NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monument van Columbus

Het Monument van Columbus (Catalaans: Monument a Colom) is een bronzen standbeeld van Christoffel Columbus op een veertig meter hoge Korinthische pilaar, gesitueerd in de Spaanse stad Barcelona. Het werd hier neergezet vanwege de wereldtentoonstelling van 1888 ter nagedachtenis aan de ontdekking van Amerika en beeldt Columbus uit die aan koningin Isabella I van Castilië en koning Ferdinand II van Aragon uitlegt dat hij de overkant van de oceaan land heeft ontdekt. Het beeld zelf is 7,2 meter hoog en de kolom staat op een dusdanig grote sokkel waardoor het geheel zestig meter hoog is. Het staat aan het einde van de Ramblas aan de haven, op een rotonde waar de boulevards Passeig de Colom en Passeig Josep Carner bij elkaar komen. Het is dus van vier kanten goed te zien. Columbus wijst in de richting van de zee, overigens in zuidelijke richting en niet in de richting van Amerika.
Monumento a Colón

O Monumento a Colombo (em catalão, Monument a Colom) é uma das mais famosas estátuas da cidade de Barcelona, na Espanha. Foi construída em homenagem ao descobridor Cristóvão Colombo. Está erguida na praça do Portal da Paz (Portal de la Pau), ponto de união entre o sul da Rambla e o Passeio de Colombo (Passeig de Colón), em frente ao Porto de Barcelona. O monumento foi construído como ponto culminante das obras de melhora do litoral de Barcelona, feitas na época da Exposição Universal de Barcelona de 1888. Inaugurado em 1 de junho de 1888, em plena exposição, converteu-se em seguida em um dos ícones mais característicos da cidade. A estátua de Colombo está situada no alto de uma coluna de ferro. O monumento foi concebido por Gaietà Buïgas, e a estátua, de sete metros de altura, é obra do escultor Rafael Atché. O conjunto mede uma total de 60 metros de altura. A estátua representa Colombo com o braço direito estendido e o dedo indicador apontado até o mar. Inicialmente foi dito que apontava para a América, mas esta afirmação criou polêmica já que a América está situada no sentido contrário para onde o dedo aponta. Surgiram então três correntes de opinião: a primeira, segundo a qual a estátua deve ser entendida como uma metáfora, afirma que a intenção de seu autor era que Colombo apontasse para a América, mas que o público não entenderia o dedo apontado para o lado contrário do mar, neste caso apontado para a la Rambla, ou seja, terra adentro, e por isso instalou a estátua apontando para o mar. A segunda opinião, muito similar à primeira, afirma que a estátua não aponta para a América, mas o caminho para a América pelo mar, que é a rota que fez Colombo partindo do porto de Palos de la Frontera (Huelva). E a terceira opinião é que a estátua não aponta a rota para a América mas sim para Gênova, cidade natal de Colombo, e que está em linha reta seguindo a direção que marca o dedo. No interior da coluna, existe um elevador que permite subir até a semiesfera situada sob os pés da estátua, de onde pode se observar a cidade. O grande incentivador da construção do monumento foi o prefeito de Barcelona Francesc Rius i Taulet. O financiamento do monumento causou uma grande polêmica na época. No início, foi pedido a doação particular, mas a Prefeitura de Barcelona (Ajuntament de Barcelona) teve que financiar os gastos já que o dinheiro doado foi insuficiente, e o orçamento inicial foi amplamente superado. Galeria Veja também La Rambla Exposição Universal de Barcelona de 1888 Ligações externas Web da Prefeitura de Barcelona em Espanhol
Памятник Колумбу (Барселона)

