Castell de Rajadell

El castell de Rajadell és un edifici del nucli de Rajadell (Bages), declarat bé cultural d'interès nacional. Es troba sobre un turó que controla el pas de la riera de Rajadell, via de comunicació natural entre el pla de Bages i la Segarra. Història El lloc de Rajadell apareix mencionat per primer cop el 950 com a Castro Agello, i el 1025 apareix un Miró de Rajadell. A l'escriptura de compra del castell de Grevalosa pel comte de Barcelona Ramon Berenguer I del 1063, consta que el seu terme limitava amb el castell de Fals, i a l'est, amb el de Rigadel. En el seu testament del 1113, el castlà Raimon Tedbald deixà a la seva muller i filla el feu de Rajadell, que havia rebut de Pere i Ramon Folc de Cardona. El 1123, el feudatari era Berenguer Sendred, castlà de Callús, i el 1153 el seu fill Guillem. Els Rajadell El 1273, el senyor del castell era Guillem de Rajadell (†1284), succeït pel seu fill Berenguer (†1336-1337). Va participar a les guerres empreses per Pere II i Alfons II, amb qui s'embarcà a Mallorca, i també al setge d'Almeria. Fou succeït pel seu net Joan Berenguer de Rajadell i de Peguera (†1406), fill de Guillem de Rajadell (1281-1330) i d'Esclermonda de Peguera, senyora de Viver. Casat amb Elisenda de Boixadors, el 1370 va anar a lluitar a Sardenya contra el jutge d'Arborea, que s'havia aixecat en armes contra els catalans. El 1386, va fer donació del castell de Rajadell al seu fill Guillem de Rajadell i de Boixadors pel seu matrimoni amb Serena de Castellolí, filla de Guillem de Castellolí, senyor de Jorba, que a la mort del seu pare el 1406 va pendre possessió del castell i va rebre l'homenatge dels seus vassalls. El 1412, el seu fill Joan Berenguer de Rajadell (†1479) es va casar amb Violant de Montbui, que li aportà drets sobre el castell de Vallmanya i fou declarat hereu pel seu pare, que morí cap al 1418. Durant la guerra contra Joan II (1462-1472), prengué partit pel bàndol de la Generalitat, i va establir la seva residència a Manresa, on continuarien vivint els seus descendents. El 1471, el castell i l'església de Rajadell, així com la majoria dels masos, van ésser destruïts per les tropes joanistes. Els Cruïlles-Aimeric Després de la mort sense descendència de Lluís de Rajadell, la seva vídua Caterina d'Aragó es va casar amb Damià de Rajadell i de Cruïlles, senyor de Jorba, que moriria aviat. Aleshores, el castell i el terme de Rajadell van ser posats en subhasta pública, i el 1515 va ser adquirit per Bernat Joan de Cruïlles i de Bassella (†1517), senyor d'Aiguafreda. Tanmateix, els tràmits s'allargaren molt, i el 1523, el seu fill Francesc de Cruïlles i de Cruïlles-Santapau (†1551) en va reclamar la possessió al lloctinent del castell. El 1522 es va casar amb Guiomar d'Urrea, que administraria el terme a la seva mort. El 1569, Guiomar i el seu fill Pere de Cruïlles i d'Urrea (†1574) publicaren un ban on es prohibia la blasfèmia, així com caçar i pescar i treure llenya o carbó; es regulava el servei d'armes i la seva tinença; el pagament per permetre el pas de bestiar pel camí ral; la pastura i la venda de mercaderies. Pere de Cruïlles es va casar dues vegades i tingué fills dels dos matrimonis i també fora d'ells. Fou succeït per la seva filla Guiomar o Guialmar de Cruïlles i de Roger (1554-1637), que el 1576 es va casar amb Bernat d'Aimeric (o Eimeric) i Codina (†1607), senyor de Monistrolet, Vallformosa i Vallhonesta. Aquest matrimoni comportà la unificació de les dues antigues jurisdiccions de Rajadell, que acabarien constituint l'actual municipi al segle xix: d'una banda, el castell i Sant Iscle de Rajadell, i de l'altra, les quadres de Monistrolet i Vallformosa. El 1631, l'hereu Pere d'Aimeric i de Cruïlles (†1680) es va casar amb Maria Anna de Claret-Oluja, senyora de Claret, i fou succeït pel seu fill Bernat d'Aimeric-Cruïlles i de Claret-Oluja (1632-1707), primer marquès d'Aimeric, que el 1653 es va casar amb Anna d'Argençola. Fou succeït per la seva filla gran, Anna d'Eimeric-Cruïlles i d'Argençola, que es va casar amb casada amb Domenico Pignatelli i Vagher (o Baez), primer marquès de Sant Vicenç. Els Pignatelli L'hereu Antoni Pignatelli i d'Aimeric (1685-1771) es va casar amb Anna Maria Francesca Pinelli i