NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fàbrica de fils El Pino

L'antiga fàbrica de fils "El Pino" és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. També és coneguda com a Can Quiroli. Descripció Nau industrial de planta rectangular d'una única planta amb coberta amb dues vessants i el carener paral·lel a la façana de llevant que dona al carrer de Bonaventura Bassegoda i Amigó. La façana principal està encarada al carrer de Joan Roig i es genera amb una composició simètrica centrada per la porta d'accés i dues finestres laterals allargades en sentit vertical, coronades per un guardapols de maons, col·locats a sardinell, amb llinda plana a les finestres de la façana lateral i d'arc rebaixat a les de la façana principal. Història L'edifici fou construït l'any 1902 per un capità de vaixell retirat, per instal·lar-hi una fàbrica de gèneres de punt. Els anys 30 del segle passat, s'utilitzà com a magatzem de gra i durant la Guerra Civil Espanyola fou seu d'una cooperativa escolar i Escola Sant Jordi. Acabada la Guerra Civil, feu d'església provisional del poble (ja que la de Sant Pere s'havia cremat i enderrocat en part) fins al 19 de març del 1942 en què s'inaugurà el temple reconstruït. També va ser refugi pels maquis i centre de Joventuts de la Falange. Per acabar, l'any 1949, s'hi instal·là la fàbrica de fils "El Pino". La fàbrica es va anomenar "Manufacturas Colonial", i després "Hilaturas el Pino" i "Sedalinas El Pino". Referències
Ca n'Humet

Ca n'Humet és un edifici industrial del Masnou (Maresme), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història El 1918, Eduard Domènech i Montaner va encarregar a l'arquitecte Francesc Guàrdia i Vial el projecte d'edifici per a la impremta i el taller de Barcelonesa d'Arts Gràfiques Domènech. A finals del 1937, durant la Guerra Civil, s'hi va instal·lar la cooperativa de treball Unió de Pintors del Masnou. Un cop acabat el conflicte, es va transformar en una filatura d'estam i fàbrica de teixits de llana propietat de Joan Humet Vallès, pare de Miquel Humet Argemí (alcalde entre 1972 i 1979). L'empresa es deia Puig Soler i Humet SA, ja que també era propietat de l'empresari Josep Maria Puig Soler, que als anys 1930 gestionava Can Xala juntament amb Marius Rovira Canalias. Entre els anys 1999 i 2001 fou reformat per l'arquitecte Francesc Moreso per a convertir-lo en un centre cívic. Actualment és propietat municipal i ha estat objecte d'una profunda reforma per transformar-lo en centre cultural, que compta amb un teatre, un gran pati i una sala polivalent. Descripció Antiga fàbrica formada per una sola nau, exteriorment dividida en vuit mòduls, quatre a cada banda d'un portal central format per un gran arc escarser. La nau està resolta amb un sistema de voltes de rajoles desenvolupades en tres crugies; la central és de quatre punts i les laterals de mig punt, suportades amb pilars de ferro reblonats. Les façanes laterals són portants. L'element fonamental de la construcció és la totxana o maó en sardinell, tant als coronaments com a les finestres. Cadascú d'aquests mòduls consta d'una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana i una finestra formada per un arc escarser. Referències
Casa Mariel

Casa Mariel (o Can Guix) és una casa d'estil neoclàssic del municipi del Masnou (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici aïllat als quatre vents de planta quadrada i envoltat de jardí. Consta de planta baixa, planta pis i golfes. La coberta té forma de mansarda recoberta de pissarra, de manera que fa l'efecte que es tracta d'una teulada a quatre vessants. La composició de totes les façanes és simètrica. A la façana principal, orientada a migdia, la porta d'accés és precedida per un porxo amb tres arcs de mig punt que fa de terrassa a la planta pis amb barana de balustrades. Les obertures de la planta pis tenen un emmarcament que consisteix amb un ampit sobresortint, pilastres i un frontó triangular. Estan protegides per persianes de llibret de fusta, tret d'una finestra de la planta baixa que és d'alumini. Una tanca d'obra amb reixa de ferro de línies sinuoses delimita l'espai enjardinat del pla de carrer. Referències
Laboratoris Cusí

