NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Gorina

Can Gorina és una masia situada a la urbanització de Sant Llorenç del Pi de Matadepera (Vallès Occidental), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història A mitjan segle xvi Jaume Gorina, nascut a Sabadell, es casà amb la pubilla del mas Bassa de Matadepera, canviant així el nom de la casa. El 1823 hi nasqué Francesc Gorina i Riera, fill de Joan Gorina Llonch i de Josepa Riera i Puig. El seu pare morí quan tenia 11 anys, i els seus marmessors el van enviar a casa d'una padrina (La Riera de Granera) on aprendria l'ofici de pagès i a llegir i escriure. Als 16 tornà a la finca, explotada durant aquests per diversos parcers. Més tard fou va ser alcalde de Matadepera i jutge de pau, i el 1878, el mas li fou embargat. Després hi hagué un incendi, i l'1 de febrer de l'any següent hi entraren a viure Domènec Borrell Torrell, mosso de Can Ferrers de Baix, i Rosa Escalé Cadavall, minyona de Can Pèlacs. Els seus descendents s'hi van fer càrrec del bestiar, les vinyes i conreus fins aproximadament el 1962. Esteve Renom i Pulit va adquirir la documentació patrimonial del mas (1577-1904), una còpia de la qual es conserva a l'Arxiu Municipal de Matadepera. Hi destaca el dietari de Francesc Gorina i Riera, transcrit i editat l'arxiver Joan Comasòlivas i Font. Descripció És un edifici aïllat envoltat de jardí. Està format per diferents cossos adossats de diferent altura. L'edifici principal consta de planta baixa i primer pis amb golfes i coberta a doble vessant amb el carener desplaçat respecte a l'eix de simetria i amb ràfec d'imbricacions imitant les escates de peix. A la façana principal les obertures es distribueixen de manera asimètrica. El portal és de pedra d'arc de mig punt adovellat sobre el qual hi ha una finestra de pedra d'arc a nivell amb llinda (a la qual hi ha la data 1717), brancals i replanell motllurat. Sota coberta s'obre una finestra d'arc de mig punt. El parament és de maçoneria arrebossada i pintada. A l'interior es conserven antigues parets i hi ha elements relacionats amb l'activitat vitivinícola. També es conserva l'era a l'exterior. Referències
Ermita de Sant Jeroni (Montserrat)

L’ermita de Sant Jeroni a la muntanya de Montserrat, dins el terme municipal de Monistrol de Montserrat, Bages, és l'ermita més allunyada del monestir, situada al capdamunt del torrent de Santa Maria i al peu del camí del cim de Sant Jeroni. Està dins la regió montserratina de Tabor i a prop del centre reemissor de telecomunicacions de Sant Jeroni situat al Mirador del Moro. La nova ermita o capella Entre el 1899-1891, a prop de l'antiga ermita, es construí una capella dedicada a Sant Jeroni i fou beneïda el 10 de març del 1891. Està situada a 1.147 m. És una capella d'una única nau, amb porxo lateral i la coberta de teula a dues aigües i amb un petit atri a l'entrada. L'ermita original L’ermita es va construir sobre una antiga capella que era anomenada Santa Maria la més Alta i estava situada a una altitud de 1.179 m. Era una ermita poc habitada perquè estava molt exposada al fred i al vent. L'edificació no era gran, més aviat justa per a un ermità. Hi hagué dues cisternes i dues estances.Es construí entre 1536 i 1541 i fou restaurada més endavant. A prop de l’ermita hi hagué un pou de glaç ubicat en un coll al darrere de l’actual capella de Sant Jeroni a la canal que s'anomena del Pou de Glaç. Va romandre dreta fins al 1812, quan va ser ensorrada per l’exèrcit francès. Al 1858, G. Cornet, detalla que de l'antiga ermita només en quedaven en peus algunes restes de les parets i una cisterna que "donava abundosa i bona aigua". A l'inici del segle XX es va construir un restaurant aprofitant les ruïnes existents. Es diu que el restaurant va usar l'antiga ermita com a magatzem. Al mateix lloc també hi hagué un mirador cobert. El restaurant va funcionar (1964) fins que es va abandonar. Les restes de l'ermita i del restaurant cauen dins el terme municipal de el Bruc. Accés Per arribar a l’antic emplaçament de l’ermita cal depassar la capella de Sant Jeroni i seguir en direcció al cim culminant de Montserrat. Uns cent metres abans d'arribar al cim hi ha un ample replà, lloc on hi hagué l'ermita i posteriorment el restaurant. Referències
Pedrosa (Pinell de Solsonès)

