NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Esteve de Montesclado

Sant Esteve de Montesclado és l'església parroquial barroca del poble de Montesclado, en el terme municipal de Farrera, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada al sector de ponent del petit nucli. Va substituir Sant Esteve Vell de Montesclado situada al cementiri, al nord-est de la població, i que avui està en ruïnes Descripció Església d'una sola nau amb capelles laterals, coberta amb volta d'aresta que descansa sobre petites mènsules. La capçalera està orientada a migdia i la porta d'accés, de mig punt, es troba als peus de la nau, a la base del campanar, formant un petit atri. És a dir, que l'accés a l'església es fa a través del campanar, que s'aixeca a l'extrem de la nau i presenta una base quasi quadrada que es transforma, a la part superior, en trapezoidal bastant irregular. A la part superior s'obren dos pisos de finestres de mig punt, parcialment cegades les del pis inferior. Un petit capitell de llicorella corona el campanar. Exteriorment, el mur lateral est de la nau és arrodonit. L'aparell, de mida petita i pissarrós, és recobert per arrebossat en alguns punts. A l'interior decoren la capçalera uns frescos contemporanis, obra del pintor J. Verdaguer. Durant la guerra civil Sant Esteve va patir greus danys. Formant part de la paret de l'absis trobem una pintura mural de Sant Esteve de Montesclado del 1970 en un bon estat de conservació. Història Originàriament, Sant Esteve de Montesclado estava situada als afores del poble. Era una església de cementiri, de la que encara queden restes. Les primeres notícies de l'església són del 1314, quan fou objecte de visita dels deganats de l'arquebisbe de Tarragona, quan formava part del deganat de Cardós. Al principi del segle xvi, la rectoria de Montesclado, juntament amb la de la Glorieta (de Montesclado), regida per Joan Castell, era valorada en 10 lliures i 2 sous, i pertanyia a l'oficialitat de Tírvia. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981. (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Església de Sant Esteve (Palau de Santa Eulàlia)

L'església de Sant Esteve és una monument llistat del municipi de Palau de Santa Eulàlia (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici aïllat situat al punt més alt de Palau. Aquesta església és d'una sola nau, amb creuer i absis trapezial. En la planta d'aquest edifici preromànic cal destacar la presència del transsepte, que no sobresurt exteriorment als murs de la nau. La volta de la nau és lleugerament ultrapassada i s'inicia en banquetes poc destacades en ambdós murs laterals. La volta del creuer és de canó i té el seu punt a un nivell considerablement més alt que el de la nau. L'absis està cobert amb volta de canó. A l'interior del temple trobem dos arcs de sosteniment de les cobertes: el triomfal, d'entrada al presbiteri i un arc toral, en el punt de comunicació entre la nau i el transsepte. Les impostes d'aquest dos arcs són molt grans i presenten una decoració geomètrica. Aquesta església presenta tres portes, una de les quals s'obre al frontis, l'altra al mur nord del creuer, i la darrera al mur de migdia de la nau. La porta de la façana és d'un sol arc de mig punt format per petites dovelles. Aquesta porta posseeix una llinda, i l'espai del timpà s'omplí amb pedruscall i argamassa. La porta que s'obre en el braç septentrional del transsepte ha estat modificada en època contemporània. El seu arc va ser molt malmès, tot i això encara se'n conserva més de la meitat. És un arc de mig punt de petites dovelles, sense arquivolta. La porta del mur meridional de la nau, que s'obre a prop del creuer, és de dimensions més reduïdes que les dues anteriors. Història L'església de Sant Esteve de Palau Sardiaca era l'antiga capella del palau, unida a aquest edifici per la banda nord. Encara que és la part més antiga del conjunt, és l'única ben conservada. Segons l'historiador Joan Badia es tracta d'un dels monuments preromànics més interessants de l'Empordà i se'n pot situar l'origen els segles viii-ix. Des del 1835 és de propietat particular. Referències
Església de Sant Esteve de Palautordera