Els Laboratoris Cusí és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici aïllat originalment de planta rectangular i de planta baixa i pis acabat amb una coberta plana practicable com a terrat. S'estructurava en un cos principal de planta irregular amb planta baixa i pis que s'estenia a cada banda amb dos cossos laterals de planta baixa, amb una composició simètrica. La façana principal es generava a partir de cinc eixos de verticalitat en el cos central i tres eixos a cada lateral. Aquesta composició estava centrada per la porta d'accés, d'estil neoclàssic emmarcada per quatre columnes i un frontó circular. A cada costat de la porta s'obren dues finestres. A la planta pis hi ha cinc obertures més. Totes les finestres estan protegides per persianes de llibret de fusta. La façana del cos central estava coronada per una balustrada d'obra amb quatre grans hídries ornamentals. L'any 1932 es va fer una ampliació considerable de l'edifici que consistí en afegir una planta en els dos cossos laterals i afegir dos cossos més a cada costat, de planta baixa i planta pis. Totes les noves obertures mantenen el mateix ritme compositiu de façana excepte per les llindes que són planes al cos central i d'arc de mig punt als laterals. Per contra, les balustrades originals passen a ser un recrescut de la façana per damunt de la cornisa. Al darrere s'hi van construir les cases dels treballadors. Història Joaquim Cusí i Furtunet, procedent de Figueres, va fer construir l'edifici per ubicar-hi la seva indústria farmacèutica l'any 1925 juntament amb la residència familiar. Dirigí els laboratoris amb el seu cosí Rafael Cusí i Furtunet. L'edifici va ser ampliat el 1932 per necessitats de l'empresa. Els laboratoris s'anomenaven Laboratoris del Nord d'Espanya, però després de la seva mort del seu fundador, l'any 1968, reberen el nom de Laboratoris Cusí. El 1995 els Laboratoris van passar a ser propietat del grup Alcon amb el nom d'Alcon Cusí. El museu de la família Cusí (Museu Cusí de Farmàcia) i les seves col·leccions van ser cedides a la Reial Acadèmica de Farmàcia de Catalunya. Referències
Casa a la plaça d'Ocata, 9-10 (el Masnou)

La casa de la plaça d'Ocata és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Casa entre mitgeres de planta rectangular que consta de planta baixa, dos pisos i un terrat amb una coberta plana practicable. La façana de llevant comparteix mitgera amb la casa del costat, la façana de ponent dona a la plaça d'Ocata; la façana nord dona al carrer de Jaume I i la façana de migdia dona al carrer dels Mestres Villà, que està a una cota inferior i que adapta la diferència amb un pis. És interessant per la manera d'adaptar-se a la diferència de nivells entre els dos carrers. Les façanes segueixen una mateixa composició al llarg de tot el conjunt, amb un seguit d'obertures de proporcions quadrades i dimensions similars protegides per persianes de llibret de fusta. Estan coronades amb balustrades d'obra. El parament és un estucat llis, excepte als angles, damunt les llindes i en dues franges horitzontals que tenen un esgrafiat d'ornaments geomètrics i florals. En l'actualitat al mateix edifici, hi ha dos habitatges. Adossat a la part esquerra, hi ha un altre edifici amb estucats o esgrafiats de característiques similars. L'ornamentació d'aquest edifici és en forma de garlandes. Referències
Sant Miquel de Granyena

Sant Miquel de Granyena, antiga església parroquial, desafectada, és situada a l'extrem sud del nucli urbá de Granyena, prop de l'actual església parroquial. Història El primer esment escrit es troba en les dècimes papals de l'any 1279, en què apareix el «capellano de Graynela et de Cogul». En la visita pastoral del 1361 es fa referència a l'altar major de «beati Michael» i al fet que Granyena era sufragània de la parròquia de Castelldans. L'actual parròquia és un edifici bastit entre el 1663 i el 1800, moment en què es desafectà la primitiva església, avui dia molt malmesa pels usos que ha tingut, ja que han alterat notablement la seva estructura i fesomia originals. Actualment l'edifici es troba dividit per revoltons i envans. Fou destinada a habitatge unifamiliar i magatzem i avui pertany a l'ajuntament per donació de la propietat particular. Arquitectura Tot i l'alteració considerable de l'edifici per les reformes patides ja d'antic, conserva part de la seva estructura altmedieval perfectament recognoscible sota les transformacions que s'iniciaren ja en època gòtica, en afegir-hi dues capelles cobertes amb voltes de creueria amb restes de policromia al costat sud. Edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó lleugerament apuntada, reforçada amb arcs torals que arrenquen de grosses impostes graonades. Probablement, capçada a llevant per un absis semicircular que fou substituït per un tram de nau quan l'església va ser reformada i se'n capgirà l'orientació, moment en què s'obrí la nova porta a la façana de llevant. Posteriorment encara s'obrí una altra porta molt matussera a la façana nord quan l'església ja era desafectada. L'edifici es bastí damunt una cinglera i encara s'observa el sòl natural de pedra. La porta original es conserva a la façana nord, paredada, feta a partir d'un arc de mig punt emfatitzat per una arquivolta motllurada en punta de diamant, sostinguda per dues pilastres adossades, els capitells de les quals presenten decoració vegetal estilitzada que segueix pel fris de la imposta. En aquesta façana es conserva una senzilla fornícula que devia contenir una imatge del patró Sant Miquel, que avui dia es conserva al Museu Diocesà de Lleida. L'aparell és de carreus escodats, disposats molt acuradament. Per la tecnologia constructiva de l'edifici com l'estructura de la porta, l'obra es pot datar a la fi del segle xiii, en el moment d'esgotament dels llenguatges formals romànics. Presenta fortes semblances amb l'església de Sant Salvador de Torrebesses. Referències Bibliografia Esquerda i Ribes, Pere. Fites en el temps L'església vella de Sant Miquel de Granyena de les Garrigues. Editorial Fonoll, 2008, p. 69-81. ISBN 9788493605292.
Casa Asols