Па́мятник Колу́мбу (кат. Monument a Colom, исп. Monumento a Colón или исп. Mirador de Colón) — монумент высотой 60 метров, посвящённый Христофору Колумбу и расположенный в Барселоне (Испания) у бульвара Рамбла. Монумент был построен к Всемирной выставке 1888 года и расположен в том месте, куда Колумб вернулся из своего первого путешествия в Америку. Монумент является напоминанием, что Колумб посещал королеву Изабеллу I и короля Фердинанда II в Барселоне. Описание Статуя и колонна 7-метровая статуя Колумба, расположена в верхней части колонны, выполнена из бронзы. Это работа скульптора Рафаэля Аче. Внутри металлической колонны монумента находится лифт, поднявшись на котором, можно увидеть панораму исторической части города, а также моря и гор. Примечания Ссылки Памятник Колумбу в Барселоне на Globus.ru Архивная копия от 26 февраля 2014 на Wayback Machine
Can Farga

Can Farga és una obra del municipi d'Anglès (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de dues plantes (soterrani i primer pis) i coberta de dues aigües a façana. El conjunt arquitectònic estava format per dos cossos rectangulars, una era i una bassa que recollia, mitjançant un rec, l'aigua de la riera d'Osor. El soterrani consta de dues obertures rectangulars i de la gran escala de rajols que permet pujar al pis principal. El primer pis conserva els emmarcaments de forma similar als originals. La porta principal és de mig punt amb dovelles mitjanes, poc treballades i netejades o noves. La finestra de permòdols de la part dreta està emmarcada de pedra. La finestra del centre de la façana també és emmarcada de pedra i té l'ampit i els brancals treballats. La teulada s'ha reformat reutilitzant les teules de l'antiga masia. Referències Bibliografia AADD; Catàleg de Masies i Cases Rurals en sòl no urbanitzable., Abril 2005 Lanao, P; Quaderns de la revista de Girona, 1986 Enllaços externs «Can Farga». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Can Riera (Anglès)

Can Riera és una obra del municipi d'Anglès (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici de tres plantes amb coberta de doble vessant cap a laterals. La planta baixa té quatre obertures rectangulars, tres finestres i una porta. Les finestres són rectangulars i fetes d'obra, algunes d'elles amb reixes protectores de ferro. La porta principal té una arcada de mig punt composta de dovelles mitjanes i poc treballades. El primer pis té sis finestres i un balcó que n'agrupa dues d'aquestes, totes rectangulars. La barana, de ferro forjat, no té cap mena de decoració. El tercer pis, en forma de golfes engrandides amb una reforma que ha realçat el sostre, consta de tres finestres rectangulars en línia a la part central. Història Una de les finestres del primer pis, la que està situada sobre la porta principal, conté una inscripció amb una creu, el nom abreviat de Jesús (IHS) i la data de 1686. Referències Bibliografia Catàleg de Masies i Cases Rurals en sòl no urbanitzable., Abril 2005
Casa Bonet (Salou)

Casa Bonet és una obra del municipi de Salou (Tarragonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, construïda per l'arquitecte reusenc Domènec Sugranyes. Descripció La casa Bonet és un dels edificis més interessants de Salou, vila turística des de començaments del segle XX. Va ser un dels primers xalets construïts davant de la platja, en uns terrenys d'horts. El seu propietari va ser l'empresari reusenc Ciríac Bonet. Tot el conjunt de l'edifici i la rodalia és de bona factura, sobretot d'un gran interès estètic. Destacant les solucions emprades per a la construcció de portes i finestres, guarnides amb manises de colors vius. La reixa d'accés a la casa és de forja artística, molt bonica. La casa té planta baixa, pis noble, a sobre un altre i un lloc destinat a les cotxeres. A l'angle principal hi ha un rellotge de sol ceràmic amb la llegenda aprofita el temps que passa i no torna. Al jardí hi ha una glorieta amb la cúpula de trencadís. L'interior va ser embellit amb pintures murals d'Agustí Ferrer que evoquen la partida de Jaume I, des de la platja de Salou, a la conquesta de Mallorca. La coberta del pou de la finca, que portava un recobriment de trossos de manises blaves i blanques, ha desaparegut. Referències Enllaços externs «Casa Bonet». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Castell d'en Roca

