrell i reformat sota les ordres de Miquel Garriga i Roca el 1867, sense cap mena de respecte per l'edifici original. A aquesta reforma del segle xix se li han afegit les contemporànies, que encara han malmès més la construcció original. Referències
Casa Escolà

La Casa Escolà és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici civil. És una casa formada per una planta baixa i dos pisos. Es tracta d'una construcció del segle xv, absolutament modificada i de la qual només es conserva una finestra gòtica a la façana, realitzada amb carreus de pedra, i que presenta la llinda treballada en forma d'arc conopial amb lòbuls, i la línia d'impostes esculpida. Referències
Castell de Ceuró

El castell de Ceuró és un castell de Castellar de la Ribera (Solsonès) declarat bé cultural d'interès nacional. Situació Ceuró i el seu castell s'aixequen dalt d'un turó a la carena del marge esquerre de la Ribera Salada, a ponent del Serrat de la Botjosa i a tocar del terme del municipi de Bassella. En el mateix promontori hi ha l'església de Sant Julià, una gran casa i la rectoria. Una pista asfaltada permet anar-hi sortint, en direcció sud, de la carretera C-26 al punt quilomètric 89,1, entre Ogern i Castellar de la Ribera (42° 1′ 23″ N, 1° 22′ 10″ E). La carretera creua la Ribera Salada per un pont, s'enfila per l'obaga i arriba a Ceuró després d'un kilòmetre i mig. Descripció Murs atalussats que mostren el setial, prop de Sant Julià de Ceuró. Un dels castells de la Ribera Salada més bellament i estratègicament situats per a les lluites medievals és el castell d' Ozró, Ozoró o Zouró, com en diferents documents és anomenat, que encara conserva alguns antics murs de contenció i l'esvelt temple romànic de l'onzena centúria, sota l'advocació de Sant Julià. Història Castell termenat. Documentat el 1188. L'existència del castell s'expressa el 1188, en la butlla de Climent III adreçada a Bernat, prepòsit de Solsona i als seus canonges: "Castrum de Odero cum ecclesia et omnibus pertinentiis suis". Es tracta, segons veiem, d'un castell que constitueix propietat de l'església de Santa Maria de Solsona. Llegim que els donadors, a l'església de Solsona, havien estat Guillem i Bernat de la Vansa, el 3 de les calendes de maig de l'any 13 del rei Lluís. Tanmateix, se'ns perfila una família castlana. L'any 1215, Bernat de Zodró va comprar uns drets sobre el Castell d'Altés. L'any 1218 una escriptura ens parla de drets del castell de Ceuró sobre altres castells: Meda, Navès, Oliana, Ogern... Referències
Col·legi Maragall

El Col·legi Maragall o Col·legis Nous és un centre educatiu del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental). L'edifici, inaugurat el 1932 per Francesc Macià, forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici L'edifici inventariat és la part central de l'antic edifici Joan Maragall. Construït segons un esquema lineal d'aules al davant d'un passadís i amb dues ales respecte al cos central on s'ubiquen els serveis i oficines d'acord amb els criteris higiènics presentats en l'escola pública de l'època. Elements característics són: amplitud d'espais, bona orientació, gran pati de jocs, vestíbul....A la portada principal destaca l'ornamentació de terrisseria de tipus floral molt ric, rematats, llindes..... Fou concebut sota les teories pedagògiques de l'època. Referències Enllaços externs Escola Joan Maragall "El Ayuntamiento de Sant Cugat renovará este verano el pavimento del gimnasio de la escuela Joan Maragall ." ajuntamentimpulsa.cat.
Ermita dels Apòstols de Castellar