La Casa Asols o Climent Asols,​es un edificio residencial situado en la rambla de Cataluña, número 27, del distrito del Ensanche de Barcelona. Diseñado por Francisco de Paula del Villar y Lozano, esta obra fue construida entre 1900 y 1902 siguiendo un estilo ecléctico. Actualmente, está considerado un Bien Cultural de Interés Local. Los propietarios actuales del inmueble adquirieron el edificio el año 1920 a la familia Asos, por un importe de 800.000 pesetas. Desde entonces, en el edificio se han desarrollado varias actividades, como por ejemplo la de geriátrico o la del Hostal Palacios. Actualmente es sede del hotel Praktik Rambla.​ Arquitectura A nivel arquitectónico, en la fachada destaca el balcón-tribuna central, que enmarca el acceso, cercado, como las otras aperturas de los dos primeros niveles, por columnas con capiteles jónicos, y también las barandillas de hierro de los balcones. Por encima del último piso, presenta como una serie de arcos de medio punto entre columnas, hay una cubierta a cuatro vertientes de gran pendiente, coronada por una barandilla perimetral. La totalidad de la composición muestra elementos decorativos de carácter ecléctico.​ Véase también Casa Antonio Costa Referencias Enlaces externos Ficha en el Inventario de Patrimonio de la Generalitat de Cataluña Fotografía interactiva - Depósito Digital del Departamento de Cultura de la Generalitat de Cataluña] Descripción del inmueble a la página del Hotel
Capella de la Verge del Roser de Tredòs

La capella de la Verge del Roser és una petita capella romànica situada a l'entitat de Tredòs, del municipi de Naut Aran, a la Vall d'Aran. Exerceix d'església parroquial, amb advocació a la Mare de Déu del Roser, i forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un petit edifici situat al costat del pont de la Capella o d'Era Capèla, de planta rectangular orientada d'est a oest, i sense absis. La paret de ponent dona directament a la roca de la muntanya, i té un contrafort acabat amb espadanya cap al nord. La porta d'accés està situada a la paret de llevant on també hi ha un petit petit òcul —finestra circular— i, tot just traspassada l'entrada, hi ha encastada una base àtica de columna capgirada, a manera de pica d'aigua beneïda. La coberta és de fusta a dues vessants. El més destacat és el petit cloquer o campanaret, massís, adossat al mur i acabat amb una mena de senzilla espadanya que conté la campana. Al seu interior es conserva el retaule barroc de la Nostra Senyora del Roser, fet de fusta. Referències
Capilla de la Virgen del Rosario (Tredós)

La capilla de la Virgen del Rosario (en occitano: capèla dera Vèrge deth Rosari) es una pequeña capilla románica situada en la entidad de Tredós, del municipio de Alto Arán, en la Valle de Arán. Ejerce de iglesia parroquial, con advocación a la Virgen del Rosario, y forma parte del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​​ Descripción Se trata de un pequeño edificio situado junto al puente de la Capilla o de Era Capèla, de planta rectangular orientada de este a oeste, y sin ábside. La pared de poniente da directamente a la roca de la montaña, y tiene un contrafuerte acabado con espadaña hacia el norte.​​ La puerta de acceso está situada en la pared de levante donde también hay un pequeño pequeño óculo —ventana circular— y, apenas traspasada la entrada, hay empotrada una base àtica de columna girada, a manera de pila de agua bendita. La cubierta es de madera a dos vertientes. Lo más destacado es el pequeño campanario, macizo, adosado al muro y acabado con una sencilla espadaña que contiene la campana.​​ En su interior se conserva el retablo barroco de nuestra Señora de Rosario, realizado en madera.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Capilla de la Virgen del Rosario.
Cornellà Centre station

