NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Julián (Coaner)

La iglesia de San Julián de Coaner es un edificio religioso de la entidad de población de Coaner perteneciente al municipio de San Mateo de Bages y a la comarca catalana del Bages en la provincia de Barcelona. Es una iglesia románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Localización Está situada al norte de la sierra de Castelltallat. Se accede desde la población de Suria. Viniendo de Manresa, hay que atravesar la población y, antes de volver a entrar en la C-55, hay un desvío a mano izquierda por una pista de tierra de unos 4,5 km. Al final del camino encontraremos San Julián de Coaner y justo detrás la torre del castillo de Coaner. Historia La iglesia se sabe que fue consagrada en el año 1024 por el obispo Ermengol de Urgel. El edificio ha sido restaurado dos veces: una en el siglo XVI, con la fecha de 1573 en el portal de la iglesia, y la otra en el sigo XX por la diputación de Barcelona. A pesar de las restauraciones, el edificio siempre ha conservado su estructura primitiva. Se cree que la iglesia, al pie de la torre, era una mezquita.​ Descripción El edificio de la iglesia es románica-lombarda y de planta basilical cuadrada .debido a motivos de espacio., que presenta tres naves, separadas por tres arcos que descansan sobre pilares cruciformes, proyectadas en tres ábsides adornados exteriormente por arcos lombardos. Destaca el campanario situado a los pies de la nave central, de torre cuadrada con ventanas geminadas en dos caras y sencillas en las otras dos. La decoración externa llena las naves laterales, el frontispicio y el ábside. El material utilizado es el sillar y se aprecia que toda la configuración del edificio obedece al sistema de construcción en ladrillo, originario del románico. El ábside y absidiolos laterales se manifiestan como el resultado de la prolongación de las tres naves, y cuentan con una ventana central. El ábside presenta una doble decoración de ventanas ciegas y de arcos, mientras que la cornisa está formada por pequeños nichos ciegos. En las absidiolos también se pueden observar decoraciones de arcos ciegos lombardos trabajados en unidades de dos. El trabajo de decoración, sin embargo, es rústico. La iglesia de San Julián de Coaner es particularmente interesante desde el punto de vista arqueológico, y es objeta de atención por parte de este colectivo.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Buron, Vicenç (1980 (2a edición)). Esglésies romàniques catalanes - Guia (en catalán). Barcelona: Artestudi Edicions. ISBN 84-85180-24-0. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Julián.
Sant Julià de Viladebages

Sant Julià de Viladebages és una església romànica del municipi d'Olius (Solsonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Es troba a prop de la masia de Viladebages, en el paratge de Brics, i està dedicada a sant Julià. Descripció És una església dels segles XI-XIII, d'una sola nau i un absis quadrat. La nau està coberta amb volta apuntada, orientada al nord-est. Les mides són de 5 x 8,80 m. La construcció ha estat modificada. La nau i absis estan coberts amb volta apuntada no d'origen, i amb motllura de pedres trapezoïdals amb bisell als murs laterals de l'absis. El parament és de grans pedres treballades a cop de maceta en filades; les que volten la finestra i les dels angles són treballades a punta. Les pedres angulars de l'absis tenen l'angle arrodonit; les de la nau són d'aresta viva. Té un podi de 40 cm d'alçada màxima agafant quasi tot el mur oest-nord-oest de la nau. La porta és al frontis amb grans dovelles. Hi ha una finestra al mig de l'absis, d'una esqueixada i arc de mig punt monolític. Història Aquesta església no està esmentada a l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. Referències «Església de Sant Julià de Viladebages». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 abril 2012]. Enllaços externs Església de Sant Julià de Viladebages, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Julià de la Torre

Sant Julià de la Torre és l'església al centre del veïnat de la Torre, al terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic municipi de Llessui. Està situada al bell mig del veïnat de la Torre, al peu de la carretera LV-5223. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau rematada a l'est per un absis semicircular il·luminat per una petita finestra atrompetada. La nau es cobreix amb voltes d'arestes, i damunt d'aquestes, un llosat de llicorella a dues aigües. Al costat nord, s'hi obre una capella. Al sud, s'hi adossava l'antiga rectoria que en aquests darrers anys ha estat substituïda per apartaments, que malgrat tot, no desdiuen gaire, en el seu aspecte extern, de la resta del conjunt, si bé dificulten la visibilitat de l'absis. També, a migdia, i aproximadament al centre de la nau, es troba l'ampla porta d'arc de mig punt, constituït amb grans i ben tallades dovelles, totalment exemptes de decoració. Al mur que tanca la nau per ponent, s'obre una finestra de mig punt, i per damunt d'aquesta, un petit òcul. Remata el pinyó d'aquesta façana, una petita espadanya de dos arcs. L'aparell emprat és de mida bastant reduïda, integrat per blocs paral·lelepipèdics, de proporcions molt allargades i molt regulars. Als murs laterals, sota el ràfec de la coberta, corre un fris decorat amb totxos que alternen amb espais buits. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Llessui». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Julià de la Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Lliser de Benante

