NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Urbà de Montsonís

Sant Urbà és una antiga església al poble de Montsonís, del municipi de la Foradada (Noguera), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història A la fi del segle xi, el castell de Montsonís pertanyia als vescomtes d'Àger, hereus d'Arnau Mir de Tost. El 1131, el vescomte Guerau Ponç II de Cabrera feu donació del castell i el seu terme a l'abadia de Sant Pere d'Àger, i la subjecció de la parròquia de Montsoníses confirmà el segle xiv, quan apareix esmentada sota l'advocació de Sant Pere, i perdurà fins a finals del segle xviii, quan aquesta església fou abandonada i substituïda com a parròquia per la nova església barroca de Santa Maria de Montsonís (1787). A mitjans del segle xx, la volta es trobava esfondrada i el campanar només conservava la cara nord. Als anys 1980, sota titularitat municipal, foren reconstruïdes les parts esfondrades, consolidats els murs existents, i l'edifici rehabilitat com a local social del poble. Descripció Es troba al vessant sud-est d'un turonet que domina el poble des de l'oest. Al vessant nord-oest del mateix turó hi ha ubicat el l'actual cementiri. Es tracta d'un edifici aïllat d'una sola nau, capçada per un absis semicircular, amb un campanar de planta quadrada adossat a la façana de ponent i l'accés a la façana nord. L'orientació de l'edifici segueix la norma romànica de disposar la capçalera a llevant però, en haver d'adaptar-se a l'orografia difícil, l'orientació real és d'est-sud-est a oest-nord-oest. L'aparell constructiu és de carreuó de gres ben escairat però sense polir, disposat ordenadament en filades uniformes i regulars, característica que palesa les formes constructives característiques entre els segles xi i xii. Les façanes són totalment llises, la teulada a doble vessant amb el carener longitudinal i coberta amb lloses irregulars de pedra que deixen un ràfec senzill i sense ornamentació. La façana nord conté l'únic accés a l'edifici, en forma de porta d'arc de mig punt de grans dovelles regulars. Al centre de l'absis s'obre una finestra senzilla d'arc de llinda i una sola esqueixada. A l'exterior, l'absis té un alt sòcol que recorda la solució similar de l'absis de Santa Maria del Salgar. L'interior es resol amb una volta de canó, que enllaça amb l'absis mitjançant un deforme arc presbiteral, que no es reflecteix en planta. La resta d'elements constructius hi van ser afegits tardanament: A l'esquerra de la porta es va afegir una capella lateral en què actualment s'obre un gran finestral d'arc de mig punt. A la façana de ponent es va adossar el campanar de torre, de planta quadra i amb quatre ulls d'arc rebaixat. L'aparell constructiu, més regular, de l'angle sud-oest delata una reconstrucció posterior. Els dos contraforts a la façana meridional també s'hi afegiren tardanament per tal d'intentar evitar la ruïna de l'edifici. Referències
Sant Vicenç de Morrocurt

Sant Vicenç de Morrocurt o Sant Vicenç de Cal Cerdà és una capella al costat de la masia de Can Cerdà al terme municipal de Font-rubí (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església romànica de Sant Vicenç de Cal Cerdà, antiga parròquia, es troba documentada ja des del 1157. Els edificis del mas i la capella es comuniquen a través d'un pas elevat. El temple és d'una sola nau coberta amb volta de canó, seguida sobre arcs torals lleugerament apuntats. Té un absis semicircular, decorat amb arquets cegues i bandes llombardes. A la zona nord hi ha una capella afegida posteriorment. Destaca una torre de base quadrada amb merlets esglaonats de maó. La porta d'accés és adovellada. La pica baptismal és circular amb la base molt més petita que la boca. Les parets són molt més còncaves i excepcionalment gruixudes. Té tres bandes amb decoració geomètrica. La primera junt a la boca està formada per un seguit de quadrats rebuidats. A 34 cm de la boca s'observa una segona banda de doble dent de serra i junt a la base un fris format per un seguit de triangles en relleu. La masia, situada a un nivell lleugerament superior, consta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de dues aigües. A les portes i finestres s'han decorat amb ceràmica i maó vist. Té un baluard i altres dependències agrícoles. Notes
Sant Vicenç de Rupià