L'ermita dels Apòstols de Castellar és una capella de Castellar de la Ribera (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part central-sud del terme municipal, solitària damunt del serrat dels Apòstols, a la capçalera del barranc de Sant Tirs, a uns tres quilòmetres a ponent de Clarà. Per anar-hi no cal passar per Clarà. Al punt quilomètric 96 de la carretera C-26, en l'indret conegut com "La Trinxera"(42° 00′ 52″ N, 1° 26′ 27″ E), es pren la carretera asfaltada en direcció a "Madrona". Al cap d'1,5 km. s'arriba a un triple desviament. Es pren la carretera de l'esquerra on un plafó indica, entre d'altres, "Els Apòstols 1,4". Als 2,9 km. es troba el trencall, ben senyalitzat, que porta a la capella. Millor pujar-hi a peu. Descripció Capella de planta rectangular i campanar d'espadanya d'una sola finestra a la cara nord-est. Porta d'entrada amb llinda monolítica on apareix la data de 1808. Al mur sud-est, hi ha una obertura molt petita. La capella està assentada sobre la codina. A l'interior de la nau, els paraments estan enguixats i pintats. Volta de canó a l'interior. Referències
L'estel ferit

L'estel ferit (també conegut com Els cubs) és una escultura de Rebecca Horn formada per quatre cubs desencaixats de 10 metres d'altura total. Situada a la sorra de la platja de Sant Miquel, s'ha convertit en un dels símbols de Barcelona i en un punt de trobada dels surfistes de la ciutat. L'estel ferit ret homenatge als restaurants i banys que van existir a la platja de la Barceloneta. Va ser erigida l'any 1992, quan es va fer necessari rentar-li la cara als barris més degradats de Barcelona, obrint la ciutat al mar i decorant-la amb escultures sovint innovadores. En aquest cas, Rebecca Horn va voler immortalitzar les guinguetes que durant tants anys van poblar el passeig marítim i que desapareixerien amb la remodelació de la ciutat preolímpica. Forma part de l'exposició permanent Configuracions urbanes, organitzada per a la nominació de Barcelona com a seu dels Jocs Olímpics del 1992, que va consistir en l'encàrrec de vuit obres a artistes contemporanis, formant un recorregut pels barris de la Ribera, la Barceloneta i el Port Vell. El projecte va estar dirigit per la crítica d'art Gloria Moure. Referències Enllaços externs Rebecca HORN - L'Estel Ferit (vídeo) L'estel ferit en construcció (foto)
L’estel ferit

L’estel ferit (katalanisch für Der verwundete Stern) ist eine Skulptur von Rebecca Horn am Sandstrand von Barcelona, die anlässlich der Olympischen Spiele 1992 errichtet worden ist. Sie ist rund 10 m hoch und wird aus vier aufeinandergestapelten Quadern aus Metall und Glas gebildet. Mit dem Werk werden die ehemals in dem Fischerviertel La Barceloneta vorhandenen Fischbuden in Verbindung gebracht. Heute handelt es sich um einen markanten und beliebten Treffpunkt am Strand. Weblinks Rebecca HORN - L'Estel Ferit auf YouTube – abgerufen am 10. März 2023
Mare de Déu de Savila

El Santuari de Santa Maria de Savila és una església de Castellar de la Ribera (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Te la categoria de santuari marià, ja que s'hi venera la imatge de la Mare de Déu de Savila. Situació Es troba a la part nord-oest del terme municipal, al marge dret de la Ribera Salada, als camps del sud de la serra de Comardons. S'alça a uns 150 metres de la masia de la Vila de Perdiguers, que queda al nord. S'hi accedeix des del punt quilomètric 89,2 de la carretera C-26 (42° 01′ 26″ N, 1° 22′ 18″ E). Es pren la pista que surt en direcció nord. Immediatament es bifurca i s'agafa la pista de l'esquerra. Als 400 metres, en un encreuament, es continua recte, deixant el desviament a la dreta. Es passa pel mig d'un camp de conreu i als 750 metres s'arriba a l'església. Descripció L'actual edifici està situat a 800 metres del primitiu, sobre la font de la Mare de Déu, vora el camí. Es tracta d'una sola nau rectangular, sense absis. A prop seu, hi ha un altre edifici construït l'any 1866. Destaca el campanar d'espadanya, amb dues finestres cobertes amb voltes de mig punt i arcs adovellats. Al frontis hi ha un ull de bou, construït de diferents pedres. El parament està format per carreus escudejats i rebles de totes mides. Referències Enllaços externs Església de la Vila de Perdiguers, fitxa del catàleg de l'Ajuntament Bisbat de Solsona, parròquia de Ceuró Arxivat 2014-12-08 a Wayback Machine., cita Mare de Déu de Savila
Sant Joan i Sant Josep de Mataró

