NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Molí de Roca (Sant Miquel de Campmajor)

El Molí de Roca és una obra de Sant Miquel de Campmajor (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un mètode per dirigir l'aigua del riu cap al molí mitjançant rescloses de fusta clavades amb troncs a les roques de la llera del riu. Més endavant trobem el carcabà (paredat amb arc de volta aparellada) i la bassa. Història Aquest sistema de rescloses té el seu origen en l'època medieval. Referències
Can Roqueta Dosquers

Can Roqueta Dosquers és una masia de Maià de Montcal (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una casa unifamiliar situada al Nucli d'Usall en una zona amb arbrat immediat. Masia construïda a partir d'un aparell de pedra calcària desbastat ben conservat a les façanes. La seva planta és rectangular i consta de dos pisos amb diverses finestres de mida reduïda. Destaca la porta principal amb un arc de mig punt adovellat amb dovelles de mesura més gran i en bon estat de conservació. La coberta, constituïda a partir de teules, és a un aiguavés i s'ajusta als desnivells de la masia. Referències
Les Viles (Rupit i Pruit)

Les Viles és un mas a mig camí dels nuclis de Rupit i Cantonigròs (Osona). Arquitectura Masia de planta rectangular coberta a dos vessants, amb el carener a la façana de tramuntana, que té un portal adovellat datat el 1773 i li fa espona un pujador de cavalls. Les finestres del primer pis daten de 1769, la central conserva l'antiga espiera. A la part de llevant la planta baixa és porxada, els arcs són de mig punt i a través d'ells s'accedeix a un portal rectangular que condueix a la casa. Les dues finestres centrals del primer pis són d'arc deprimit o convex. Al segon pis, al centre, s'hi obre una gran arcada d'arc de mig punt. A ponent hi ha l'horta i un antic aqüeducte. És construïda amb pedra sense polir i els elements de ressalt estan fets de pedra picada. La masoveria de llevant és de planta rectangular, coberta a dos vessants, amb el carener perpendicular a la façana de tramuntana, que es troba a llevant. Té un portal d'arc còncau i està situat a l'extrem dret; al primer pis presenta tres finestres amb espieres. A migdia hi ha un portal rectangular amb una finestra motllurada al primer pis. A la part de tramuntana hi ha poques obertures, a la planta baixa hi ha restes d'antics portals triangulars. És construïda en pedra sense polir, llevat de les obertures que són en pedra picada. És l'única casa de les Viles que manté les funcions de masoveria. La Masoveria de ponent és de planta rectangular i està adossada a la masoveria de llevant. Està assentada sobre el desnivell del terreny. És coberta a dos vessants, per la banda de migdia forma només un ràfec mentre que a tramuntana s'estén molt més cobrint tota l'edificació. Presenta un portal a la banda de ponent el qual és d'arc rebaixat i format per petites dovelles, al damunt s'hi obre una galeria amb baranes de fusta que es repeteix a la banda de migdia. A tramuntana presenta alguns portals tapiats amb un sobrearc que indica diverses etapes constructives. És construïda en lleves de pedra, fusta i els carreus del portal i alguna obertura carejada. És un habitatge temporal. Història Les Viles estaven primitivament formades per la masia de Vilademunt i la de Viladevall; la primera documentació data dels segle xiii i segle ix respectivament. Els propietaris conserven documents des del segle xiii. Arribà a tenir nou masoveries. El llinatge de les Viles unificades seguí sense interrupció d'hereu a hereu fins al 1860, moment en què la pubilla va contraure matrimoni amb Marià Bojons de Salai de Tortadès, a la mort del qual la vídua es casà amb Joan Fatjó i Borrell. Així es va perdre temporalment el cognom del llinatge fins que l'any 1949, amb motiu del centenari de Balmes, que va morir a la casa Bojons de Vic, el general Franco s'instal·là en aquesta casa i concedí el privilegi de que la família Fatjó pogués ostentar el nom compost de Viles-Fatjó. L'hereu actual viu a la casa i continua les feines de pagès. Es troba dins la demarcació de l'antiga parròquia de Sant Llorenç Dosmunts, que fou independent fins al segle xv i després sufragània de Sant Andreu de Pruit. Els propietaris de les Viles foren patrons de l'església. Referències
Església de Sant Agustí de Lluçanès