Sant Vicenç és una església parroquial al nucli de Rupià (Baix Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. La primera referència documental sobre l'església de sant Vicenç de Rupià data del 1139, com a part d'un conveni de vassallatge entre el bisbe de Girona i Arnau Gausfred. Durant el segle xiii, altres documents confirma l'existència de la parròquia de "sancti Vicenci de Rupiano". L'edifici actual mostra en la seva configuració elements d'estils diversos, en correspondència amb les intervencions que ha anat experimentant al llarg del temps. La part més antiga conservada és la nau gòtica (s. XV). Entre els segles xvi i xvii s'hi afegiren les capelles laterals tardo-gòtiques i la sagristia, i al segle xviii correspon la construcció de la nova façana i del campanar, barrocs, així com de la darrera capella, realitzada ja en estil neoclàssic. L'església de Sant Vicenç és un edifici de grans dimensions, de planta rectangular amb absis poligonal i cor als peus. A l'interior té una sola nau, amb 3 capelles a cada costat; la nau es cobreix amb volta de creueria. La façana principal presenta una estructura simètrica. La porta d'accés, rectangular, es troba decorada amb elements d'inspiració clàssica: pilastres d'emmarcament, tríglifs i mètopes amb relleus a la llinda, i frontó trencat amb tres pinacles descoronament. Damunt la porta hi ha una obertura circular resseguida per una motllura senzilla. La façana, on es poden veure encara restes d'esgrafiats, mostra un coronament sinuós. el campanar, que s'aixeca a la banda esquerra, té base quadrada i cos superior octogonal, on s'obren quatre finestres ogivals. L'interior es cobreix amb volta de creueria. El conjunt es corona amb barana de balustres i un cos superior. Notes Enllaços externs http://www.raco.cat/index.php/EBE/article/viewFile/271587/359215
Santa Magdalena de l'Espelt

Santa Magdalena de l'Espelt és una obra situada a l'Espelt, al municipi d'Òdena (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una sola nau i de planta rectangular. L'actual construcció és fruit d'una sèrie de transformacions practicades des del segle xvii fins als nostres dies. A la façana de ponent hi ha la porta adovellada d'entrada, i un campanar de cadireta amb quatre ulls en dos pisos de construcció moderna (1903). Al costat nord de l'edifici hi ha la sagristia. Des del segle xviii té fonts baptismals i cementiri propi. Exteriorment els murs són arrebossats amb ciment i estan construïts a base de pedra amb morter, les cantonades tenen carreus tallats en forma de paral·lelepípedes rectangulars. L'altar major està orientat vers a sol ixent i té dues capelles laterals. Interiorment està enguixada i pintada. L'any 1977 va sofrir obres de reforma. Història La primera església consta com Santa Maria (any 1472), advocació que fou canviada el segle xvi a Santa Magdalena i era sufragània de Sant Pere d'Òdena. El nucli de l'Espelt, força allunyat del poble d'Òdena, està documentat des del segle x. Des de 1322 va ser domini de la família Cardona. L'edifici és del segle xvii, amb moltes transformacions posteriors. El campanar va ser afegit l'any 1903. El 1977 en què fou erigida parròquia de l'Espelt aquest veïnat tenia 18 cases i també se li assignà a més del poble de l'Espelt 17 cases de pagesia. Referències
Santa Magdalena de Pontons

Santa Magdalena de Pontons és una església de Pontons (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Magdalena està situada a prop del nucli urbà de Pontons, adossada a la rectoria i al costat del cementiri. És una construcció d'una sola nau, amb capelles laterals adossades. Tant en un cas com en l'altre, la volta és de creueria. L'absis és poligonal, i la coberta, de teula àrab, a dues vessants. El campanar és d'espadanya de dos arcs, i conté un rellotge a la part superior. La porta d'accés és adovellada. L'obra va fer-se en carreus regulars de pedra tallada. La pica baptismal té forma lleugerament troncocònica amb els costats més aviat còncaus. Presenta un peu quelcom atalussat de base quadrada. Tot el conjunt forma una peça monolítica. La seva decoració és senzilla, formada per tres bandes o faixes llises de 8 cm que entornen la pica, una a la boca, una altra al ventre i l'altra a la base. Entre cadascuna d'aquestes faixes s'observen quatre bandes verticals que divideixen les superfícies determinades per les bandes horitzontals en quatre sectors iguals. En dos dels rectangles així obtinguts hi ha reposada una creu llatina. Història L'església és d'origen romànic. Va ser reconstruïda durant el segle xiii, i modificada posteriorment. Abans de ser parròquia havia estat sufragània de Sant Joan de la Muntanya. Referències
Santa Margarida d'Agulladolç