Pedrosa o La Pedrosa és una masia situada al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès. Es tenen referències de la construcció des de l'any 936. Està situada a 691 m d'altitud, prop del límit entre Solsonès i Segarra. A l'oest li queda la rasa del Puit i al sud la rasa del Torrent, gairebé al punt on conflueixen les dues i passen a convertir-se en la riera de Sallent. S'hi accedeix a través d'una pista de terra en molt ma estat, que parteix de la Codina en direcció sud. Descripció històrica És una masia del segle x, concretament amb referències a la mateixa des de l'any 936. De construcció medieval en queda part de basament i alguna espitllera. La construcció tal com la veiem avui en dia correspon al segle xvi i posteriorment reformada al segle xix. Toponímicament el nom de pedrosa respon a la seva situació en el relleu. Es troba al damunt d'una roca que situa la casa en un punt enlairat i al mateix temps li fa de base i fonament. Descripció arquitectònica És una casa de planta quadrangular i que consta de planta baixa més un pis superior i unes golfes, actualment ambdós enrunats. En quan a materials de construcció està feta amb pedra i s'observen algunes parts de tapia a l'interior. Hi ha un parell d'obertures reformades amb totxo vell. La seva superfície total és d'uns 372 m². La teulada devia tenir dues vessants i estava coberta amb teula vella. Actualment esta totalment esfondrada a l'interior de la casa. L'entrada principal es troba a la façana oest i es tracta d'una porta amb arc de mig punt rebaucat emmarcat per grans carreus dels quals destaquen els dos dels extrems de l'arc per tenir forma triangular amb la punta arrodonida. Al carreu central de l'arc hi ha inscrita la data de 1878. Referències
Sant Quirc i Santa Julita (Rabós)

Sant Quirc i Santa Julita és una església situada al nord del poble de Rabós (Alt Empordà), dins del veïnat de Sant Quirc de Colera, i a uns 3 km al sud-oest del monestir de Sant Quirze de Colera. Es tracta d'una nau amb absis semicircular i posseeix dues capelles laterals, de reduïdes dimensions, també semicirculars. A la banda de migdia s'hi afegeix la sagristia. A la façana de ponent, hi ha la portalada rectangular. A la seva llinda de pedra calcària hi ha una creu en baix relleu. Més amunt s'hi obre un senzill rosetó. A la cantonada nord-oest es dreça el campanar, de base quadrada i pis octogonal amb quatre arcs de mig punt. Als murs laterals i a l'absis no hi ha cap obertura. Darrere del temple hi ha el petit cementiri parroquial. La volta de la nau és de canó i la de l'absis de quart d'esfera. També són de quart d'esfera les cobertes de les dues petites capelles laterals. Hi ha un cor sostingut per una arcada i una volta rebaixada. La sagristia també posseeix volta de canó. Tot l'interior del temple és decorat amb pintures murals, del segle xix, en alguns llocs ja molt malmeses. Aquest temple va ser construït a finals del Segle XVIII (1785), i va ser finançat per en Josep de Nouvilas i el seu fill Pere. Les seves dimensions són molt grans pel que fa al veïnat al qual serveixen. Això és degut a la intenció de Nouvilas de fundar un nou poble, Sant Quirc de Colera (no confondre amb el monestir de Sant Quirze de Colera), als voltants de l'església i del Mas Nouvilas, igual que la població de Colera s'havia fundat, a finals del mateix segle, respecte de la parròquia de Sant Miquel de Colera. Referències
Sant Joan Salerm de Juià