El Castell d'en Roca (o de la Roca), és dreçat al costat mateix del riu Ser, a prop d'un salt d'aigua i del punt de confluència amb el Ritort, en l'extens i disseminat terme municipal de Sant Miquel de Campmajor. Es tractaria més aviat d'una casa forta, potser del tipus anomenat «força», com les que es descriuen a la Garrotxa. És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional. Història La primera notícia que trobem d'aquesta fortificació, coneguda també com a Castell de la Roca, podria ser una referència a Ramon de Roca de l'any 1174, el qual tenia drets als Balbs, a la vall d'en Bas; no és clar, però, que aquest cavaller, membre d'una nissaga que segurament pertanyia a la baixa noblesa, fos realment el senyor del castell del Pla de l'Estany. Abans de 1279, havia estat enterrat a Banyoles Pere de Roca, que sembla que fou senyor del castell o casa forta de la Roca, a la vall de Campmajor. El 1282, un altre Pere de Roca actuà com a testimoni en una concòrdia entre clergues de Porqueres. L'any 1320, consta que Pere de Prat de Girona, posseïdor del castell de la Roca, feu un establiment d'un tros de terra situat al bosc del castell, prop del mas Piells (o Espielles). Arquitectura Actualment té més aviat aspecte de masia, tot i que conserva la seva torre, situada a l'esquerra de la façana principal, encarada a migdia. Consta de tres construccions adossades l'una amb l'altra. És de planta rectangular amb un petit pati interior al voltant del qual s'organitzen les dependències. Consta de planta baixa i un pis. La porta principal és d'arc de mig punt adovellat i al primer pis hi ha una finestra geminada, sense capitell i amb decoració floral a la imposta dels arcs. La resta d'obertures són rectangulars. La torre és l'element més antic de la casa forta, que es dataria en època del romànic tardà, és a dir, entre les darreries del segle xiii o començament del xiv. Referències Enllaços externs Castell_d'en Roca a Catalunya Medieval Castell de Roca a Castells Catalans
Sant Antoni de Cornellà

L'església de Sant Antoni de Cornellà és situada dins el conjunt urbà de Cornellà del Terri, molt a prop de la plaça, a la banda llevant. Història Antigament havia estat, segons diversos autors, capella del desaparegut castell de Cornellà. No es disposa, ara com ara, de notícies històriques referents a aquesta capella, que molt probablement estigué anteriorment sota una altra advocació, ja que l'actual és una dedicació tardana, arrelada a partir del segle xiii. Arquitectura Aquesta esglesiola és una construcció senzilla, de nau rectangular coberta amb volta de canó apuntada. L'absis, de planta semicircular, és cobert amb el tradicional quart d'esfera que mostra també un lleuger perfil apuntat en el carregament més baix de la nau. Té una petita finestra centrada. Les filades de carreus són fetes amb pedra molt basta i mides irregulars, quadrangulars, que van de dels 10-35 cm d'amplada als 16-20 cm d'alçada. La porta, situada a migdia, és protegida per un pòrtic, afegit a la capella que prolonga els murs laterals i resta obert el frontis. La coberta d'aquest pòrtic, amb una teulada a dos vessants, segueix els pendents dels de la capella, que es resolen amb una jàssera de carener recolzada amb puntals sobre un travesser frontal, forma habitualment utilitzada en pallisses annexes als masos. La porta, amb arc de mig punt i dovelles grosses, manté restes de pintures parcialment posades al descobert en una operació de repicament. Realitzades amb mangra sobre blanc de calç, cobrien tota la façana principal si bé actualment només s'observen les dovelles figurades amb dibuixos indefinits al seu interior. La façana és coronada per un petit campanar d'espadanya. Referències Enllaços externs Capella de Sant Antoni de Cornellà a Catalunya Medieval
Sant Jaume de Puigpalter