Santa Margarida d'Agulladolç és una església de Mediona (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella d'una nau amb volta de canó. Modificada, especialment l'interior. Absis sobrealçat amb arcuacions i tres finestres tapiades. Parets laterals amb arcuacions i bandes llombardes. La porta primitiva es troba tapada per una sagristia, afegida a la façana de migdia. La porta actual, el cor, el campanar de cadireta i les perfectíssimes pintures murals de totes les parets interiors, són d'una època molt posterior, possiblement dels volts del 1835, any gravat a la làpida mortuòria de marbre, del terra de la nau on diu: "D. Daniel Vardon Kennett, súbdito británico, comerciante y hacendado, natural de la Ysla de Guernsey, falleció el 12 de enero del 1835, a los 54 años de edad. Llorando su lamentable pérdida puso a sus restos este mármol la ternura conyugal de Da Marta Francisca de Ferrer, natural de Barcelona." Referències
Santa Margarida dels Monjos

Santa Margarida dels Monjos és una església de Santa Margarida i els Monjos (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de tres naus rectangular amb capelles laterals a banda i banda. D'origen romànic tardà, fou molt modificada cap al segle xvii i avui mig derruïda i utilitzada com a cementiri, fins i tot amb nínxols dins la nau. De l'obra romànica d'aquesta església, sols en resta la porta amb arquivolta, dos capitells i columnes, un important campanar de paret de quatre arcs i algun pany de paret el costat de les luxoses eixamples d'arrel encara gòtica del segle xvii amb profusió de capitells, escuts de Catalunya i motllures arreu. Història Aquesta antiga Parròquia fou fundada pel Comte Ramon Berenguer i cal situarla a principis de la segona meitat del segle xii. Segons la llegenda, Sant Ramon de Penyafort fou batejat en aquesta església l'any 1175. Referències
Santa Maria de Gramuntell

Santa Maria de Gramuntell és l'església parroquial de Gramuntell, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici situat dins del clos primitiu del poble, i presenta una estructura molt modificada. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, de planta rectangular, i capella bastida al mur de tramuntana. Presenta un parament de carreu disposat amb algunes filades de través i paredat, a l'estructura de la capella. A la façana de migjorn s'obre la porta d'accés d'arc rebaixat adovellat i presenta un treball incís en un carreu situat a la cantonera d'aquesta façana en direcció a ponent amb l'any "1596". A la façana de llevant s'obre un òcul i corona un campanar d'espadanya de doble ull. Història L'església és sufragània de Sant Andreu de Vilagrasseta i va estar dins el bisbat de Vic fins a l'any 1957, moment en què passà al bisbat de Solsona. Referències
Santa Maria de l'Albi

Santa Maria de l'Albi és una església de l'Albi (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de façana neoclàssica amb una petita portada de pedra flanquejada per columnes jòniques que sostenen un entaulament amb una fornícula central envoltada d'elements decoratius. La imatge que ocupa aquesta fornícula és del 1991 i l'ha feta el jesuïta P. Casanoves. El remat de la façana és un frontó triangular actualment amb un rellotge enmig. El campanar té una base quadrada i dos pisos superiors octogonals. La planta està organitzada en tres naus, força modificades amb el temps. La nau central està coberta amb volta cilíndrica d'arcs torals i llunetes amb finestrals finament motllurats. Els elements suportadors són grans pilastres adossades als murs que separen les naus. Tenen grans capitells d'ordre compost i una amplia cornissa decorativa. La pavimentació és nova i feta de mosaic. Als peus de l'església hi ha el cor que disposa d'un orgue barroc del que avui només en resta la caixa de fusta i algunes manxes. L'altar principal està coronat per una gran petxina; és força modern, dels anys setanta aproximadament, i està fet amb peces d'obra vista. També la capella del Santíssim Salvador és molt moderna; resta separada del conjunt per unes vidrieres. El balustre i l'escala d'accés daten del 1957. Història La primera menció de la parròquia de la població és del 1194, en una butlla papal de Celestí III, on es confirmen les esglésies integrades a l'arxidiòcesi de Tarragona. L'any 1700 la vila sol·licita a la Corona l'excepció dels allotjaments de soldats per a poder destinar els fons a la construcció de la nova església, alçada en substitució de l'antic temple que ocupava l'espai originària de la mesquita de temps andalusins. La consagració del temple es fa el dia 1 de novembre de 1751. L'altar major tenia un dels retaules més majestuosos de la comarca. Fou constituït el 1788 i es creu obra de l'escultor navarrès, Feliu de Sayas. Els elements ornamentals desaparegueren durant la guerra civil (1936/1939). Hi ha constància que l'església estava molt engalanada amb precioses capelles plenes d'altars amb imatges i retaules. A la cripta hi havia sepultures dels barons de l'Albi i altres veïns notables. El dia 11 de juny de 1744 col·loquen la primera pedra l'aleshores baró de l'Albi, Francisco de Galceran i el rector, Isidre Conillera. Vegeu també Cosme Ribera i Miró Referències
Santa Maria de l'Esperança

