NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Begravningsplatsen i Poblenou

Begravningsplatsen i Poblenou (katalanska: El cementer del Poblenou), även känd som Gamla kyrkogården (i motsats till kyrkogården på Montjuïc), är en begravningsplats belägen på gatan Carrer del Taulat 2 i Barcelona, listad som ett skyddat kulturminne i Barcelona. Begravningsplatsen kallades ursprungligen för Allmänna kyrkogården, och under lång tid hade den det officiella namnet Östra kyrkogården (katalanska: cementiri de l'Est). Historia Den första begravningsplatsen i Poblenou invigdes 1775 av biskop Climent, som lät anlägga den av hygieniska skäl. Det var Barcelonas första begravningsplats utanför stadsmurarna, men innerstadens gamla församlingskyrkogårdar fortsatte att användas ännu en tid. Platsen mötte motstånd både bland stadsborna, som ogillade läget, och bland prästerskapet, som förlorade inkomster från gravsättningar i kyrkorna. Under de första åren tjänade kyrkogården i Poblenou huvudsakligen som permanent förvaring av de kvarlevor som regelbundet flyttades från kyrkogårdarna inne i staden för att ge plats åt nya gravar. Den första kyrkogården bestod av ett omgärdad sandjord i Sant Martí de Provençals, där dittilldags kvarlevor från tömningen av de överbefolkade stadsgravarna tippades. År 1813 förstördes begravningsplatsen under fransmännens ockupation av Barcelona. Den nuvarande begravningsplatsen är således den andra på sin plats, uppförd 1816–1819 efter ritningar av den italienske arkitekten Antonio Ginesi, i nyklassicistisk stil med inslag av egyptiserande motiv. På 1820-talet restes en minneskors för offren av gula febern, och 1840 tillkom den monumentala huvudingången av Josep Mas i Vila. Mellan 1849 och 1852 utvidgades området med en ny avdelning för påkostade familjemausoleum, där många av tidens ledande arkitekter och skulptörer medverkade. Mellan 1849 och 1852 utvidgades området med en ny avdelning för påkostade mausoleum, där många av tidens ledande arkitekter och skulptörer medverkade. Från 1880 fanns även särskilda kvarter för protestanter och för allmänna gravar, men efter att Montjuïcs kyrkogård invigdes 1883 förlorade Poblenou i betydelse och förföll under 1900-talet. Trots detta förblir den en viktig del av Barcelonas kulturarv. Här vilar bland andra Antonio Ginesi, Narcís Monturiol, Josep Anselm Clavé, Valentí Almirall, Narcís Oller, Frederic Soler, Mary Santpere, Elies Rogent och Josep Llimona i Bruguera. Galleri Referenser
Ribarroja Dam

Ribarroja Dam (Spanish: Presa de Ribarroja, Riba-roja) is a concrete gravity dam located in the province of Tarragona, Spain, that impounds the Ebro. About 35 km upstream of Ribarroja dam is Mequinenza dam. About 15 km downstream is Flix dam. Empresa Nacional Hidroeléctrica del Ribagorzana S.A. (ENHER) was mandated in 1955 by Instituto Nacional de Industria (INI) to build two dams on the Ebro near Mequinenza and Riba-roja. Mequinenza dam was built between 1957 and 1964. Work on Ribarroja dam began during the construction of Mequinenza dam. Ribarroja dam was completed in 1969. ENHER was acquired by Endesa in 1999. Dam Ribarroja Dam is a 60 m tall (height above foundation) and 362.4 m long gravity dam with a crest altitude of 76 m. The volume of the dam is 800,000 m³. The dam features a spillway with 7 gates over the dam (maximum discharge 11,670 m³/s) and two bottom outlets with a maximum discharge of 273 (2635) m³/s. Reservoir At full reservoir level of 70 (maximum 73, minimum 40) m.a.s.l. the reservoir has a surface area of 21.52 (20.29) km², a total capacity of 210 million m³ and a length of almost 50 km. The maximum (average) depth of the reservoir is 34 (9.7) m. Power plant The power plant contains 4 Kaplan turbine-generators with a total nameplate capacity of 262.8 MW. Maximum (minimum) hydraulic head is 34 (20) m. Maximum flow is 225 m³/s per turbine. See also List of power stations in Spain List of dams and reservoirs in Spain References External links "Riba-roja Dam". Wikimapia. Retrieved 2016-04-26. "Presa de Ribarroja". Panoramio. Retrieved 2016-05-01.
ГЕС Ріба-рожа