L'església de Sant Jaume de Puigpalter és situada dins el veïnat del mateix nom, del municipi de Banyoles, al sector oriental del terme. Història L'indret on és situada aquesta església era, al segle x, quan n'apareix la primera referència, un veïnat dispers, que anomenaven «Villare Pugio Poltarii». L'església de Sant Jaume fou donada, amb tots els delmes i primícies, al cenobi de Sant Esteve de Banyoles pel bisbe Arnulf de Girona. Aquest fet es produí el dia de la dedicació de l'església del monestir, el 16 d'octubre del 957. La donació fou renovada per una butlla papal de Benet VIII, en la qual Puigpalter és esmentada com a «Villa Jafare et Villare Paterni». La possessió sobre l'església de Sant Jaume seria confirmada novament l'any 1086, amb motiu de la consagració de la nova església del monestir. Mai no va arribar a ser parroquial, tot i estar situada, ja al segle x, en un lloc agrícolament ric i poblat. Actualment s'hi celebra missa el dia del sant patró. Arquitectura Petita capella, de forma i estructura molt corrents en aquesta zona. Té una nau de planta rectangular capçada a llevant per un absis semicircular, molt obert a la nau. Coberta amb volta de canó amb alternança d'arcs perpanys o doblers. La teulada és de teules àrabs a dues vessants a la nau. L'absis també està cobert amb teules. Al centre de l'absis presenta una finestra de doble esqueixada igual a la que s'obre en la façana de migjorn, molt a prop del presbiteri. A la façana de tramuntana hi ha cinc faltes obertures d'uns 30 x 30 cm, ben definides i no gens habituals, que no es manifesten a l'interior a causa del regruix dels murs laterals. A la façana hi ha una porta rectangular emmarcada (llinda i pedres de descàrrega) que segons la data que hi figura a la llinda, és de 1740; a sobre hi ha un òcul, que guarda molt bé les distribucions simètriques de l'espai en sentit vertical, i que es veu rematat pel campanar d'espadanya. El forrellat de la porta de l'església, és de ferro forjat. Es tracta d'una obra artesanal de molt bella i acurada factura. Pren forma de drac - serp. Es podrien establir certes connotacions i paral·lelismes amb altres forrellats existents de l'època romànica, també localitzats a la comarca de Banyoles. El de Puigpalter, si més no, sembla més elaborat, ja que presenta una decoració geomètrica incisa. L'aparell, de peces rectangulars i ben tallades de pedra majoritàriament sorrenca, és disposat en filades regulars, i capçat per una petita cornisa còncava de travertí de Banyoles, de quart de cercle allargat o cavet, comuna a tota la zona. La capella té problemes de fonamentació, probablement agreujats per l'obertura d'un camí molt immediat i no es descarta que n'hagi tingut en altres èpoques;això explicaria la reconstrucció de la volta l'any 1786 i potser també el regruix dels murs. Referències Enllaços externs Imatges de Sant Jaume de Puigpalter
Sant Joan de Martorell