L'Sant Esteve de Palautordera és una església parroquial al municipi de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Edifici religiós de paredat i amb palets. A les parets exteriors del nord i sud hi ha restes d'arcuacions cegues que, sens dubte, juntament amb la paret on es troben, són restes de l'església del segle XI-XII. Té una portada del segle xvi amb raïms de columnes molt estilitzades i fust prim. El campanar té un sol cos, és quadrangular, molt massís, de gran superfície i poca alçada. Està coronat per merlets de maó i una piràmide quadrangular arrebossada amb ciment. S'alça damunt el creuer de l'església que es tanca amb quatre petxines que li serveixen de base. A l'interior solament hi ha una nau, el presbiteri i tres cossos. Originalment tenia tres absis, però ara solament n'hi ha un. La portada del segle xvi està decorada amb elements figuratius. En els capitells hi ha uns caps d'àngels amb llurs ales exteriors als dos costats. L'extradós es recolza en unes mènsules, una a cada costat. La de la dreta representa el cap de Sant Pere, la de l'esquerra el de Sant Pau. Sobre la clau hi ha un floró que serveix de coronament. A la capella esquerra hi ha una fornícula amb la imatge de Nostra Senyora de Gràcia, d'estil plateresc, del segle xvi. Història La primera referència de la parròquia de Sant Esteve apareix a la visita del 6 de desembre de 1305. Encara que la documentació és del 862, hi ha documents en aquesta època que parlen de l'església. Per aquests documents se sap que el comte Sunyer II va vendre el lloc a Trasovad vers el 900 i aquest el 908 el va vendre a Guifré Borrell, comte de Barcelona, el qual el va cedir al cap de poc temps al monestir de Sant Cugat. A causa d'això, el domini de la parròquia fou sempre dels abats de Sant Cugat i, a partir de 1215, de l'administració de Sant Cugat, dita pabordia de Palau o de Palautordera. La parròquia era regida per dos domers o dos sacerdots que s'alternaven en el servei parroquial. Referències
Sant Esteve de Peratallada

Sant Esteve de Peratallada és una església romànica protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de Forallac (Baix Empordà). Descripció Església romànica de dues naus amb sengles absis semicirculars, de dimensions poc més grans la de migdia. Al costat sud hi ha capelles laterals i la sagristia bastides tardanament. Les voltes són apuntades. Al frontis, al sector meridional, hi ha la portada de gran dovellatge amb motllurats, un rosetó i tres mènsules. Els absis conserven llurs finestres romàniques; el meridional fou sobrealçat amb una torre, tardanament. L'edifici és construït amb grans carreus ben escairats. L'ossera de Gilabert de Cruïlles, senyor de Peratallada, mort l'11 de juliol del 1348. L'ossera es troba a la nau septentrional de l'església parroquial, damunt un sòcol de pedra tallada. A la cara frontal de la caixa i emmacats per una sanefa amb motius vegetals hi ha la llegenda funerària on hi diu: "HIC IACET NOBILIS VIR : DN9 GILABERT9 DE CRU : DILIIS DN9 DE PETRACIS : SA QI OBIIT XI DIE IULII : ANO DNI M CCC XL VIII : CVI9 AIA REQIESCAT IN : PACE AMEN". Al costats sengles escuts en relleu inscrits en cercles lobulats. El de la dreta, el dels Cruïlles, representat per un camp amb petites creus. Mentre que en el de l'esquerra hi ha un lleó rampant adoptat en l'escut de Forallac. Als laterals es repeteix el mateix tema. Conserva bona part de la policromia. Història L'any 1202, Gilabert de Cruïlles prestà homenatge al bisbe de Girona pel delme e la parròquia de "Sancti Stephani de Petracissa". De l'any 1222 és el reconeixement fet per Ermessenda de Peratallada de la pertinença dels delmes d'aquesta parròquia per part de la Seu de Girona. L'església de "Petracisa" -i també la capella dels seu castell. Figuren a les "Rationes Decimarum" dels anys 1279 i 1280. També es relaciona als nomenclàtors de parròquies de la Diòcesi del S.XIV i posteriors. En aquesta església s'hi venerava la imatge de "la Santíssima Majestat", dada que coneixem pels seus goigs, que amb tota probabilitat devia ser romànica. Desaparegué com tot el mobiliari litúrgic antic del temple. L'església parroquial es troba extramurs del poble, a uns 200 metres del portal nord de la muralla; a la vora —al Mas Bou Negre— es coneix un jaciment arqueològic preromà. El patronímic Gilabert fou molt repetit entre els personatges de les diferents branques eixides de la línia troncal d'aquest llinatge que prengué el nom del seu domini originari al poble de Cruïlles. El senyor de Peratallada al qual pertany l'ossera fou Gilabert V de Cruïlles i Dionís, fill de Bernat Peratallada i, per tant, net de Gilabert IV de Cruïlles i de Bestracà qui, en casar-se vers el 1249 amb la pubilla Guillema Peratallada uní aquests dos casals i formà l'extens domini feudal baix empordanès dels Cruïlles Peratallada. Gilabert V fou governador de València en 1329. Es casà amb una filla natural del rei de Mallorca. Morí, com consta a la sepultura el 1348 i el succeí el seu fill Gilabert VI de Cruïlles i de Mallorca, almirall, guerrer i personalitat notable durant els regnats d'Alfons III, Pere III i Joan I. Referències
Sant Esteve de Prullans