Sant Lliser de Benante és l'església romànica del poble de Benante, en el terme municipal d'Esterri de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà. És una petita església d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular sense decoració. Té un senzill campanar d'espadanya. És una obra romànica, però modificada en època moderna. És sufragània de Sant Julià d'Arròs. Descripció Petita església de planta rectangular, sense absis, amb capçalera a l'est, i a l'oest. Porta amb llinda formada per una gran biga de fusta. En el pinyó s'aixeca l'espadanya d'una sola obertura dividida per un suport de fusta. A l'interior és pavimentada amb còdols que formen composicions geomètriques. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Lliser de Benante». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Lliser de Benante en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Lliser de Virós

Sant Lliser, o Lleïr, de Virós és una ermita romànica de l'antic poble de Virós, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà, a la Vall Ferrera. Es troba a més d'un quilòmetre i mig en línia recta (uns 3 per la carretera del Bosc de Virós) al sud-est del poble d'Araós, al costat nord-oest de les Bordes de Virós. Descripció Es tracta d'un espai rectangular, sense absis ni capçalera, amb dues finestres d'una sola esqueixada, una al mur de llevant (paredada) i una altra al mur sud. A ponent trobem una finestra, d'una sola esqueixada, i la porta que per dintre presenta una llinda de fusta mentre a l'exterior mostra un arc aplanat i ultrapassat. En la restauració de 1985 es reconstruí la coberta, d'embigat de fusta i el senzill campanar d'espadanya d'un sol ull. L'aparell és de reble de peces de pedra llosenca lligades amb fang, a l'arc i bancals de la porta, les peces són travades amb morter de calç. La senzilla estructura d'aquest edifici no dona arguments per a la seva datació, però podria esser anterior al segle xi. Història El lloc de Virós apareix ben documentat durant tota l'edat mitjana. S'esmenta com a parròquia de la vall de Tírvia a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. El 1083 i al 1126 apareix documentat l'alou de Virós. De fet, són notícies esparses que no fan esment a una advocació concreta, ni tan sols de l'església. Sembla que Sant Lliser de Virós fou un capellà de l'església d'Araós. Abandonada, l'any 1985-86 fou restaurada per l'Associació del Patrimoni de la Vall Ferrera. Es troba a l'indret de les bordes de Virós, a uns 3km del poble d'Araós, per la carretera que puja de Virós. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Lliser (o Lleïr) de Virós». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Llorenç de Saraís

Sant Llorenç de Saraís és l'antiga església parroquial romànica del poble abandonat de Saraís. No va entrar, atès el seu estat, en ruïnes, en el catàleg de monuments historicoartístics de la vall, ni en el de Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO, més recent. Pertany al terme municipal de la Vall de Boí, dins de l'antic terme de Durro, a l'Alta Ribagorça. De l'església romànica, només en queda un fragment de l'absis, inserit en un altre edifici posterior que actualment serveix de cleda per al bestiar. Es tracta d'una obra del segle xi, amb un aparell senzill, però acurat. Es tracta de la base del campanar, conservat fins a uns 2 metres d'alçada, amb una amplada d'1,5 m. És molt probable que la resta de l'església fos aprofitada per a bastir, modernament, l'església que hi ha al costat mateix. Bibliografia GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7 JUNYENT I MAYDEU, Francesc, MAZCUÑÁN I BOIX, Alexandre i PUIGFERRAT I OLIVA, Carles. "Sant Llorenç de Saraís", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Mamet de Corró d'Amunt