ГЕС Ріба-рожа (ісп. Presa de Ribarroja, Riba-roja) – гідроелектростанція на північному сході Іспанії. Знаходячись між ГЕС Мекіненса (вище по течії) та ГЕС Флікс, входить до складу каскаду у нижній течії річки Ебро, яка належить до басейну Балеарського моря. Робота електростанції руслового типу забезпечується гравітаційною греблею заввишки 60 метрів та завдовжки 362 метри, на спорудження якої пішло 800 тис. м3 матеріалу. Вона утворила витягнуте по долині річки на 35 км водосховище площею поверхні 21,5 км2 та об'ємом до 210 млн м3, в якому можливе коливання рівня поверхні між позначками 40 та 70 метрів НРМ. Машинний зал станції обладнано чотирма турбінами типу Каплан потужністю по 65,7 МВт, що використовують напір у 30,4 метра. Зв’язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
Sant Pau de Fontclara

Sant Pau de Fontclara és una església romànica enclavada a Fontclara nucli proper a la població de Palau-sator, dins la comarca del Baix Empordà. És un monument inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Sant Pau de Fontclara era un cenobi benedictí existent darreries del segle ix. L'any 889 el seu primer abat, Saborell, acudí a Orleans on recaptà un precepte del rei Odó en el qual li són confirmades diverses possessions al Baix Empordà amb el mateix lloc on hi ha la font "Clara, in ipso monasterio defluente". S'hi fa constar que Saborell havia fundat el monestir amb l'ajut dels veïns de l'indret. La vida independent del cenobi fou efímera, car en un precepte del rei Carles el Simple de l'any 908 consta com a depenent de l'abadia occitana de Santa Maria de la Grassa. Es desconeix en quin moment desaparegué la comunitat monàstica. A darreries del segle xii és citada com a parroquial. Durant els segles xvi i xvii en unes reformes que es van fer, es van afegir unes capelles laterals. Edifici És una església romànica d'una nau amb absis de planta semicircular, devorat externament amb lesenes o faixes llombardes (però sense arcuacions). Hi ha tres finestrals de doble biaix. La volta de la nau és apuntada i seguida, però l'arc triomfal és de mig punt i la coberta absidal de quart d'esfera. Al presbiteri hi ha pintures murals romàniques. Al mur meridional hi ha la portada primitiva, d'arc de mig punt, de dovelles curtes. La portada actual, en el frontis, és oberta en època tardana: pilastres i frontó amb boles ornamentals i la imatge del patró en baix relleu; a la llinda hi ha gravat l'any 1639. També són fruit de reformes la finestra d'aquesta façana i l'espadanya que la corona. A la nau s'hi afegiren dues capelles laterals a cada banda, dues amb volta apuntada i les altres de creueria, sobre una de les quals hi ha un escut i una inscripció datada el 1627. El parament romànic és de carreus petits i rectangulars. (carreuó) Pintures Conserva in situ unes interessants pintures murals situades a l'arc triomfal i a l'absis. Estan presidides per la imatge de Maiestas Domini, dintre d'una màndorla envoltada pels símbols dels quatre evangelistes, i amb els dotze apòstols disposats a la part inferior. Les altres pintures, es troben en pitjor estat de conservació, representant la vida de sant Pau. El colorit és vermell, ocre i blau. Han estat datades d'inici del segle xiii, dintre d'un estil semblant a les de l'església de Sant Julià de Boada o Cruïlles. Les pintures murals que tenen unes dimensions de 15 m², van ser descobertes el 1940, quan es va fer una primera restauració poc respectuosa amb l'original, segons les mateixes fonts. La restauració de l'any 2007 la van dur a terme tècnics del Centre de Restauració de Béns Mobles de la Generalitat, que han recuperat l'aspecte original de la pintura. Referències Bibliografia Asensi, Rosa Maria; Pladevall, Antoni Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà, Barcelona: Pòrtic, 2000. ISBN 84-730-66-375 Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.
Sant Pau de Fontclara