Ravaschieri, princesa de Belmonte, i fou succeït pel seu fill Antoni Francesc Pignatelli i Pinelli (1722-1794), príncep de Belmonte i marquès de Sant Vicenç. Casat amb Chiara Spinelli, vivia a Nàpols, a l'igual que els seus descendents. Durant aquest període, el castell era administrat per un procurador, que recaptava les rendes i nomenava els jurats, batlle i síndic del poble. Quan es moria el senyor, l'hereu n'havia de prendre possessió, i aleshores el procurador, davant de notari, reunia a la plaça del poble el batlle, els regidors, el síndic i els pagesos, i el batlle retia homenatge al senyor a canvi de mantenir-ne els privilegis i usos. L'hereu Antonio Pignatelli Spinelli (1763-1796) es va casar amb Giovanna Pignatelli Piccolomoni i fou succeït pel seu fill Gennaro Pignatelli Pignatelli (1787-1821). La seva filla Francesca (1824-1911) es va casar amb Angel Granito, marqués de Castellabate, i a partir del 1895, després del desastre de la fil·loxera, es va vendre el castell, amb les terres i drets sobre Rajadell, Monistrolet i Vallformosa, en diferents lots. Els Pons El castell va ser adquirit pel farmacèutic d'Olot Francesc Pons i Genescà, que el rehabilitaria com a segona residència. Els seus descendents encara en són els propietaris. Durant la Guerra Civil, va ser requisat pel Comitè Revolucionari, i la pràctica totalitat dels objectes de valor, entre els quals hi havia uns incunables van ser exploiats. Dues dones van ser confinades al lloc que es coneix com a la «presó de dones», al costat de la sala d'armes: eren dues propietàries, una la de Can Miralles. Descripció És més aviat una casa forta o masia fortificada de planta rectangular i d'una alçada considerable. Està constituïda per tres cossos, disposats en forma d'«U» al voltant d'un pati central, mentre el costat de llevant està tancat per una muralla, i a l'angle nord-oest hi ha una torrella. El cos de migdia és el principal i també el més gran, on es conserven les estructures més antigues. Consta de dues plantes amb sostres molt alts i golfes, i coberta a dues vessants. A la planta baixa hi ha el pati d'armes amb un pou al mig, que comunica amb les estances del senyor i la casa del masover, així com na gran sala de recepció anomenada «el Porxo», amb un interessant sostre enteixinat. A l'angle sud-oest d'aquesta cambra hi ha una trapa, a través de la qual s'accedeix a una petita cambra subterrània, l'antiga masmorra, convertida després en celler. A la planta superior hi ha la sala d'armes, de proporcions semblants a la de sota), que distribueix l'accés a les cambres i a l'ala de ponent. Els sostres de les cambres, fets a principis del segle xx són enteixinats amb cassetons quadrats amb motius: l'escut de Solsona (per la dona del propietari Francesc Pons, Mercè de Solsona), una creu i una rotllana amb gallons. Les parets són decorades amb una pintura mural senzilla que representa motius inspirats en l'ofici farmacèutic. El cos de ponent consta de tres plantes, de sostre més baix que el de migdia. Els dos pisos superiors eren ocupats darrerament pel menjador, la cuina i diverses habitacions. La cuina conserva un conjunt d'elements de principis del segle xx: una gran llar de foc, un forn, cuina econòmica i enrajolat a les parets. Al primer pis hi ha l'aomenada «Presó dels Homes», coberta amb volta i una finestra exterior amb doble reixa de ferro. El cos de tramuntana, adossat a l'anterior, correspon a la casa el masover i té planta baixa, pis i golfes. Els paraments mostren algunes discontinuïtats, tot i que l'aparell és bastant homogeni: carreus escairats de mida mitjana disposats en fileres. Les obertures demostren una disposició bastant aleatòria, potser més regular al cos de migdia, i a totes les façanes hi ha espitlleres de forma quadrada, sobretot a la de ponent, on també hi ha una finestreta d'arc de mig punt. Referències Vegeu també Palau del Marquès d'Ayerbe (Barcelona) Casa Bassols-Pignatelli Bibliografia Menéndez i Pablo, Francesc Xavier. Mapa del Patrimoni Cultural de Rajadell. Memòria Tècnica. Diputació de Barcelona. Oficina del Patrimoni Cultural, 2021. Enllaços externs «Història dels Senyors de Rajadell». Ajuntament de Rajadell. «Castell de Rajadell». Castells Catalans (blog), 10-03-2011.