Santa Maria de l'Esperança és una església a la Batllòria Sant Celoni, Vallès Oriental). Santa Maria de l'Esperança, nasqué a mitjans de segle xv, com a fracció de Montnegre. Era una senzilla capella depenent sempre, fins a l'any 1867 de Sant Martí de Montnegre. A partir del 1452 a instàncies del bisbe Jaume Giralt, es bastí l'església. Aquest hi volia fer un hospital per a pobres pelegrins. Va estar refeta al segle xvii. És un edifici d'una sola nau, dividit en dos trams i el presbiteri, amb dues petites capelles obertes a la nau per arcs de mig punt, sostingudes per mènsules, lleugerament decorades amb motius geomètrics. La volta del presbiteri presenta arcs radials, les altres voltes tenen forma de creu a quatre vessants. Té una portada de mig punt, amb una arcada seguida, moderna, emmarquen l'arc i les dues llindes. El campanar massís amb torre de tres cossos i merlets. Notes
Santa Maria de la Bleda

Santa Maria de la Bleda és una església del veïnat del mateix nom al municipi de Santa Margarida i els Monjos (Alt Penedès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història La primera referència documental és del 1032, i al segle xii era parròquia. El 1247 depenia del monestir de Sant Pere de Casserres. A finals del segle xvi el papa Sixt V la uní a la comunitat de Vilafranca. El 1683 s'hi va realitzar una reforma molt important, i el 1825 fou feta sufragània de Sant Genís de Pacs del Penedès, a la qual encara pertany. Descripció És un temple de nau única, ampliada amb una altra per la façana nord el segle xvii. En la façana de migdia hi ha tres arcs interiors cecs. La porta actual és posterior i sembla oberta tallant l'antic absis, ja que s'hi pot veure un arc que podria ésser el triomfal de la primera. Aquesta seria la causa de la seva orientació d'emplaçament sigui invertida. També va ésser allargada per la façana de ponent per fer-hi l'actual cambril de la Verge. Hi ha un campanar d'espadanya amb grossos carreus de pedra picada. Sarcòfag Sarcòfag en forma de caixa paralel·lelepipèdica de 150 x 50 cm de base i 48 cm d'alçada. La tapa és a doble vessant de 109 cm de llargada per 54 cm d'amplada i 28 cm d'alçada. Està buidat d'un bloc de pedra calcària tova i l'única decoració que presenta és una senzilla motllura que divideix la tapa en sentit transversal en dos sectors iguals. Pica baptismal Fins al 1984 es trobava abandonada a l'exterior de l'església, recolzada en un dels contraforts existents del mur lateral esquerre, i actualment es troba a l'interior. És troncocònica bastant irregular amb els laterals rectes o bé, en alguns punts, lleugerament concavats. Tota la pica és llisa sense cap motiu ornamental presentant algunes superfícies bastant desgastades. És de construcció molt rudimentària tallada en pedra calcària fossilífera. Té part del brocal trencat essent restaurada molt matusserament afegint-li trossos de maó. Referències Vegeu també Masia o Castell de la Bleda
Santa Maria de la Guàrdia Lada