Die ehemalige Klosterkirche Sant Pau de Fontclara dient heute als Pfarrkirche des gleichnamigen, zur Gemeinde (municipi) Palau-sator gehörenden Dorfes im Nordosten Kataloniens. Lage Die Kirche Sant Pau de Fontclara befindet sich im etwa 45 Einwohner zählenden Dorf gleichen Namens in der Gemeinde (municipi) von Palau-sator in der Provinz Girona in der Autonomen Region Katalonien. Sie liegt in einer Höhe von etwa 30 Metern ü. d. M. Die nächstgelegene größere Stadt, Girona, befindet sich etwa 37 Kilometer (Fahrtstrecke) westlich. Geschichte Urkundlich ist die Existenz des Klosters seit dem Jahr 889 belegt; im Jahr 908 wird es als zur Benediktinerabtei Lagrasse (Roussillon) gehörig beschrieben. Der heutige Kirchenbau ist jedoch dem 11. Jahrhundert zuzuordnen; er wurde im 16. und 17. Jahrhundert durch seitliche Kapellenanbauten erweitert – ein Eckstein trägt die Jahreszahl 1627. Architektur Außenbau Die zur Gänze aus Bruchsteinmauerwerk errichtete Apsis zeigt Ansätze von Gliederungen im lombardischen Baustil: Zwischen vier Lisenen befinden sich drei schmale Fenster. Die Südseite des schlichten Langhauses der Kirche ist ungegliedert; die Nordseite ist durch spätere Kapellenanbauten verdeckt. Über der ansonsten schmucklosen Westfassade erhebt sich ein zweiteiliger Glockengiebel (espadanya). Das Portal wurde im Jahr 1639 im Stil der Renaissance neugestaltet und zeigt in der Mitte eines gesprengten Giebels eine Reliefplatte mit der Darstellung des Kirchenpatrons Paulus von Tarsus. Inneres Das etwa 5,50 Meter breite, 12,50 Meter lange und etwa 7,50 Meter hohe spitztonnengewölbte Kirchenschiff ist heute unverputzt und zeigt grobes Bruchsteinmauerwerk; es wurde im 16./17. Jahrhundert durch seitliche Kapellenanbauten erweitert. Nach Osten schließt sich eine leicht eingezogene und um eine Treppenstufe erhöhte Apsis an, deren oberer Teil verputzt und mit Fresken des 13. Jahrhunderts ausgemalt ist. Diese wurden erst im Jahre 1940 bei der Entfernung eines Altarretabels entdeckt. Die im Jahr 2003 restaurierte Apsiskalotte zeigt eine Majestas Domini-Darstellung umgeben von den vier Evangelistensymbolen; darunter befindet sich eine Sitzreihe der zwölf Apostel mit Petrus und Paulus in der Mitte. Weitere – allerdings schlecht erhaltene – Malereien zeigen die 24 Ältesten der Apokalypse sowie Szenen aus dem Leben des Apostels. Literatur Antoni Pladevall: Guies Catalunya Romànica. El Baix Empordà. Barcelona Pòrtic, 2000. ISBN 84-7306-637-5. Weblinks Sant Pau de Fontclara – Fotos und Infos (katalanisch) Sant Pau de Fontclara – Fotos und Kurzinfos (katalanisch) Sant Pau de Fontclara, Innenraum – Foto (Memento vom 20. Oktober 2016 im Internet Archive)
Sant Pau, Fontclara