L'Església de Sant Agustí de Lluçanès és una edificació de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Agustí es reedificà al segle xviii, moment en què s'hi van afegir les capelles laterals. De l'edifici originari es conserva el campanar d'espadanya, encara que modificat, i els ulls de bou. Al portal d'entrada, de pedra treballada, hi apareix la data 1734 mentre que a la façana dreta hi ha una petita finestra amb la data 1716. Al costat hi ha un caminet amb una escala de lloses. Davant hi ha un petit cementiri. Història La parròquia de Sant Agustí de Lluçanès existia ja el 905, quan és citada a l'acta de consagració de Santa Maria de Lluçà, com a sufragània seva. El seu terme depenia originàriament del castell de Lluçà i a la fi del segle xiii es constituí en quadra independent, sota el domini dels cavallers cognominats Santagustí que la vengueren el 1753, després fou lloc reial. Referències
Santa Maria de Mont-rodon

Santa Maria de Mont-rodon és una església romànica de Tona (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una església de planta rectangular amb una única nau amb el presbiteri quadrat i una petita cambra a la part nord. La coberta és amb volta de canó i teulat. A la façana de ponent es pot veure la porta oberta entre 1678 i 1691, moment en què es construeix una cambra al costat nord de l'immoble entre els contraforts. Aquesta façana queda coronada amb una espadanya. L'any 1983 la porta de ponent va quedar tapiada per l'actual propietari del casal i es va tornar a obrir l'original, a la façana nord. També es va reconstruir la imatge gòtica del segle xiv i es van millorar els accessos. La tomba de la família Mont-rodon, esculpida amb la figura d'un cavaller jacent a la llosa central i dos escuts de la família, es conserva al casal de Mont-rodon. Referències
Can Soliguer

Can Soliguer és una obra noucentista de Viladrau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici, que es troba aïllat i situat en una gran parcel·la, fou projectat com una casa senyorial a l'estil de les vil·les florentines, amb dues plantes, golfes i soterrani, i amb cobertes de teula àrab i de tres vessants. L'edifici principal, de planta gairebé rectangular, té una terrassa sobresortint en un dels costats i un cos del tipus bow window poligonal, en planta baixa. Tots els murs, arrebossats i llisos, estan pintats de blanc, tot contrastant amb la terra cuita de to argilós emprada per emmarcar les obertures, els arcs de la loggia arcada de la primera planta, el guardapols d'algunes finestres, l'encoixinat de les cantoneres dels murs, la imposta motllurada que separa visualment les dues plantes i el frontó de la porta d'accés. L'interior de l'immoble destaca pels seus espais amplis i elegants i una escala de dos trams que comunica les dues plantes. Història L'enginyer i industrial Joan Soliguer i Artau va encarregar la construcció de la casa d'estiueig a l'arquitecte Raimon Duran i Reynals, on hi van passar els estius Roser Soliguer i Valls i el seu espòs Jaume Bofill i Bofill (fill del poeta Guerau de Liost), amb els seus fills. Després de la Guerra Civil, el paisatgista jardiner Josep Batlle i Gras va projectar el jardí. Referències
Jardins de Portolà

Els jardins de Portolà, amb una superfície de 626 m², es troben als carrers del mateix nom i de Claudi Sabadell del barri del Putxet de Barcelona. Inaugurats el 2005, pertanyen a la torre modernista Vil·la Matilde, construïda cap al 1910 i catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció Baixant als jardins per petits trams d'escales fets amb maó a sardinell i murs laterals, pintats de blauet, es troba una pèrgola i una placeta amb una font amb brollador i un banc de ceràmica vidriada. La vegetació és molt frondosa, amb mates de boix i arbres fruiters. Al final del jardí, en una gelosia, hi ha parra verge, oliveres, un exemplar de liquidàmbar, i flors de l'amor. A la resta de parterres hi ha plantes de flor que els entapissen amb agapants, xenixells i cintes. Caseta de nines A pocs metres de la torre hi ha una caseta de nines, un element que les famílies catalanes adinerades acostumaven construir als jardins de les seves cases a principis del segle xx per a què hi juguessin les nenes. Té les façanes amb trencadís i ceràmiques i les cobertes a quatre aigües. Reprodueix una casa unifamiliar amb tot detall, però en miniatura (9 m²), amb quatre habitacions: cuina amb dues piques, bany complet amb banyera, saló i dormitori, recinte d'entrada i jardí. Referències
Escola Sagrada Família (el Masnou)