Sant Joan Salerm de Juià és una església gòtica de Juià (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Ermita o capella situada a la part meridional del poble de Juià. No té culte i es troba en estat ruïnós. Conserva el perímetre dels murs fins al teulat i un campanar d'espadanya perpendicular a la façana. Es creu que és l'antic monestir de Sant Joan de Salerm, que per manca de comunitat de donades que seguien la regla de Sant Benet. Les ruïnes actuals corresponen a un edifici gòtic amb alguns elements esculpits dels segles XV o XVI. El centre religiós havia estat format per una església, un priorat de monges benedictines, una casa d'ermitans, un pati i una cisterna. Les primeres notícies que se'n tenen són del Segle XIII. Referències
El Febrer

El Febrer és una masia de Sant Martí de Centelles que està situada a prop del poble de Sant Miquel Sesperxes, a l'indret anomenat pla de la Garga, a ponent del mas del Montpar i al Nord del mas Presseguer. El mas és documentat per primer cop l'any 1553, en un fogatge, any en el qual el cap de família era Jaume Febrer; tanmateix l'origen del mas es remuntaria al segle XIV. Els Febrer eren una de les famílies més importants de l'antiga parròquia de Sant Miquel Sesperxes i fins fa poc els propietaris del mas encara pertanyien al mateix llinatge originari. El Febrer és un mas format per dos construccions adossades, segurament construides durant el segle xiv i reformades durant el XVI; articulades al voltant d'altres dependències mes modernes d'usos agrícoles i ramaders. L'edifici principal és de planta rectangular, d'orientació sud-nord, coberta de doble vessant i amb una planta baixa més dos pisos i golfes. La façana presenta murs de paredat comú utilitzant pedres de mida petita i mitjana lligades amb morter, mentre que les pedres cantoneres actuen d'element arquitectònic com d'element decoratiu. La porta d'accés és un arc de mig punt adovellat i amb un escut de la nissaga i una data (1563), any de la possible reforma. L'estructura interna de l'edifici segueix l'habitual en les masies catalanes, on tota la planta inferior de la casa estaria destinada als estables i la part superior a les dependències d'ús privat. La segona construcció, annexada a l'edifici principal per la banda est, segueix la mateixa tècnica constructiva i conforma una petita porxada. Referències
Can Vidal (Subirats)

Can Vidal és una masia de Subirats (Alt Penedès) situada al sud dels Casots. Descripció És una masia de planta quadrada amb planta baixa, pis i golfes, amb teulada a doble vessant. Té un portal de mig punt adovellat, ara tapat, i cantoneres de pedra vista. Destaca, a la façana principal, una finestra d'arcada conupial, amb la pedra treballada, però amb poca decoració, una altra finestra té reixa del tipus d'espina de peix composta, amb forma de ferradura capiculada de dues tires. En general totes les obertures són emmarcades amb carreus ben escairats. Al voltant de la masia hi ha altres annexos moderns, com una cisterna, o d'altres elements d'ús agrícola. Història Els orígens d'aquesta masia es remunten al segle xv, tot i que l'estructura actual és del XVII, molt modificada al XVIII. Referències
L'Alzina (Begues)