Sant Joan de Martorell és una obra del municipi de Martorell (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una capella rectangular d'una sola nau. En l'estat actual té quatre trams i fa 19 m de llargada (l'interior). Això no obstant, el tram de migdia, orientada de nord a sud, fent de vestíbul, s'aparta de la regularitat i mides dels altres trams, els quals són separats per arcs torals, el primer rodó i el segon lleugerament apuntat. El darrer, corresponent a l'últim tram, ja és apuntat. La volta de la nau és de canó. Al mur de ponent del darrer tram s'observa una gran arcada gòtica -restant tapiada- ben apuntada, que ens fa deduir que devia formar part de la sala de l'hospital, la qual era situada ran de la capella, però transversalment respecte a aquesta. Abans, encara es podien veure, arrenglades amb el carrer, dues belles arcades de mig punt, de pedra, a l'altra banda de la casa mitgera que hi ha al costat de la capella. La paret de ponent d'aquesta casa, tenia una arcada gòtica tapiada als seus baixos, similar a la paret oest de la capella i parellada aquesta. Això permet d'inferir que la sala de l'hospital, amb arcades de diafragma, devia tenir almenys 4 trams. Abans del seu enderroc es van enumerar els carreus que conformaven susdites arcades. De l'antic hospital es conservaven dos arcs gòtics a la façana. A l'interior tenia diverses estructures construïdes amb gres roig. Història L'hospital de Martorell va ser fundat per Guilleuma de Castellvell el 1205. La seva capella de St. Joan és citada per primer cop el 1313, bé que devia existir de molt abans. El 1414 es diu que és situada al Raval de la vila i el 1715 que està enrunada per la guerra. Les reformes que s'observen a la capella -d'incorporació com a mena de vestíbul d'un dels trams de la sala de l'Hospital-, la construcció d'un portal amb llinda i rebranques, són posteriors a aquesta darrera data i possiblement del segle xviii. El coronament de la façana, amb l'òcul pseudogòtic és encara posterior, de la fi del segle xix. L'hospital va ser enderrocat l'any 1987. Referències Vegeu també Hospital Sant Joan de Déu de Martorell
Sant Miquel de Viver

Sant Miquel de Viver és l'església parroquial de Viver, al municipi de Viver i Serrateix, i és inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici actual de Sant Miquel de Viver és del segle xvii, bàsicament, i substituí la primitiva església romànica. El 1187 es va consagrar una església, que és l'esquelet de l'actual; la nau central correspon a l'església d´aquella època. Tenia una nau i l'absis era rectangular. L'edifici actual és una construcció del segle xvii que consta de tres naus: la central és d'estil renaixentista, i fou refeta el 1750, i les laterals, amb cobertes de creueria, són d'estil gòtic molt tardà. La nau lateral sud fou construïda durant els anys 1655-1663. El campanar és d'època barroca construït el 1798, i és una torre de planta quadrada de gran alçda. A la llinda de la porta principal, situada a ponent, apareix la data 1696 que deu correspondre o bé a la consagració d'aquesta església o bé a la data de les obres. Aquesta llinda procedeix de la porta que comunicava el cor amb la rectoria. Prop de l'església hi ha la rectoria, construïda entre 1735 i 1780 i que últimament ha estat restaurada. Història En el segle x, ja hi havia un temple preromànic, com ho testimonien dues tombes antropomorfes excavades a la roca, que hi ha a l'entorn. La primera notícia de l'església de Sant Miquel de Viver és de l'any 1010, però el 1187 fou reconstruïda i consagrada pel bisbe Arnau de Preixens i de la Seu d'Urgell (l'acta és signada per 17 caps de casa del terme parroquial). En l'acta de consagració s'esmenten els béns de l'església de Viver, entre els quals consta l'església de Trulls. L'església de Sant Miquel fou bastida al peu del castell de Viver, senyorejat pels barons d'aquest nom. La família dels barons de Viver apareix en tots els actes importants de la comarca. Al segle xvii la baronia de Viver començà a canviar d'amo i al segle xviii començaren a enterrar-se a l'església de Viver els rectors. El 1639 és documentada la Confraria del Roser i el 1655-1663 les obres d'ampliació de l'església: construcció de la nau lateral de migdia. El 1703 es va construir la capella dels Dolors i el 1750 es va refer la nau central. L'any 1798 s'acabava el campanar. Referències
Sant Pere de Dalmau