Cornellà Centre (Catalan pronunciation: [kurnəˈʎa ˈsentɾə]), also simply known as Cornellà, is a Rodalies de Catalunya and Barcelona Metro station, as well as Trambaix tram stop. It is located in the city centre of the Cornellà de Llobregat municipality, to the south-west of Barcelona, in Catalonia, Spain. It has been the southern terminus of Barcelona Metro line 5 since 1983, when it was opened. The Rodalies de Catalunya station is served by Barcelona commuter rail service lines R1 and R4. On the other hand, the Trambaix stop is served by routes T1 and T2. The original name of the Barcelona Metro station was simply "Cornellà", but it was renamed "Cornellà Centre" because Gavarra and Sant Ildefons stations, all of them on Barcelona Metro line 5, are also located in the Cornellà de Llobregat municipality. References External links Cornellà Centre metro station at Trenscat.com Cornellà train station at Trenscat.com
Estación de Cornellá

Cornellá​ (Cornellà en catalán y oficialmente) y Cornellá Centro es un intercambiador multimodal metro-tranvía-cercanías situado en el centro de Cornellá de Llobregat. Es punto de enlace (y cabecera) de la línea 5 de Metro de Barcelona con dos líneas de Cercanías (R1 y R4) y dos líneas del Trambaix (T1 y T2). Es la estación central del municipio de Cornellá de Llobregat, aunque no es la única, pues tiene otras dos estaciones de metro y dos de la línea Llobregat-Anoia de FGC: Cornellà-Riera y Almeda situadas en la zona sur del municipio. Existe la estación de metro desde 1983 debido a la ampliación de la línea 5 hasta esta estación. La estación o parada de tranvía se inauguró en 2004 y es semisubterránea al encontrarse en un paso subterráneo peatonal paralelo a un túnel que sirve de variante de la avenida principal por el centro del municipio para el tráfico rodado y que cruza así la vía del tren, lo que permite la reducción del tráfico por el centro del municipio. Además, en los aledaños de la estación tienen parada varias líneas urbanas e interurbanas, entre ellas la L77 que procede de San Felíu de Llobregat y que une la estación intermodal con el Aeropuerto de Barcelona. Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Cornellá.
Cornellà Centre metróállomás

Cornellà Centre egyike a Spanyolországban található barcelonai metró metróállomásainak. Nevezetességek az állomás közelében Metró- és vasútvonalak Az állomást az alábbi metró- és vasútvonalak érintik: Barcelona-Vilafranca-Tarragona-vasútvonal Kapcsolódó állomások Az állomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Rambla Just Oliveras (Maçanet-Massanes vasútállomás, Rodalies Barcelona 1-es vonal) Sant Joan Despí station (Estación de Molins de Rey, Rodalies Barcelona 1-es vonal) Rambla Just Oliveras (Estación de Manresa, Rodalies Barcelona 4-es vonal) Sant Joan Despí station (Estació de Sant Vicenç de Calders, Rodalies Barcelona 4-es vonal) További információk Barcelona metróvonalai a TMB hivatalos oldalán (angolul)
Station Cornellà

Station Cornellà is een treinstation aan de noordkant van het centrum van de Spaanse stad Cornellà de Llobregat, in het zuiden van de agglomeratie van Barcelona. Het complex is aangesloten op de Rodalies en Renfe-spoorwegnetwerken, de metro van Barcelona (door middel van het station Cornellà Centre) en het tramnet van Trambaix Het station ligt aan het Plaça de l'Estació in het centrum van Cornellà de Llobregat en wordt aangedaan door de lijnen R1 en R4 van de Rodalies-treinen van Renfe. Het stationsgebouw is een geclasseerd monument. In het gebouw zit een cafetaria, dat ook als kaartverkoop dienstdoet, en staan er meerdere kaartverkoopautomaten. Lijnen van de Rodalies vanaf dit station Externe link Cornellà treinstation op Trenscat.com
Estação Cornellà Centre