Sant Joan i Sant Josep de Mataró és una església del municipi de Mataró (Maresme) situada al carrer de Sant Josep. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Fou la segona església parroquial de la part del centre de la ciutat després de la Basílica de Santa Maria de Mataró. Antic convent, la façana és d'estil barroc força auster i amb certa tendència cap a les línies clàssiques. La farga s'endinsa a l'interior de l'illa de cases dels carrers Riera, Sant Josep i muralla de Sant Llorenç, per la qual cosa des dels seus finestrals es pot contemplar l'entorn enjardinat, actualment restaurat sota les línies artístiques més recents, que fa de terrassa d'unes galeries comercials ubicades en el carrer de la Riera. Per l'altre cantó en resta en convent i el claustre, propietat de l'ajuntament. El conjunt és protegit en façanes, volums i interiors. A la façana es pot veure un escut del Carme que ens declara la susdita procedència del convent. A l'interior hi ha una imatge de Sant Vicenç de Paül, d'estil barroc tardà i atribuïda a Damià Campeny. Història Originàriament constituïa l'església del monestir de Sant Josep dels frares Carmelites, fundat l'any 1588. A la façana, els escuts del Carme declaren la susdita procedència. Amb motiu dels fets de 1835 els frares hagueren d'abandonar-lo i els edificis conventuals foren destinats més tard a centres docents i benèfics (Col·legi Concepcionistes, Creu Roja, Beneficència municipal). L'església perdurà tancada fins al 1843, en què fou tornada al culte. El 1868 esdevé parròquia amb la doble advocació de Sant Josep i Sant Joan. El 1898 hi fou afegida l'actual casa rectoral. Referències
Sant Muç de Rubí

Sant Muç de Rubí és una petita església del municipi de Rubí (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella d'una sola nau, que és la part més primitiva. El presbiteri que s'aixeca per sobre de la nau va ser construït en el segle xviii. Davant de la porta d'entrada hi ha un pòrtic format per tres arcs rebaixats que es sustenten per dues columnes. S'hi accedeix per una escalinata de cinc graons. Història Capella molt vinculada a la història de la Barcelona vuitcentista. Va ser construïda l'any 1307 amb un llegat de 12 diners a la llàntia de Sant Muç fet per Guillem i Elisenda de Vilaroç. Posteriorment, aquests llegats van ser molt freqüents en els testaments dels veïns d'aquella època. Entre els segles xvii i XIX s'hi van fer nombrosos aplecs de les colles dels Xatos de Sant Muç, originaris del Raval de Barcelona. Referències
Sant Pere de Castellar

Sant Pere de Castellar és l'església parroquial del nucli de Castellar de la Ribera (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Romànic molt desfigurat per les reformes posteriors, especialment les efectuades al segle xviii. L'església actual ha canviat molt respecte a la primitiva. Al mur de tramuntana del temple, vora el frontis, hi ha encastat un bloc de pedra rectangular, bé que mutilat, decorat amb dos motius inscrits en sengles cercles. Un altre carreu és a l'interior dels baixos de la rectoria. Hi ha esculpida una creu potençada a mà esquerre i un gran sol a mà dreta. L' església és de planta rectangular amb dos capelles laterals. A l'interior, veiem el cor i la volta de canó. A l'exterior, destaca el campanar d'espadanya amb dos finestres i l'ull de bou del frontis. S'ha de destacar també l'altar barroc. Història Segurament que el terme parroquial fou el mateix que el del castell. Al capbreu de l'any 839 (còpia del segle xi), l'Acta de consagració i dotació de la catedral d'Urgell consta ja Castellar (Castel lar), però la cronologia d'aquest document, posada en dubte pels historiadors des dels anys vuitanta del segle passat, s'ha demostrat falsa. La documentació és més aviat escassa, però per la mateixa sabem que ja el 10 de gener de 1037 un tal Ramon va deixar en el seu testament una mula a Sant Pere de Castellar. Referències
Sant Pere de la Sala