L'Escola Sagrada Família és una escola del municipi del Masnou (Maresme). L'escola es creà gràcies a la deixa que feu la masnovina Joaquima Estaper i Cuyàs del Bosch en el seu testament l'any 1913 per a obres de beneficència. Joaquima Estaper era filla dels propietaris Antoni Estaper i Sors (Teià, 1797 - el Masnou, 1880) i Antònia Cuyàs del Bosch i Barrera (Montcada i Reixac, 1805 - el Masnou, 1876). El matrimoni va tenir sis fills que van morir sense descendència i Joaquima Estaper, la darrera dels germans que va morir, va cedir tots els béns familiars a obres benèfiques. El marmessor donà la casa i terres annexes de Joaquima Estaper a les religioses de la Sagrada Família d'Urgell a canvi que hi establissin una escola gratuïta de nenes. La finca es trobava al carrer de Sant Cristòfor (actual carrer de Jacint Verdaguer), cantonada amb la baixada de Ca l'Estudiant (actual carrer de Gaudí), que és on es troba encara l'escola. La casa era coneguda com a ca l'Estudiant. S'hi establí una comunitat de sis religioses i obtingueren permís per celebrar misses a la capella que s'hi construí. Les instal·lacions per acollir les monges i l'escola es van beneir el 4 de febrer de 1914, i just al cap de deu dies començaren les classes. L'escola tenia 60 alumnes, de les quals en podia tenia una de gratuïta, per cada dues de pagament. L'any 1916 el col·legi quedà inscrit oficialment. La institució també es veié afavorida pel trasllat de la casa general de la comunitat, des de la Seu d'Urgell a Barcelona, el 1924, any en què també es creà a l'escola masnovina el noviciat i la capellania, a càrrec de Raimon Manyé Plana, i es construí una capella més gran. Durant la Guerra Civil, les monges es refugiaren a cases particulars o fugiren als seus llocs d'origen, l'escola fou saquejada i els objectes de culte de la capella, quadres i estampes foren cremats a la plaça de l'Església, seguint les ordres del Comitè revolucionari local. Joan Abras Font, capellà de l'escola, fou empresonat i assassinat mentre fugia. Les Joventuts Llibertàries, vinculades a la CNT, ocuparen l'escola amb l'objectiu de transformar-la en biblioteca i centre de difusió de l'ideal llibertari, i destinaren la casa de les monges, al carrer del Doctor Curell, a seu de Mujeres Libres, també en l'òrbita de l'anarcosindicalisme. L'any 1938 l'escola es convertí en una llar d'infants per a nens refugiats patrocinada per Solidaritat Internacional Antifeixista i el diari anarquista Spain and the World. Acabada la guerra, l'escola reobrí i tornà a funcionar amb normalitat. L'any 1941, hi vivien 60 monges, novícies i internes, i el 1944 hi havia 75 estudiants, dues mestresses i dues auxiliars. Referències
Santuari de Sant Joan de Toran

El Santuari de Sant Joan de Toran és l'església parroquial de Sant Joan de Toran al municipi de Canejan inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau, amb l'entrada a ponent i amb dos contraforts al mur de migdia. Possiblement els únics elements romànics que es conserven siguin una obertura espitllada a la cara nord i l'absis semicircular a l'est. Tota la resta semblen afegits posteriors (sagristia adossada a sud-est, obertures quadrades a nord, oest i sud...). Dona la sensació de que la nau ha estat engrandida tota ella posteriorment. Notícies històriques Sant Joan de Toran és un dels llocs que cita la llegenda com a assentament de templaris i hospitalers. Referències
Sant Blai d'Algerri

Sant Blai d'Algerri és una ermita d'Algerri (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Sant Blai està ubicada al sud del nucli d'Algerri, quasi als afores de la població, en una antiga era abandonada. Es tracta d'un edifici aïllat d'una sola nau, quadrangular i amb una porxada gairebé tant gran com l'interior del temple. El temple és un clàssic exemple de les ermites que es troben als afores de les poblacions i que es construeixen a principis del segle xx. És un petit edifici gairebé quadrat, amb una façana coberta que amb una gran portalada adovellada de mig punt. Corona la façana un petit campanar d'espadanya realitzat amb maó i arc de mig punt. A la façana oposada s'hi localitzen les úniques obertures de tot el temple, dues petites finestres rectangulars que il·luminen l'absis. Tot l'edifici es troba arrebossat i pintat recentment per la qual cosa no se'n pot observar l'aparell. La teulada és a doble vessant amb teula àrab i amb acabats puntuals en maó. El pòrtic que protegeix la façana és també a doble vessant, amb el ràfec més baix i format per tres grans arcuacions de mig punt. Història Fou construïda amb les aportacions de tot el poble. Actualment es troba oberta al culte. Es realitzen diversos aplecs i el dia de Sant Blai es diu missa. Referències
Santa Maria de Pradell