Sant Pere de Dalmau o Sant Pere de Mur, és una obra del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Sant Pere de Dalmau i la masia de can Dalmau estan molt a prop l'una de l'altre, a ponent del pujol de Rocamura, al vessant esquerre de la Vall d'Horta. La masia és de dos plantes amb la teulada a dues vessants. Té un graner i el barri o era al davant. La capella és petita i de planta rectangular. No conserva avui dia la mateixa imatge que oferia en l'època de la seva inauguració en el 1101. No té absis, ja que li va ser suprimida a principis del segle xviii. En l'interior la nau rectangular està coberta amb volta de canó. Actualment la l'orientació de l'església està capgirada perquè en el mur on hi havia l'absis s'ha obert la porta d'entrada amb una inscripció a la llinda que diu "Antoni Dalmau, 1722"; per sobre de la porta hi ha un òcul i coronant la façana un campanar d'espadanya d'un ull que també és fruit de la reforma. A migdia i a tramuntana s'hi poden veure encara dues portes tapiades, de caràcter romànic, amb arcs de descàrrega, timpà llis i llinda. El parament és força regular, fet de pedres escapçades de petites dimensions excepte als angles i a les portes que es van fer servir carreus de pedra. Història Can Dalmau està documentat des del segle xiv. Estava sota el domini del monestir de Montserrat malgrat la proximitat del castell de Pera. Va ser habitat per la família Comapregona fins a l'any 1695, moment en què passà a mans de la família Gibert de Mura i patí una profunda reconstrucció. El nom original de la capella és Sant Pere del Mur però més endavant va prendre el nom de Dalmau per la proximitat amb la masia. No es coneix la data de construcció de l'església tot i que apareix documentada la dedicació feta pel Bisbe de Barcelona l'any 1101. Sembla probable que fou bastida en una data anterior. En el segle xviii el temple experimentà obres de reformes capgirant-se l'orientació del temple i suprimint-ne l'absis original; a més es van modificar les obertures. La data de 1722 inscrita a la llinda juntament amb el nom Antoni Dalmau segurament fa referència a aquesta intervenció. Referències
Sant Roc de Sant Julià de Vilatorta

Sant Roc de Sant Julià de Vilatorta és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici religiós. És una ermita de planta rectangular, sense absis i amb una capella lateral a la part esquerra. La façana és orientada a migdia, està coronada per un campanar d'espadanya datat (1857). Té també un òcul i una portalada d'arc rebaixat, datada l'any 1783. La teulada és a dues vessants al cos central i a una sola a la capella. El materials constructius són pedra sense polir, llevat els escaires i els elements ornamentals. Història Lligada a la història del mas Obreda. La tradició conta que fou erigida amb motiu d'una pesta de còlera. Anualment se celebra la festa del Sant patró a qui és advocada l'ermita. Referències
Sant Vicenç de Tordera

Sant Vicenç de Tordera és una obra del municipi de Tordera (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Per la carretera de Tordera a Fogars, a uns 2 km, una vegada deixat el riu, a la dreta, surt un camí que en uns 1.560 m porta a la capella de Sant Vicenç, situada sobre una elevació a l'esquerra del camí. L'església està mig enrunada. És d'una sola nau, amb absis circular de les mateixes proporcions que la nau, de la que el separa un arc triomfal que deuria aguantar una volta de canó. El campanar d'espadanya damunt l'absis és un element afegit amb posterioritat, igual que els contraforts. És de propietat particular, del Mas Julià. Història Es creu que és obra del segle XI-XII. A la guerra civil fou destruïda. Referències
Kaple svatého Vincenta (Tordera)

Kaple svatého Vincenta je církevní stavba na území obce Tordera v katalánské provincii Barcelona. Je to románská kaple z 11. až 12. století zahrnutá do soupisu architektonického dědictví Katalánska (IPA-9241). Nachází se na cestě z Tordery do Fogars de la Selva. Kaple byla napůl zničená z doby občanské války, ale má opět svůj původní vzhled a dne 3. října 1999 proběhlo slavnostní požehnání nového objektu. Je to jednolodní stavba s kruhovou apsidou. Zvonice nad apsidou byla přidána později. Objekt je v soukromém vlastnictví usedlosti Mas Julià. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Sant Vicenç de Tordera na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kaple svatého Vincenta na Wikimedia Commons