Sant Pau de Fontclara is a parish church and former Benedictine monastery in the village of Fontclara, Palau-sator, Girona Province, Catalonia, Spain. It was formerly dependent on Lagrasse Abbey. Architecture and fittings Of Romanesque design, further construction occurred to the building in the 16th and 17th centuries. Side chapels were added. It has a single nave with pointed vault and semicircular apse. The date of 1639 is recorded on the building. On the front facade, there is a bell gable with two recesses. Preserved in situ are some murals located on the arch and apse. There is a pediment with a bas relief depicting St. Paul and other paintings depicting the life of St. Paul. Bibliography Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà. Barcelona Pòrtic. ISBN 84-7306-637-5 (in Catalán). External links Media related to Església de Sant Pau de Fontclara at Wikimedia Commons
Monasterio de San Pablo (Fontclara)

El monasterio de Sant Pau de Fontclara, está enclavado en el vecindario de Fontclara, perteneciente al municipio español de Palau-sator en la comarca catalana del Bajo Ampurdán. Historia Antiguamente era un monasterio benedictino que dependía del monasterio occitano de Santa María de la Grassa, según un documento de confirmación de bienes que hizo Carlos el Simple, en el año 908. Durante los siglos XVI y XVII en unas reformas que se hicieron, se añadieron unas capillas laterales. Actualmente, es la iglesia parroquial de Fontclara. Arquitectura Consta de una sola nave con cubierta de bóveda apuntada seguida y ábside semicircular. En ambos lados de la nave hay las capillas añadidas posteriormente. En el exterior, se aprecia en el ábside cuatro franjas lombardas sin arcuaciones, entre las cuales se ven tres ventanas. La puerta de entrada, barroca, tiene grabada la fecha de 1639 y un frontón con un bajo relieve representando a san Pablo. Sobre esta fachada hay un campanario de espadaña con dos huecos. Conserva in situ unas interesantes pinturas murales situadas en el arco triunfal y en el ábside. Están presididas por una imagen de Maiestas Domini, dentro de una mandorla rodeada por los símbolos de los cuatro evangelistas. En la parte inferior están los apóstoles. Las otras pinturas, se encuentran en peor estado de conservación, representando la vida de san Pablo. El colorido es rojo, ocre y azul. Han estado datadas de inicio del siglo XIII, dentro de un estilo parecido a las de la iglesia de Sant Julià de Boada, Cruïlles o Vilanova de la Muga.Estas pinturas fueron restauradas en el año 2003 quitando las partes que no eran auténticas(restauración del año 1940) y dejando las partes originales Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà (en catalán). Barcelona Pòrtic. ISBN 84-7306-637-5. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio de San Pablo. Información e imágenes del monasterio
Flix (hrad)

Flix je hrad na území španělské obce Flix v comarce Ribera d’Ebre. První písemná zmínka o něm pochází z roku 1154, kdy ho Ramon Berenguer IV. Barcelonský daroval Bonifaciovi de Volta. V roce 1276 ho král Jakub I. Aragonský prodal Arnauovi de Bosc. Zeměpisná poloha z hradu učinila jeden z nejdůležitějších v regionu, spolu s hrady Mequinensa a Miravet. Byl významný jak v občanské válce během 15. století, tak při vzpouře ženců v 17. století a poté v 18. století při válce o španělské dědictví. Dochovaná podoba hradu pochází z 18. století. Roku 1876 byl hrad opuštěn a během následujícího století poničen. Po roce 2000 prošel rozsáhlou rekonstrukcí. Za španělskou kulturní památku byl prohlášen v roce 1988. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Castillo de Flix na španělské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hrad Flix na Wikimedia Commons
Castillo de Flix