Sant Esteve de Prullans és una església del municipi de Prullans (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau amb dues capelles a manera de creuer. La volta de la nau central és de canó apuntat, i les de les capelles l'una és d'aresta i l'altre de canó. Absis semicircular, amb dues obertures de doble esqueixada. Els murs són de carreus de pedra. Cor alt als peus de fusta. Portada als peus de mig punt amb porta de fusta antiga, farratges d'espiral i forrellat amb decoració geomètrica. Al mateix pla que la façana, orientada a ponent, s'hi troba la torre campanar de secció quadrangular, construïda amb carreus de pedra. Història Aquesta església de Sant Esteve de Prullans és la parroquial d'aquest lloc, que era esmentat ja el 839 en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. Restaurada del 1969 al 1972 s'hi ha incorporat uns vitralls a les petites obertures, així com una font, d'on brolla d'aigua a la pila baptismal. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències Bibliografia complementària Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.
Sant Esteve de Vicfred

Sant Esteve de Vicfred és un edifici religiós del poble de Vicfred, al municipi de Sant Guim de la Plana (Segarra) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial que presenta elements de períodes constructius molt diferents. Les seves dimensions són considerables i està construïda amb filades de carreus irregulars amb restes d'arrebossat. S'accedeix a l'església a través d'una porta rectangular amb llinda oberta al N.O., on encara avui es pot llegir la inscripció "1584", data en què es va construir les naus i la volta, mentre que el campanar, que es troba en un dels extrems del mur de tramuntana data del "1901", tal com indica una inscripció que trobem al primer cos de la torre. Aquesta església consta d'una nau principal i una nau lateral al Sud. Està constituïda per dos trams coberts amb volta de llunetes, un presbiteri rectangular i cor. Té una única nau lateral al Sud on trobem una capella amb volta de creueria i una petita cúpula sustentada per petxines. Tot l'interior de la nau es troba arrebossat i pintat de color blanc amb les nervadures de les voltes i les línies d'imposta grises. A l'exterior observem la torre del campanar que és quadrangular i presenta dos cossos dividits per una motllura; s'obra una obertura d'arc de mig punt en cadascuna de les cares de la torre. Aquesta és coronada per una sèrie de merlets triangulars que recorren tot el perímetre del campanar. Adjunt a l'església trobem una construcció que antigament havia funcionat com a rectoria i que en el dia d'avui és un habitatge unifamiliar que no té cap vincle amb l'edifici. Història Aquesta és l'església parroquial de Sant Esteve de Vicfred. A llevant del nucli, on hi hagué l'antiga porta, hi figura a la llinda la data de 1585. El campanar, però, és de 1901. La jurisdicció eclesiàstica depengué des de 1162 del monestir d'Ager, igual que la seva sufragània de Sant Esteve de Comabella. Quan aquesta jurisdicció exempta fou agregada a la diòcesi de Lleida, passà a formar part del bisbat, creant un enclavament entre els bisbats d'Urgell i Solsona. El 1956, juntament amb les esglésies de Sant Jaume de la Manresana i Sant Pere de Castellnou d'Oluges foren cedides al bisbat de Solsona. Referències
Sant Esteve de Vila-seca

Sant Esteve és una església catalogada com a monument al municipi de Vila-seca (Tarragonès). Edifici de traçat renaixentista i gòtic. Presenta una sola nau i capelles situades enmig dels contraforts, la capçalera és poligonal i amb volta de creueria, les capelles estan cobertes amb volta de canó. Està dedicada a Sant Esteve màrtir i al llarg del temps se li han dedicat a Vila-seca diversos goigs. La façana de l'església és potser l'element més renaixentista. És molt senzilla, l'element més destacat és la portalada, on hi ha la porta d'accés, obra de l'arquitecte Pere Blai. La porta està emmarcada per sengles columnes jòniques sobre plints enlairats. L'arc és de mig punt, rematat per un frontó triangular. Damunt hi ha un òcul circular i sense radis. El frontispici acaba en pla, amb els angles superiors bisellats. La torre s'enlaira rectangular i s'adapta a les formes de la capella. Nombroses gàrgoles canalitzen el drenatge de les aigües de pluja. Història Com que al tombar el segle xvii, a la vila es trobaven dues esglésies, una molt petita i l'altra greument afectada pels esdeveniments de 1640, els vila-secans van aprofitar per engrandir l'església variant l'orientació de l'església vella de Sant Esteve. L'ajuntament d'aquell temps, per ajudar a les despeses de les obres va procedir a l'enderroc de l'antiga església de Sant Joan Extramurs i va vendre els terrenys. La presència del rector Pere Gebellí és fonamental per a l'aparició de l'església actual. El seu nom apareixerà constantment vinculat als principals esdeveniments de l'època, en qualitat de notari i com a impulsor de les principals obres vila-secanes: l'església nova i l'abadia. Referències Enllaços externs «Església de Sant Esteve». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Esteve de Vilacolum