L'Alzina és una masia del municipi de Begues (Baix Llobregat). Història La primera notícia documental és del 1386, quan el pagès Ferrer Vendrell va confessar la propietat de dues peces de terra, una de les quals, on era edificada la masia, era en domini directe de la rectoria de Sant Cristòfol de Begues. El 1492, el rector Llorenç Ferrer va fer un precari o nou establiment emfitèutic del mas de l'Alzina a Antoni Vendrell, incloent-hi un corral, un forn de teules, un pou i la gleva de terra. El 1643 es documenta l'inventari post mortem de Jaume Vendrell de l'Alzina, i el 1702 el d'Antoni Joan Vendrell de l'Alzina, on apareix una altra masia annexada a la principal, anomenada la Beurada. A finals del segle xix hi vivien la família de masovers Gustems-Nicolau, i la casa va continuar ocupada per masovers fins al darrer terç del segle xx. Descripció És un conjunt d'edificacions agrícola disposades al llarg d'un carrer, entre les que destaca la casa principal de planta rectangular, amb planta baixa, pis i golfes, i coberta de teula àrab a doble vessant. Presenta tres portes d'entrada, on destaca la situada al mig de la façana, d'arc escarser amb dovelles de gres vermell. Les altres portes són més modernes, realitzades durant la subdivisió de la casa. Hi ha un sòcol de pedra, també modern, d'extrem a extrem de la façana. Al primer pis, el tram central i l'esquerre presenten dues finestres cadascun, sobre les respectives portes, i entre ambdós grups hi ha un rellotge de sol. Sobre la porta del tram dret hi ha un plafó de rajoles amb la imatge de Sant Cristòfor i el Nen Jesús a coll-i-be, travessant un riu. En aquest tram hi ha una finestra desplaçada a l'esquerra respecte l'eix de la porta. A les golfes hi ha diverses finestres, concentrades a l'extrem esquerre, on se'n troben tres d'arc de mig punt, i a l'extrem dret, on n'hi ha dues quadrades. La cornisa té una decoració de dents de serra i a la banda esquerra hi ha una corriola de ferro forjat, que corresponia a un antic pou. A l'esquerra de la masia hi ha el celler-magatzem, de planta rectangular i coberta de teula àrab a doble vessant, amb murs fets de blocs de pedra i tàpia, que presenta a la façana principal, orientada a l'oest, dues portes d'entrada amples d'arc escarser i emmarcades en maó, una d'elles actualment tapiada. La resta d'edificacions, adossades, corresponen a magatzems diversos, pallers i solls. Referències Vegeu també Xocolateria Fargas Enllaços externs «Masia i pins de l'Alzina». Natura Local.
Molí de la Llavina

El Molí de la Llavina és una obra de Centelles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El complex de la Masia de la Llavina està format per tres edificis en filera a la part superior, dos ortogonals i un altre d'aïllat a la part inferior, en els quals es conserven un molí fariner i un altre de draper. El conjunt d'edificis separen el nivell superior, on hi ha la bassa del molí fariner, del nivell inferior, on hi ha la bassa del molí draper i que recull l'aigua sobrant del superior. El primer cos, situat a tocar de la bassa de dalt, al cantó de ponent, conserva el molí fariner amb els mecanismes encara en funcionament. Seguidament hi ha un altre edifici que culmina amb una torre, i el començament del tercer edifici. Per acabar, un edifici exempt al costat de la bassa de baix allotjava el molí draper. L'estructura és de parets de càrrega de maçoneria i tàpia, mentre que els sostres són generalment de fusta. Les parets i les voltes són de carreus de pedra, però els acabats de la façana són arrebossats. La coberta és de teula aràbiga a diverses vessants. Pel que fa al coronament, aquest es compon per ràfecs amb cornises ceràmiques i barbacanes amb colls de fusta. Pel que fa a la cronologia, l'edifici del molí fariner és la part més antiga del complex, i es creu que seria del segle xv o anterior. Aquest espai conserva una volta apuntada de carreus de pedra, tot i que és bastant austera si es compara amb els arcs carpanells dels dos pisos de la part de baix, dels segles xvii-xviii. La torre, d'altra banda, va ser construïda al segle xix. En resum, les parts més importants conservades d'aquesta masia són els molins, sobretot el fariner, que es manté en la seva totalitat a l'interior de la masia i inclou les basses i els mecanismes hidràulics. Del molí draper, d'altra banda, només se'n conserven les basses. Història Les primeres notícies de la Masia provenen d'un document de Sant Pere de Casserres de l'any 1331, malgrat que es creu que el mas ja estaria en funcionament des del segle xi. No obstant això, els primers Llavina es farien càrrec de la seva explotació vora l'any 1400. D'altra banda, cal remarcar que el conjunt d'edificis està ple de llindes de pedra datades moltes d'elles del segle XVII: com la del portal principal, de 1652; la de la finestra de l'edifici central o una del XIX a l'edifici de baix del molí draper. Referències
Can Ravella (Sant Cugat del Vallès)