El castillo de Flix, en la Ribera del Ebro, fue documentado en 1154 a través de una donación del conde Ramón Berenguer IV a Bonifacio de Volta. En 1276 el rey Jaime I lo vendió a Arnau de Bosc. Su situación geográfica lo convirtió en uno de los más importantes de la comarca, junto con el castillo de Mequinenza y el castillo de Miravet. Tuvo importancia tanto en la guerra civil del siglo XV, como la de los segadores del siglo XVII y la de Sucesión del siglo XVIII. Descripción Se aprecian restos del castillo original por dentro del que se construyó en el siglo XVIII. En la época carlista se añadieron unos muros y una gran torre redonda. En su configuración actual es castillo de Flix se trata de una fortificación amurallada de planta irregular con tres torres circulares en sus vértices. La torre del extremos suroeste es de mayores dimensiones que las otras dos y corresponde a la zona más noble del edificio, conformándose un fuerte de tipo Vauban. Su parte superior está rematada por una cornisa sobre la que se asienta el coronamiento. Su interior está cubierto por una bóveda esférica construida de ladrillo y los accesos al recinto se hace por medio de tres vanos rectangulares situados en el interior del complejo arquitectónico. Las torres más discretas son simplemente de vigilancia. No tienen paramentos ataludados, pero sí hiladas de aspilleras. Ambas conservan buena parte de su revestimiento original exterior. Conservación Aunque a comienzos del siglo XX el edificio se encontraba en estado de ruina progresiva.,​ ha sufrido una importante y respetuosa restauración durante los últimos años de la primera década del siglo XXI. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Tarragona Anexo:Castillos de España Referencias
Torre Mapfre

La torre Mapfre és un gratacel situat a l'entrada del Port Olímpic de Barcelona, i juntament amb el bessó Hotel Arts presideix aquella àrea de la ciutat, simbolitzant les columnes d'Hèrcules. Descripció Fa 154 m d'alçada i té 40 plantes. Les finestres del gratacel reflecteixen el terra, amb la qual cosa adquireix l'aspecte d'un mirall gegantí. A la planta baixa es troba un centre comercial. Vegeu també Llista de gratacels del Barcelonès Referències
Torre Mapfre

Torre Mapfre je mrakodrap v Barceloně. Má 44 podlaží a výšku 154 metrů, dělí se tak společně s nedalekou budovou Hotel Arts o post nejvyšší budovy města. Stojí na pobřeží v bezprostřední blízkosti přístavu a pláží. Jeho adresa je Carrer de la Marina 16 – 18. Navrhli jej architekti Iñigo Ortiz a Enrique de León. Výstavba probíhala v letech 1991 – 1992. S výškou 154 m drží mrakodrap rekord pro nejvýše umístěný helipad ve Španělsku. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Torre Mapfre na Wikimedia Commons Související články Seznam nejvyšších budov v Evropě Reference
Torre Mapfre

Torre Mapfre er en skyskraber ved Port Olímpic, ved stranden i bydelen Barceloneta i Barcelona. Den har fået sit navn efter forsikringsselskabet Mapfre. Bygningen er tegnet af Iñigo Ortiz og Enrique de León. Torre Mapfre ligger ved siden af en anden skyskraper, Hotel Arts, og de er begge 154 meter høje. Det er de to højeste bygninger i Barcelona, og de er blevet et vartegn for byen. I modsætning til Hotel Arts benyttes Torre Mapfre af flere forskellige virksomheder. Store dele af bygningen er kontorlokaler for Mapfre, men også andre firmaer har lokaler i den. Blandt disse er URSSA, Oriol Bohigues, Necso, Uniland Cementera, Condal Grues, Otis España, Texsa, DORLET, Europerfil, DiamondCluster International og SAP España. Se også Hotel Arts, skyskraberen ved siden av Torre Mapfre. Torre Agbar, Barcelonas tredje skyskraber. Eksterne henvisninger Information om bygningen hos Emporis
Torre Mapfre