Sant Esteve de Vilacolum és un edifici religiós del municipi de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Esteve de Vilacolum està situada a la part més elevada del nucli, i s'hi accedeix a través del recinte del cementiri. L'edifici és d'una nau amb capelles laterals entre contraforts i absis poligonal. La coberta és de teula a dues vessants. A l'interior, la volta de la nau és de llunetes. La façana principal, orientada a ponent, presenta una gran porta d'accés rectangular, emmarcada amb carreus molt ben tallats. A la dovella central hi ha la inscripció "Charitas me fecit 1791". Al damunt hi ha adossat un petit timpà semicircular. El campanar està situat a la dreta de l'edifici, a l'angle sud-oest; és de planta rectangular i té dues obertures d'arc de mig punt. Història L'església de Sant Esteve de Vilacolum és una construcció del segle xviii, segons consta a la inscripció del 1791 que apareix a la llinda de la porta d'accés. Va ser bastida sobre restes del segle X -restes d'un mur i una porta tapiada-. També s'hi conserva una finestra del segle xii, que segurament correspon a una reforma del temple. Sembla que el campanar és anterior a la construcció del segle xviii. Referències
Sant Pere de Vilamarics

Sant Pere (o Sant Esteve) de Vilamarics és una església de Monistrol de Montserrat (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica d'una sola nau coronada per un absis semicircular a llevant, al centre del qual s'obre una finestra de doble esqueixada coronada per un arc monolític de mig punt. La nau ha perdut totalment la coberta original però l'absis encara la conserva essent de quart d'esfera. La porta original era al mur de migdia, formada per un arc de mig punt amb grans dovelles. Al mur de ponent hi ha el campanar d'espadanya, senzill. L'església fou remodelada al segle xix i enguixats els seus murs interiors; es va obrir també una nova porta a ponent i es va reforçar el mur amb un contrafort. L'edifici fou abandonat l'any 1936 i avui resta en estat molt lamentable. Conserva vestigis de la primera construcció preromànica. Història L'església de Sant Pere de Vilamarics depenia del monestir de Santa Maria de Montserrat per donació dels comtes de Barcelona Sunyer i Riquilda l'any 921 (Vila Milech), al monestir de Ripoll. En fundar-se el priorat a Montserrat aquesta església i el seu alou formaren part del seu patrimoni car el monestir de Montserrat estava vinculat a la casa mare de Ripoll. L'any 1924 fou unida a l'església de Sant Cristòfol de Castellbell i abandonada després de 1936. Referències
Sant Eudald de Jou

L'ermita de Sant Eudald de Jou (també anomenat Sant Eudald dels Vilars), situada al terme municipal de Montagut i Oix, és d'origen romànic. És un edifici d'una sola nau amb un absis semicircular molt modificat el segle xvii. Més tard, es va afegir un pis i un porxo que cobreix la façana sud i la part de ponent. Situat en un torrent, a mà dreta de la carretera de Castellfollit de la Roca a Oix. Per arribar-hi, cal agafar un camí de terra, que neix poc abans de la fàbrica de ciment de Can Bundanci. Descripció Tot i que ha sofert moltes modificacions, es conserva en la part baixa l'estructura romànica original, amb l'absis arrodonit, la volta apuntada i el campanar d'espadanya que s'insinua a la façana de ponent. Al segle xviii es construí l'habitatge que ocupa tota la part superior de la nau, s'hi afegí el porxo d'entrada i s'adossà a la paret de migdia la galeria que es veu actualment. En aquesta mateixa època, hom modificarà la façana de ponent, obrint-hi dues finestres, una a cada costat de la porta. La porta Conserva les ferramentes d'època romànica malgrat que fou substituïda per una de nova al segle xviii. El forrellat és acabat en cap de drac i presenta diverses decoracions geomètriques que es repeteixen a la resta de les ferramentes. Als batents de fusta es gravà la següent inscripció: 1651 · S // EUDALI · Notícies històriques Sembla evident que el topònim Jou prové de la situació del temple a redós d'un collet de rostos suaus entre la muntanya del Cos i la Serra de Palomeres. Apareix citada l'esglesiola a les Rationes Decimarum Hispaniae dels anys 1279 i 1280, amb la denominació «...eclesia de Jugo...». Segons l'historiador Francesc Monsalvatje, l'any 1386 s'hi representaven unes funcions semblants als Autos Sacramentales castellans. Aquesta era una església parroquial fins que el 1592 la parròquia va ser unida a la de Montagut. . Referències Enllaços externs L'ermita de Sant Eudald a NovaSenda L'ermita de Sant Eudald a ArtMedieval
Eremo di Sant'Eudald de Jou