Sant Pere de la Sala és una capella de la masia de la Sala, al municipi de Llobera (Solsonès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La capella i la masia es troben a la part sud del terme municipal, a les aplanades costes que baixen del Serrat Espès, a la capçalera del barranc del Soler, a migjorn de l'Hostal Nou. S'hi va des de l'Hostal Nou prenent l'antiga carretera LV-3005 a Torà. Als 400 metres(41° 55′ 04″ N, 1° 27′ 38″ E) es deixa la carretera i s'agafa la que deriva cap a l'esquerra (senyalitzat "Dolmen de Llanera"). Se segueix sempre recte. Nova bifurcació als 1,8 km.(41° 54′ 17″ N, 1° 27′ 37″ E): seguir recte per la dreta direcció "La Sala", entre d'altres. 300 metres més enllà(41° 54′ 10″ N, 1° 27′ 33″ E) hi ha l'última bifurcació: deixar la de la dreta, seguir recte i transcorreguts altres 350 m (2,5 km des de l'Hostal Nou), deixar el vehicle i anar a peu a la capella per una pista que hi mena. Descripció Una nau de planta rectangular sense absis. Està orientada a l'est. La coberta és de dos vessants. Al frontis hi ha un campanar d'espadanya amb dues obertures. La porta és al mur de sud-est. A l'interior hi ha una volta de canó lleugerament apuntada, que correspon a la part primitiva, i una continuació d'aquesta posterior feta amb material més bast de tàpia. Està enguixada. La cara est sembla feta de nou, ja que els carreus estan relligats amb ciment. L'any 1694, segons consta en una llinda que hi ha a la porta d'accés a l'església, la nau és allargada amb un presbiteri i un cos adossat al mur sud-est amb funció de sagristia. Està pràcticament coberta d'arrels i vegetació, sobretot al sostre i al cantó de llevant, fet que empitjora encara més el seu estat. Història És, de les esglésies de Llobera, la que té fins al moment una referència més antiga, de l'any 1002. Sanç de Llobera i sa muller Quinedelde estableixen un mas que limita amb Sant Pere de Comajuncosa. El 1060, el seu fill, Mir i sa muller Estefania venen a Guitard i a Eicolina uns alous prop de Sant Pere, així com la mateixa església, el cementiri i ornaments. Pels capbreus dels segles XIV i XVI sabem que Sant Pere és una sufragània de la parròquia de Sant Pere de Llobera. L'any 1694, segons consta en una llinda que hi ha a la porta d'accés a l'església, la nau és allargada amb un presbiteri i un cos adossat al mur sud-est en funció de sagristia. L'any 1897 perd la categoria de sufragània a causa de la nova distribució de les parròquies. Referències
Sant Pere Màrtir de Peracamps