Torre Mapfre is a skyscraper in the Port Olímpic (Olympic Port), the maritime neighborhood of the Old City of Barcelona in Spain. It is named after its owner, Mapfre, an insurance company. Also present in the tower are: Haufe Group, Kantox, ExoClick, Dorlet, Europerfil, Madrid Leasing (CAJA MADRID), Condal Grues, URSSA (Mondragón Corporation), Flex Multimedia Advertising SL (Flex Multimedia Group LTD), Kofax, Oriol Bohigues, Necso, Uniland Cementera S.A, Cementos Portland Valderrivas, Zardoya Otis, Texsa S.A, Oliver Wyman, Criteo. This tower holds the title for highest helipad in Spain at 154 m (505 ft) above ground. Unlike its twin, Hotel Arts, this tower is a mixed use tower. See also List of skyscrapers in Spain Torre Agbar, third-tallest building in Barcelona References External links Building data provided by Emporis
Tour Mapfre

La tour Mapfre (Torre Mapfre en catalan et en espagnol), est un gratte-ciel de Barcelone dans la communauté autonome de Catalogne en Espagne. Présentation Dessinée par les architectes Iñigo Ortiz et Enrique de León, l'immeuble a été bâti entre 1991 et 1992 pour les Jeux olympiques d'été de 1992, dans le port olympique de Barcelone. Situation Le bâtiment est occupé par le groupe d’assurances Mapfre, d'autres sociétés occupent également des bureaux : URSSA Mondragon Corporación Cooperativa, Ciments Portland, Otis Espagne et ExoClick S.L. entre autres. Avec sa voisine l'hôtel Arts, située en contrebas du Poisson de Frank Gehry, la tour Mapfre est au centre de la cité olympique (Vila Olímpica). Le carrer de la Marina, la rue qui passe entre les deux tours, conduit immédiatement au Port olympique, au nord, et à la plage du Somorrostro, au sud. Références Liens externes Ressources relatives à l'architecture : The Skyscraper Center Structurae Assurances Mapfre Quelques photos Portail des gratte-ciel Portail de Barcelone
Torre Mapfre

La Torre Mapfre è l'undicesimo grattacielo di Spagna per altezza e si trova nella città di Barcellona. Ubicazione Ubicato nella spiaggia della Barceloneta, frontemare, nel distretto di Sant Martí, è il grattacielo più alto della città assieme al contiguo Hotel Arts. È stato progettato da Iñigo Ortiz e Enrique de León. Storia Entrambi gli edifici furono costruiti nel 1992 in occasione dei Giochi Olimpici e per questo motivo si convertirono in un emblema della rimodellazione urbanistica e del conseguente rilancio di questa zona, ex-industriale, e della città intera. L'insieme delle due torri è completata dalla monumentale scultura del "Pesce d'oro" (Peix de oro) di Frank Gehry. Nel retro del complesso si trovano i giardini di Atlanta con la ciminiera di Can Folch, che rimane come ricordo del passato industriale della zona, oltre ad altri edifici a forma di ellisse, opera degli architetti Martorell, Bohigas, Mackay e Puigdomènech. Caratteristiche L'edificio ha 40 piani per un totale di 154 metri ed è visibile da gran parte della città. Le finestre del grattacielo sono inclinate in maniera da riflettere il suolo, per cui assume l'aspetto di uno specchio gigante sulla spiaggia sottostante. Al piano terra è situato un centro commerciale, ma, come indica il nome, la gran parte della struttura è occupata dagli uffici dell'impresa Mapfre, una delle maggiori compagnie di assicurazione spagnole, anche se sono presenti anche uffici di altre imprese, tra le quali Grifols, URSSA Mondragon Corporation, Oriol Bohigas, Necso, Uniland Cementera, S.A. Condal Grues, Otis España / Zardoya Otis, Texsa S.A., DORLET, Europerfil, DiamondCluster International, S.L., SAP España, Flex Multimedia Advertising SL (Flex Multimedia Group LTD). Voci correlate Hotel Arts Port Olímpic Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre Mapfre Collegamenti esterni (ES) Informazioni grafiche e técniche della Torre Mapfre, su factoriaurbana.com. URL consultato il 7 dicembre 2006 (archiviato dall'url originale il 12 gennaio 2012).