L'eremo di Sant'Eudald de Jou (in catalano: ermita de Sant Eudald de Jou) è un luogo di culto cattolico che si trova nel comune di Montagut i Oix, in Catalogna. Origine del nome La chiesa si trova su un rilievo roccioso che domina il torrente di Sant Eudald, e da questo ha preso il nome. Storia L'eremo è citato a partire dal 1279 come suffraganeo della chiesa di San Pietro di Montagut i Oix. Nel XVII secolo fu oggetto di importanti modifiche; venne sistemata una nuova pavimentazione e fu aggiunto il portico. Nella seconda metà del XIV secolo fu utilizzata per sacre rappresentazioni. Descrizione Esterno L'eremo si trova nel quartiere di Els Vilars di Montagut. Le modifiche che ha subito nel tempo hanno lasciato solo parte della struttura romanica originaria. Il campanile romanico non esiste più ma è rimasto quello a vela, sulla facciata. Interno Il piccolo edificio di origine romanica presenta un interno a navata unica con volta a botte. L'abside è semicircolare. Note Voci correlate Montagut i Oix Chiesa di San Pietro (Montagut i Oix) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'eremo di Sant'Eudald de Jou Collegamenti esterni (CA) Sant Eudald de Jou, su lagarrotxa.net. URL consultato il 13 marzo 2021.
Sant Feliu de Bagergue

Sant Feliu de Bagergue és una església romànica del nucli de Bagergue, municipi de Naut Aran (Vall d'Aran), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba en un punt elevat de la població més enlairada de tota la Vall. Es tracta d'una església d'origen romànic amb posteriors modificacions arquitectòniques. De l'època romànica conserva la nau de planta trapezoïdal, actualment coberta per un empostissat de fusta modern, i la portalada d'accés situada al mur de ponent, elements que corresponen a una fase avançada de l'època romànica (segle xiii). La portalada ubicada al mur de ponent està composta per tres arcs adovellats en degradació. que reposen sobre unes impostes que suggereixen la possibilitat que originàriament incorporessin columnes. L'arc de l'intradós està cobert per un guardapols format per peces decorades amb escacat. La presència a l'extrem de migdia del campanar fa que part de la caiguda dels arcs quedi solapada sota la torre del campanar. Posteriorment, als voltants del segle xvi es va suprimir l'absis original a favor d'un ample presbiteri quadrat, i s'afegiren dues capelles a banda i banda de la nau, a manera de transsepte. Un dels pocs elements decoratius dels murs exteriors és la presència a la part superior d'una cornisa escacada recolzada sobre unes mènsules sota les quals hi ha un fris amb arcuacions, sostinguts per permòdols amb representació escultòrica d'animals. El darrer afegit arquitectònic que s'observa és la sagristia situada a l'extrem del mur de migdia. El campanar és una construcció de l'any 1763 que s'assenta damunt d'una base quadrada al sud-oest que esdevé octogonal, amb sengles obertures a la part superior. A l'interior es conserva una estela funerària tardoromana reconvertida en peu d'altar. Esculpida en baix relleu, representa una escena partida en dos parts: la superior, més reduïda en alçada, té esculpits dos símbols en forma de rosàcies, una de quatre fulles i l'altra de sis, inserits dins sengles cercles. La part inferior, de més alçada, representa un doble arc més ample a la clau que als arrencaments, seguint el model de l'arquitectura preromànica catalana. Les dues arcuacions es troben al centre sobre un capitell de formes senzilles. Al Museu Frederic Marès de Barcelona es conserva una creu de fusta romànica procedent d'aquesta església i al MNAC de Barcelona se'n conserva una altra, de fusta romànica. A l'església es pot admirar una reproducció de l'original d'aquesta última, obra d'Agustí Masvidal i Salavert, així com un complet Via Crucis pintat a l'oli, obra del mateix autor. Referències