Sant Pere Màrtir de Peracamps és l'església parroquial de Peracamps, al municipi de Llobera (Solsonès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És de planta rectangular amb absis. El terra és de mosaic i les parets estan enguixades, així com la volta. Tot l'edifici està fet de materials moderns, ciment, pedra, totxo. Hi ha un cor i també una sagristia al fons de la nau a mà dreta de l'altar. A l'exterior, a la dreta de l'entrada hi ha un campanar rectangular amb sostre de quatre vessants. Té quatre obertures dovellades amb un arc de mig punt. A l'esquerra de l'entrada hi ha un edifici hexagonal adossat al temple. Hi ha una obertura adovellada a cadascuna de les cares d'aquest edifici adossat. Són també obertures adovellades i d'arc de mig punt. L'entrada de l'església presenta un porxo amb coberta de dos vessants i arcada de mig punt. La gran majoria d'arcades de mig punt d'aquest edifici estan fetes amb totxo. Al seu interior conserva el Retaule major de Sant Martí, procedent de la parròquia de Llanera. S'ha perdut el pedestal i la predel·la però la resta és en bon estat de conservació. El realitzà Joan Grau entorn de l'any 1651. Història El 1896 el bisbe Ramon Riu i Cabanes creà una nova parròquia al voltant de Sant Pere Màrtir de Peracamps (antigament Santa Maria). Aquesta nova parròquia va tenir pocs anys de vida, primerament per causa de la guerra del 1936 i després perquè l'entorn de Peracamps, vers als anys 40, no tenia gaires masies. El bisbe doctor Valentí Comellas i els propietaris, després d'algunes discussions, acordaren fer una nova església prop de la carretera de Solsona a Torà, on s'hi edificà alguna casa nova prop del Vell Hostal Nou. Era rector Mn. Àngel Viladrich. La raó del canvi, doncs, fou la destrucció de l'antiga església, les millors condicions d'accés per a la majoria de feligresos i la comoditat del rector, el fet d'estar al costat de l'Escola Nacional. Els plànols de la nova església i la casa rectoral són de l'arquitecte diocesà Isidre Puig i Boada. Es va presentar a Madrid a la "Junta Nacional de Reconstrucción de templos Parroquiales" per tal d'obtenir una subvenció, que acabà sent de 80.000 ptes. El terreny fou cedit gratuïtament per Domènec Roure i Riu, de la casa Palet. També el propietari de davant l'església es comprometé a no edificar-hi al davant. Les obres, iniciades l'octubre de 1943, s'acabaren el mateix mes de 1945. L'any 1973 s'hi instal·là el retaule de Sant Martí. Referències
Sant Salvador de Golorons

Sant Salvador de Golorons és la capella de la masia de Golorons, al municipi de Clariana de Cardener (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a l'extrem nord-est del terme municipal, damunt dels plans de la carena de la costa de Golorons, al marge esquerre del Cardener, avui ocupat per les aigües de l'embassament de Sant Ponç. Es troba camuflada enmig de les instal·lacions ramaderes de la masia de Golorons. Per anar-hi cal prendre el trencall que surt de la carretera C-55 (Solsona-Berga), al km. 112,9 (41° 59′ 43″ N, 1° 35′ 41″ E). Està ben indicat. La carretera està asfaltada i s'arriba a destí en 1,8 km. Descripció Església d'una nau i un absis rodó, orientada a l'est. La nau té la coberta esfondrada. Arc preabsidial de mig punt. Està construïda amb paraments de pedres de diferents mides treballades a cops de maceta, en filades. La porta està al mur sud, d'arc de mig punt adovellat, resseguit a l'extradós, per un altre de pedres rectangulars. A l'absis hi ha una finestra de dues esqueixades cobertes per dues voltes en full de llibre idèntiques de treball, si bé l'exterior no és completa a causa d'un esfondrament que ha deixat un esborranc visible des de l'interior. A l'exterior queda amagat per tres grans pedres, una d'elles amb un petit arc. Història L'església de Sant Salvador de Golorons, no està esmentada en l'acta del 839, però, el seu bastiment és romànic. Referències
Sant Serni de Clariana

Sant Serni de Clariana és l'església parroquial del nucli de Clariana, al municipi de Clariana de Cardener (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església construïda l'any 1927 imitant l'estil romànic. Té una nau central i dues laterals. L'absis és rodó i està decorat amb petits arquets d'arc de mig punt. A la façana principal hi ha la porta principal d'arc de mig punt i resseguit per un semicercle de dovelles; al damunt de la porta hi ha un rosetó. Al costat de la façana hi ha la gran torre del campanar, és d'un sol cos, amb una finestra d'arc de mig punt a cada cara. El parament és de pedres unides amb morter excepte a les cantonades que són tallades i de pedra picada, així com als marc de la porta i les finestres. Història Aquesta església és la parroquial de Clariana, es construí quan la primitiva parròquia de Sant Serni (romànica del segle XII) va quedar enderrocada. Estava a dalt d'un tossal, al costat del Castell de Clariana. La nova es troba al peu de la carretera que va a Cardona, davant de la masia de Flotats i de l'edifici de l'Ajuntament. Referències