Can Ravella o Rabella és una masia situada al parc del Turó de Can Mates de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental). Ha estat molt refeta des del segle xix i està inclosa a la Carta Arqueològica de Sant Cugat com a jaciment d'època medieval. Història És esmentada per primer cop el 1392 com a Mas Turmo, i més tard, com Mas Rubió. Al fogatge de 1553 apareix la família Rabella, relacionada possiblement amb aquest mas. El 1792, els marmessors del cirurgià Joan Jutge vengueren la propietat al comerciant Josep Ravella i Busquets, que el 1799 la revengué, junt amb altres finques, al comerciant i fabricant d'indianes Josep Castanyer i Codina. Al segle xix, la finca va ser parcel·lada i les porcions van ser venudes a pagesos de Sant Cugat. El 2019 s'iniciaren les obres de rehabilitació de la masia. Els primers treballs consistiren en l'enderroc de les estructures en més mal esatt o que s'havien anat afegint amb els anys, com l'antic estable de la planta baixa o els coberts del pati de davant, i consolidació de les parts més deteriorades, com el sostre de bigues de fusta i la teulada. El 2020 s'anuncià que es convertiria en nou centre públic d'emprenedoria i atenció a l'empresa un cop finalitzessin les tasques de rehabilitació. Referències Vegeu també Casa Josep Ravella Can Ravella (Ordal)
Sant Feliu de Planeses

Sant Feliu de Planeses (o de la Verneda) és una església al municipi de Sant Sadurní d'Osormort, que sempre ha estat sufragània. Es tracta d'una església romànica del segle XI, poc modificada, excepte per haver-se tapat l'entrada primitiva a llevant, i oberta a migdia. Inicialment es trobava al terme del Castell de Sant Llorenç (Osona). Es troba al cantó del Mas de Verneda, al lloc de Planeses. Referències
Mas dels Arcs

El Mas dels Arcs és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Mas típic la producció del qual es dedica a la vinya. El seu edifici inicial té importants elements de factura gòtica. Les reformes del segle XX són els nous cups i el tractament dels jardins, destacant l'obelisc coronat amb un àngel, que va tornar a batejar al mas. Referències
L'Alzina (Vacarisses)

L'Alzina és una masia del municipi de Vacarisses a la comarca del Vallès Occidental. L'edifici, envoltat per altres edificacions d'ús agrícola i corrals, està situat al sud del puig de Ballesta (425 m) en un carener enlairat entre el torrent de l'Alzina i el fondal de Can Còdol, a la riera de Sanana, a prop del límit occidental del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac. S'hi pot accedir per la carretera B-122 entre Terrassa i Castellbell i entre els quilòmetres 14 i 15 seguir el camí de l'Alzina. És una masia inclosa al Pla Especial i el Catàleg d'Edificacions en sòl no urbanitzable de Vacarisses. Referències Vegeu també Llista de masies del Vallès Occidental
Can Fulló

Can Fulló és un mas a mig camí dels nuclis d'Argentona i Òrrius (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Masia amb tres cossos perpendiculars a façana i un de paral·lel al darrere, de planta baixa, pis i golfes, amb teulada a dos vessants i carener perpendicular a la façana. La façana té un portal d'arc de mig punt de pedra amb nou dovelles, i finestres de pedra. A les altres façanes també hi ha finestres de pedra. L'entrada té dos portals de pedra a la dreta, i un d'accés a l'antiga cuina, a l'esquerra, on s'hi conserva una gran llar de foc, un forn de pa i un rentamans. També es conserva l'antic portal d'accés al celler, sota l'escala. Pel que fa al pis, l'antiga sala, molt transformada, manté però dos portals de pedra. Al davant hi ha una altra edificació del segle xix. També està catalogada la mina de la masia. Referències
Can Balasc (Collserola)