Santa Maria de Pradell és una església de Pradell, al municipi de Preixens (Noguera) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'església parroquial de Pradell de Sió, dedicada a la Mare de Déu de l'Assumpció, està ubicada just al costat del castell, a la part superior del nucli de Pradell i al costat de la plaça de l'Abadia. Es tracta d'un edifici senzill de petites dimensions i amb una coberta de teula àrab de dos aiguavessos amb el carener paral·lel a la façana principal. Presenta, adossat, un campanar de secció quadrada i obertures d'arc de mig, amb una coberta de teula àrab a quatre vents i un ràfec amb una filera d'imbricacions. La façana principal de l'església és austera, amb un sol eix de composició vertical centrat constituït per una portada d'arc a nivell amb una llinda senzilla de pedra i un petit òcul a la part superior. El parament és fet amb filades horitzontals de carreus més o menys regulars i escairats. Història L'església apareix documentada el 1172 en la publicació sacramental del testament de Bertran de Preixens. No obstant això, l'actual temple és de factura moderna i es creu que fou construït sobre l'original romànic. De fet, quan l'any 1738 el castell de Pradell fou reconvertit en habitatge particular s'inicià la construcció de l'actual església. Referències
Sant Mateu d'Agulló

Sant Mateu d'Agulló és una església del poble d'Agulló, al municipi d'Àger (Noguera), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Temple de planta rectangular amb porta a ponent, d'arc de mig punt. Òcul d'il·luminació del cor, campanar de cadireta de dues plantes amb tres obertures i dues campanes a la façana principal, que ha estat arrebossada i blanquejada. La coberta superior de teula àrab i la part superior van ser reconstruïts. Els murs són de carreus reblats. Història A finals del segle xix el creixement urbà ultrapassà les muralles del castell. Referències
Sant Julià de la Règola

Sant Julià de la Règola és una església del poble de la Règola, al municipi d'Àger (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular amb capelles laterals, adossat a altres edificis afegits. S'accedeix per un portal lateral, reconeixent l'església per la façana més elevada que té un mur d'espadanya amb dues obertures i campanar. Els murs són de carreus de pedra reblats i arrebossats. Les cobertes són de teula àrab. Història El 1059 és citat el castell de la Règola. L'antiga església parroquial de Sant Julià depenia de la col·legiata d'Àger. Referències
Sant Julià de la Clua

Sant Julià de la Clua és una església amb elements barrocs d'Artesa de Segre (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Julià de la Clua s'emplaça al bell mig de la Clua, nucli agregat a Artesa de Segre. Es troba en una petita plaça entre les cases d'aquest poble. Es tracta d'una església d'una nau amb una planta rectangular. Es tracta d'un edifici d'època recent (possiblement segle xviii) que aprofita l'estructura i materials d'una antiga construcció, que es podria situar vers els segles xi i xii. L'església de Sant Julià està situada de nord a sud, aprofita els murs nord i oest del primitiu temple alt-medieval. Aquests murs foren incorporats a la fàbrica de l'església, mancats del coronament superior. Aquest temple anterior comptaria possiblement amb un absis semicircular a llevant i la porta a la façana sud. L'únic element visible en els murs conservats és una finestra de doble esqueixada, paredada, que es conserva al mur nord. Per altra banda, els paraments conservats originals presenten un aparell de carreuó ben escairat, disposat molt regularment en filades uniformes, fet característic de finals del segle xi i inicis del XII. Les refaccions o reedificació posterior li confereix un aspecte molt diferent. La cara exterior dels murs presenta un aparell molt heterogeni, amb blocs ben escairats i regulars segons els cànons alt-medievals, combinats amb d'altres de mides i formes més variades. La façana sud, on es troba la porta (adovellada amb arc de mig punt), es troba totalment arrebossada i compta amb un petit rosetó i un campanar que es troba molt restaurat (amb maó) i no permet una descripció acurada. L'interior del temple es troba molt malmès a causa de l'ús actual que se'n fa (local de l'associació de veïns), les parets, tot i que presenten pintures alterades han estat pintades de blanc i s'hi han fet dibuixos molt recents. No obstant s'hi pot observar la construcció de la nau amb arcs de mig punt. A l'interior de l'església s'hi pogué observar una estufa de llenya que, mitjançat un tub metàl·lic, expulsa/extreu el fum pel campanar. També una cuina de gas butà al costat de la pica baptismal i nombroses taules i cadires. La teulada, restaurada fa poc temps (segons el testimoni oral d'un veí), és a doble vessant i està realitzada amb teula àrab. Per acabar, cal ressenyar l'existència d'un forn de pa construït d'obra nova a redós de la paret est de l'església. Història Indirectament es coneix que aquest església formà part de la dotació inicial de Santa Maria de Meià cap a l'any 1095. Per contra, en el capbreu d'aquest monestir de l'any 1137 no apareix Sant Julià de la Clua, en canvi sí que ho fa el castell de la Clua. Posteriorment, durant la visita del delegat de l'arquebisbe de Tarragona a la zona tampoc fa constar aquesta església. En canvi, Roig i Jalpí el 1637 afirmà que el monestir de Santa Maria de Meià posseïa l'església: "Sant Iuliam Martyr en Clua. Es parroquial" Referències Enllaços externs Sant Julià de la Clua, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Bartomeu de la Vall d'Ariet