Cornellà Centre (em catalão: Estació de Cornellà Centre - em castelhano: Estación de Cornellá) é uma estação da linha Linha 5 do Metro de Barcelona e estação ferroviária da Rodalies de Catalunya. Referências Bibliografia Robert Schwandl: METROS IN SPAIN. The Underground Railways of Madrid, Barcelona, Valencia and Bilbao.Capital Transport Publishing, London, July 2001- ISBN 1854142429 Salmerón i Bosch, Carles: EL METRO DE BARCELONA: Història del ferrocarril metropolità de Barcelona.- Els Trens de Catalunya, Barcelona, 1992. Salmerón i Bosch, Carles: EL METRO DE BARCELONA - II: Història i tècnica.- Els Trens de Catalunya, Barcelona, Transports Metropolitans de Barcelona (ed.): ELS NOMS DE LES ESTACIONS DEL METRO. - TMB, Barcelona, 1988. Direcció General de Transports (Generalitat de Catalunya): METRO DE BARCELONA: Manual de Senyalització. - Generalitat de Catalunya, Barcelona, 1984. Cabana, F.: ESTACIONS. - Lunwerg Editores, 1998. ISBN 84-7782-522-X Ligações externas «Página oficial» L5 «Transports Metropolitans de Barcelona.» (em inglês)
Font de la Bellesa

La font de la Bellesa és una escultura situada al districte de Sants-Montjuïc de Barcelona, a la plaça de Dante. Obra de Josep Llimona de 1925, va ser col·locada en el context de la urbanització de la muntanya de Montjuïc efectuada per a la celebració de l'Exposició Internacional de 1929. Aquesta obra està inscrita com a Bé Cultural d'Interès Local (BCIL) en l'Inventari del Patrimoni Cultural català amb el codi 08019/1756. Descripció Escultura en marbre que s'alça sobre un pedestal a la plaça Dante de l'avinguda Miramar a Montjuïc. Es tracta d'un dels exemples de La Bellesa que creà Josep Llimona i Bruguera. La plaça sobre la qual fou construïda és de forma circular, inclou en un primer nivell altres quatre fonts, també circulars i sobre aquestes, en un segon nivell, un altre receptacle amb els costats còncaus. Sobre aquest últim, i damunt d'un pedestal, es troba l'escultura de la Bellesa, un nu femení realitzat en marbre blanc, que es troba envoltat de brolladors d'aigua. Es tracta d'un disseny de Llimona realitzat uns anys abans, del que va fer diverses versions. L'elegant figura de la jove es troba en contrapposto, amb el braç dret doblegat recolzant la mà en l'espatlla, sobre la qual reclina el cap. L'esveltesa de la figura suggereix una constitució més nòrdica que mediterrània, en una època en què aquesta última era el prototip estètic del corrent de moda, el noucentisme, com es denota en l'obra d'Aristide Maillol o Josep Clarà. Per això, malgrat la data de realització i l'habitual adscripció d'aquesta obra al noucentisme, l'execució de Llimona sembla inspirar-se més en el modernisme dels seus anys de joventut. Vegeu també Fonts de Barcelona Art públic de Barcelona Referències Bibliografia Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0. Enllaços externs «Font de la Bellesa». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
Fuente de la Belleza

La fuente de la Belleza (en catalán: font de la Bellesa) es una escultura situada en el distrito de Sants-Montjuïc de Barcelona, en la plaza de Dante. Obra de Josep Llimona de 1925, fue colocada en el contexto de la urbanización de la montaña de Montjuïc efectuada para la celebración de la Exposición Internacional de 1929. Esta obra está inscrita como Bien Cultural de Interés Local (BCIL) en el Inventario del Patrimonio Cultural catalán con el código 08019/1756.​ Historia y descripción Esta fuente se encuentra en la plaza de Dante, en la entrada a los jardines de Joan Brossa, antigua ubicación del parque de atracciones de Montjuïc.​ Emplazada en una rotonda en medio de la plaza, consta de un estanque circular, sobre el que se sitúa un segundo nivel de cuatro fuentes, de forma cuatrilobulada, y un tercero de cuatro costados cóncavos.​ Sobre este último, y encima de un pedestal, se encuentra la escultura de la Belleza, un desnudo femenino realizado en mármol blanco, que se encuentra rodeado de surtidores de agua. Se trata de un diseño de Llimona realizado unos años antes, del que hizo varias versiones. La elegante figura de la joven se halla en contrapposto, con el brazo derecho doblado apoyando la mano en el hombro, sobre el que se reclina la cabeza. La esbeltez de la figura sugiere una constitución más nórdica que mediterránea, en una época en que esta última era el prototipo estético de la corriente de moda, el novecentismo, como se denota en la obra de Aristide Maillol o Josep Clarà. Por ello, pese a la fecha de realización y la habitual adscripción de esta obra al novecentismo, la ejecución de Llimona parece inspirarse más en el modernismo de sus años de juventud.​ Véase también Fuentes de Barcelona Arte público de Barcelona Referencias Bibliografía Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume (2009). Art públic de Barcelona (en catalán). Barcelona: Ayuntamiento de Barcelona y Àmbit Serveis Editorials. ISBN 978-84-96645-08-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fuente de la Belleza.