Santa Maria de la Guàrdia Lada és una església del poble de la Guàrdia Lada, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església situada a la part alta del poble en una plaça i integrada dins del nucli medieval del poble. L'edifici se'ns presenta de planta rectangular, d'una nau amb llunetes segades, capçalera plana, capelles laterals i torre campanar adossada a un costat de la façana principal. També presenta l'edifici, un ràfec de teula i maó, al voltant del seu perímetre i coberta exterior a doble vessant. A la façana principal s'obre la porta d'accés d'arc rebaixat motllurat, on ressalta una mènsula motllurada a la clau d'arc. Damunt d'aquesta se situa una petita obertura d'estructura quadrada, voltada per tres escultures integrades al parament de la façana. Resulta molt difícil poder identificar les imatges d'aquestes escultures, que presenten un estat de conservació molt erosionat, però sembla que dues d'aquestes corresponen a dos sants; un dels quals, el situat damunt de la finestra, seria peregrí, per la vestimenta que porta. La torre campanar de planta quadrada i quatre ulls d'arc rebaixat s'adossa a un costat de la façana principal de l'edifici, trencant la visió total d'aquesta façana. A l'interior de l'edifici, destaquem la disposició d'una motllura situada a l'arrencada de la volta de canó, on surten els arcs formers que es recolzen en pilastres. L'obra presenta un parament paredat, on hi ha presència de carreus a les obertures de la façana principal. Història Aquesta església està documentada des del segle xi, en les relacions de parròquies del bisbat de Vic amb al nom de "Guardia Lada". Ha restat sota el bisbat de Vic fins a l'any 1957, moment que passà a la diòcesi de Solsona. Tradicionalment, sufragània d'aquesta parròquia ha estat l'església de Sant Joan de Cabestany. L'església de Santa Maria ha estat molt remodelada i actualment se'ns presenta d'estil neoclàssic. Amb tot, les imatges de les escultures situades a la façana principal podrien correspondre a l'època medieval. Referències
Santa Maria de la Llacuna

Santa Maria de la Llacuna és una obra de la Llacuna (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau amb sis capelles laterals, absis poligonal de 5 cares (interior) amb voltes per aresta. Portal d'entrada a sol ponent amb llinda d'una sola peça, que havia fins fa poc, aguantat un frontó triangular i que descansa sobre les corresponents rebranques d'una sola peça. La façana conserva un ull de bou. Els murs són de pedres poc treballades amb porter, però les pedres cantoneres sí que són tallades en forma rectangular. La coberta és a dues vessants i construïda amb teula àrab. Es va començar a construir en el segle xvii, però la part interior i elements de la façana són del segle xviii i d'un estil neoclàssic. En el segle xix va sofrir alguns desperfectes. L'altar major és d'obra i data del 1858. Història Fou edificada en el lloc on havia estat ubicada la capella de Santa Maria de Natzaret, construïda l'any 1327 al costat de l'hospital de la vila. Les obres es varen iniciar el primer quart del segle xvii i fou denominada l'església nova de Nostra Senyora de la Concepció. Les obres seguiren en el segle xviii, especialment en la seva part interior i l'altar major data ja del 1858. En el decurs de la Primera Guerra Carlista (1833-1840) foren destruïts els altars laterals. Referències
Santa Maria de Lavit

Santa Maria de Lavit és l'església parroquial de Lavit, al municipì de Torrelavit (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau rectangular sobrealçada. L'absis ha estat refet i hi ha una porta a la façana sud amb arquivolta i àbac. Té un campanar d'espadanya reforçat. Annexa, existeix la rectoria amb una interessant galeria de columnes salomòniques. Història És l'actual església parroquial de Lavit, que havia pertangut al Monestir de Sant Cugat del Vallès des de l'any 977. El desaparegut castell de Lavit (ubicat possiblement al lloc on actualment es troba l'església), la rectoria i el barri antic junt amb l'església, havien estat propietat de Mir Gelabert. Referències
Santa Maria de Montfar

Santa Maria de Montfar és una església del poble de Montfar, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular, d'una sola nau coberta per dos trams de voltes de creueria i capçada, a llevant, per un absis semicircular, que actualment resta tapat per un envà, al qual s'obren tres nínxols. La porta d'accés s'obre al costat esquerre de la façana sud, a partir d'un doble arc restaurat recentment. Un campanar d'espadanya de dos ulls se situa sobre la volta absidal. Al seu interior trobem un cor situat a l'extrem de ponent de la nau i obertura de nínxols per altars als murs laterals. Destaquem el fet que tant l'exterior com l'interior d'aquesta església presenten notables remodelacions que afecten a la seva primitiva estructura, desdibuixant la seva imatge. Els paraments interiors han estat també restaurats recentment, presenten una capa de guix policromada de colors blau i ocre iper les seves façanes exteriors utilitzen l'aparell format pel típic carreuó segarrenc,amb presència d'esquerdes en els seus murs. La teulada està disposada a doble vessant. Història Històricament fou una sufragània de la parròquia de Sant Bartomeu de Carbasí, a l'actual comarca de l'Anoia. Referències