Sant Bartomeu de la Vall d'Ariet és una església romànica d'Artesa de Segre (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Sant Bartomeu de la Vall d'Ariet es troba isolada al bell mig de la Vall d'Ariet, enmig d'un conjunt de masos dispersos, propera al nucli de població de la Clua. Es tracta d'un edifici aïllat consistent en una sola nau, coberta amb una volta de canó de perfil apuntat, suportada per dos arcs formers de poc relleu, adossats als murs nord i sud, reforçada per un arc toral, també de perfil apuntat, que arrenca de dues semicolumnes amb capitells geomètrics i àbacs bisellats. Pel que fa a l'estructura, es tracta d'una església d'una sola nau. L'arc toral i les seves semicolumnes assenyalen l'inici de la capçalera, formada per tres absis semicirculars en trèvol. La volta mostra importants deformacions estructurals, especialment visibles en l'absidiola lateral sud i en el costat de ponent, on es fan paleses importants reparacions (construcció de dos arcs torals de reforç de la volta que alteren els arcs formers). La façana, mancada d'ornamentació llevat d'un senzill ràfec bisellat, compta amb un aparell de carreus petits, ben tallats i situats en disposició molt ordenada en filades uniformes i regulars. La porta, resolta en arc de mig punt, s'obre a la façana de ponent, que és coronada per un campanar d'espadanya de dos ulls, en el qual s'obre una finestra cruciforme. L'interior és totalment emblanquinat i no presenta cap resta visible de decoració. El sostre està cobert per lloses de pissarra. Referències Enllaços externs Sant Bartomeu de la Vall d'Ariet, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Plaça del Pallol (Tarragona)

La Plaça del Pallol és una plaça pública de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Una de les places més singulars del nucli antic de Tarragona en la qual es combinen estructures romanes com les voltes del Pallol amb edificis d'època medieval i moderna, com el convent dels Pares Predicadors/Ca l'Agapito, i edificis d'estil neoclàssic com l'antiga Audiència o la Torre Sefus. Tot ells li confereixen un aspecte que s'ha fet peculiar a Tarragona. Referències
Ermita de la Salut (Tarragona)

L'Ermita de la Salut és una obra historicista de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Temple neogòtic de gran simplicitat amb coberta a dues aigües amb teules esmaltades. Una sola nau el conforma i un campanar d'espadanya sobre la portalada el corona. Història Lloc típic de romiatge a l'estiu i per Pasqua, fou construït en un terreny cedit per Lluís Figuerola. Es va fer malbé durant la Guerra Civil i es va reconstruir l'any següent. Referències Enllaços externs «Ermita de la Salut». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Cementiri de Ferran

El Cementiri de Ferran és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Dins una tàpia quadrada, pintada de blanc, s'arrenglaren les tombes, al voltant d'un jardí amb xiprers. Té una disposició típicament mediterrània. Història El 1919 s'hi van fer reformes tal com figura a la seva porta d'accés. Referències
Molí del Pas (Tarragona)

Molí del Pas és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Aquest és l'últim molí que es troba a la conca fluvial del Riu Gaià. L'edifici, actualment adaptat com habitacle està situat just al peu i a frec del pont que hi creua la general de Tarragona a Barcelona; tanmateix, molt a prop de la desembocadura i del lloc d'Altafulla. Referències
Torre d'en Seguer

La Torre d'en Seguer o Torre d'en Segur és una obra de Tarragona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Torre de guaita cilíndrica, de menys de 5 m de diàmetre i 9 d'alçada. Envoltada per un habitatge unifamiliar modern que l'ha reutilitzat sense alterar-la (any 1989). Conserva el matacà de pedra a la cara de la muntanya. Restes de la fàbrica de maçoneria arrebossada. Els merlets no són originals. Referències Enllaços externs «Torre d'en Seguer». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Torre d'en Seguer». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural.
Plaça dels Infants

La Plaça dels Infants és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Plaça situada a la zona portuària de la ciutat on es localitza l'antiga fàbrica de Chartreuse de Tarragona. A la zona central hi ha una font circular amb una escultura de bronze que representa dos infants jugant amb l'aigua. Referències