Can Balasc és una masia de les Planes (Barcelona), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Sembla que es compongué dels masos Balenyà i Oriol. El cognom Balasch apareix en aquest indret el 1562 amb motiu del matrimoni entre Magí Balasc i Caterina Balenyà. El 1593, l'hereu del matrimoni, Francesc Balasch i Balenyà, en va fer donació al seu germà Pau, que més tard el cediria al seu fill. El 1814, encara hi vivia un tal Josep Balasch, que fou alcalde de Sarrià, casat amb Emília Solà. L'últim masover n'era Diego Segura i avui la finca és de propietat municipal. L'anterior propietari es deia Josep Valero i Feliu. Actualment és la seu de l'Estació Biològica del Parc de Collserola i del Mòdul de Recuperació de la fauna salvatge. Va ser rehabilitada entre els anys 1994 i 2000. Descripció De planta rectangular, consta planta baixa, pis, i golfes amb tres finestrals i arquets, i teulada a dues vessants. La façana central té un portal adovellat, finestral d'estil gòtic i altres obertures normals. En un dels laterals hi ha una altra casa de dimensions més reduïdes, que segurament en fou la masoveria, amb teulades a dos vessants i actualment dedicada a granja. Referències
Torre de Cérvoles

La torre de Cérvoles és un edifici d'Os de Balaguer (Noguera) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es conserva tan sols una alçada de torre d'uns dos metres i mig, i al nivell de terra permet determinar el perímetre total en 6 metres i mig. La part inferior, ara conservada, era massissa i els carreus exteriors no eren pas gaire grans. El morter era de guix i el reble interior era format per pedres i morter. Potser estava destinada a vigilar alguna explotació situada en aquest indret, però el més probable és que inicialment fos una torre de guaita que permetés relacionar els diferents castells del pla. Història Aquesta torre és de difícil datació, però es pot situar cronològicament en relació amb altres fortificacions frontereres realitzades cap a l'entorn de l'any 1000. Referències Enllaços externs «Torre de Cérvoles». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Santa Eulàlia de Pardines

Santa Eulàlia de Pardines és una església amb elements neoclàssics i barrocs de Prats de Lluçanès (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església feta de grans carreus de pedra sense escairar i després arrebossada. Destaca la torre del campanar de secció poligonal i rematada per una balustrada. El creuer està cobert amb una torre octogonal. La portada és d'estil neoclàssic, el centre d'atenció és la porta d'arc de mig punt flanquejada per unes pilastres que sostenen un arquitrau motllurat i un frontó triangular. A sobre hi ha l'escut de Santa Eulàlia, la palma de màrtir i la creu del martiri. Encara a sobre, trobem un òcul envoltat d'una motllura d'una garlanda. La façana es remata amb un frontó triangular. En aquesta façana hi trobem inscrita la data de 1794 i a la façana lateral, a la part del darrere de la casa dels ermitans, hi veiem a la data de 1766, juntament amb una inscripció "fet per Josep Eures". Història Santa Eulàlia està situada dins de l'antic terme d'Oristà i tingué des de molt aviat funcions parroquials. La primera referència la trobem al 915 amb relació a les terres del castell d'Oristà. L'any 1053 es documenta com a parròquia, mentre que el 1074 es feu una deixa per a l'obra del temple. Del temple primitiu no queda res i del 1790 al 1792 es construí el temple actual. Des del segle xv tingué com a filials les parròquies de Sant Vicenç de Prats i de Sant Andreu de Llanars, que s'independitzaren el 1787. Al seu interior hi ha pintures de Ramon Noé i Antoni Cortada. Referències
Santuari de Lourdes (Prats de Lluçanès)

Santuari de Lourdes és una església eclèctica de Prats de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Santuari situat dalt de la serra que limita la vall de la riera de Gabarresa, dominant l'extens panorama. Té una planta de creu llatina. L'absis és semicircular i a la zona del creuer s'eleva una torre de secció poligonal. Té atri i un campanar de dues obertures d'arc de mig punt. Està totalment pintat de blanc. Història El santuari fou erigit l'any 1881-1882 i consagrat el 1885 pel bisbe de Vic, Josep Morgades i Gili. El 1958 fou ampliat amb un nou atri i el campanar de la mà de Josep Maria Pericas. Des de l'any 1959 s'hi celebra anualment una concentració de malalts que venen a visitar la verge. Inicialment era el segon o tercer diumenge de maig i actualment és el quart diumenge d'agost. Després de la missa hi ha un dinar de germanor amb actuacions i a la tarda es fa una pregària. Referències