L'església de Sant Mamet es troba al poble de Corró d'Amunt (les Franqueses del Vallès). D'origen romànic, ha sofert moltes modificacions. De fet, de l'original només es conserva un mur a migdia amb un fris de dent de serra. Història L'any 1098, en el testament d'una dona anomenada Tuitgarda, que li feu una deixa de dos mancusos per la seva obra, hi ha una única referència a la parròquia de Corró d'Amunt. Tuitgarda feu una deixa semblant a l'església de Marata. Aquesta donació informa que en aquells anys s'estava construint o fent obres importants. L'església és d'origen romànic, probablement del segle xii, del qual només queda el mur de migdia amb una ornamentació de dents de serra. Ha sofert grans canvis al llarg dels segles xvi i xvii. Les capelles als peus de la nau i les del presbiteri es daten al segle xviii, mentre que les altres són del segle xvi. La planta original tenia un absis orientat -estranyament- a ponent que va ser substituït al segle xviii per un acabament rectangular amb la nova portalada quadrada amb una llinda amb una inscripció. El portal està datat l'any 1582. Durant la guerra del 1936 va ser bastant destruïda, es varen cremar els retaules dels sants Cosme i Damià, i el de la Mare de Déu del Roser, i a més varen desaparèixer gairebé tots els altars. Durant els anys 1940, es derruí l'antic cementiri que estava adossat al mur de llevant. Arquitectura És una església de nau única. L'absis està orientat cara a l'est i té forma quadrada. La nau està coberta amb volta de mig canó. Les capelles laterals són posteriors a la construcció originària. A la banda dreta se situen dues capelles, la primera sota el campanar, està coberta amb voltes d'arcs i en el centre hi ha una clau amb la representació de la Mare de Déu del Roser del segle xvi amb la imatge esculpida a la clau. A la banda esquerra hi ha dues capelles més, s'obren en arcs de mig punt. La façana principal té una porta allindanada, al damunt hi ha una fornícula feta amb arc conopial amb la inscripció: "ECCE OMO", i sobre d'ell una finestra d'ull de bou. Està coberta amb dues vessants desiguals. Sobresurten per damunt de la teulada un comunidor i un campanar quadrat amb quatre obertures, ambdós estan coberts amb teulada a quatre vessants. Referències
Sant Martí d'Escalarre

Sant Martí d'Escalarre és l'església parroquial romànica del poble d'Escalarre, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada a uns 150 metres al sud del poble, aïllada enmig d'uns camps. Història Es tracta d'una església documentada des del segle xiv, en documents del Deganat de la Vall d'Àneu, al qual pertanyia, tot i que la factura de l'església presenta característiques indubtablement anteriors. Arribà a tenir el servei de 4 co-rectors, el 1770. Devia ser un edifici de planta basilical, de tres naus, de les quals es conserven la central, ara meridional, i la septentrional. Presenta dos absis semicirculars a llevant, un dels quals actualment convertit en sagristia. La coberta és de volta de canó, acusadament apuntada. És especialment interessant la portalada, formada per dues arcades en degradació, amb interessants escultures, datable al segle xii o principis del xiii. A l'interior es conserva una pica baptismal romànica amb decoració geomètrica. Descripció Església d'una sola nau. Originàriament estava rematada a l'est per tres absis semicirculars, decorats exteriorment per bandes i arcuacions cegues, però actualment només es conserven el central i el lateral nord, amb les finestres de mig punt pràcticament encegades. La nau central és coberta per volta d'arestes i està dividida en quatre trams. Entre aquesta i l'absis central s'interposa un presbiteri. Els absis laterals han estat transformats en capelles. A l'extrem oest es troba la porta amb arc de mig punt amb dues arquivoltes en degradació. L'externa descansa sobre impostes decorades amb rosetes dins de cercles alternant amb bossells i a la dovella central una testa humana. L'arquivolta interna és decorada amb tors o bossells. Sobre mateix de la porta hi ha una petita fornícula, per damunt la qual s'obre un ull de bou. Remata la façana una espadanya de dos ulls. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Martí d'Escalarre». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. https://www.ccma.cat/324/una-peca-del-retaule-descalarre-espoliat-torna-al-pallars-despres-dun-segle-de-peripecies/noticia/3304718/
Sant Martí d'Escart

Sant Martí d'Escart és l'església parroquial del poble d'Escart, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Pertany al territori de l'antic terme d'Escaló. Està situada dins del nucli de població d'Escart, en el seu extrem nord-oriental. Descripció Església d'una sola nau amb capçalera a l'est i porta a l'extrem oest, on també s'obre un òcul. La coberta és de llicorella a dos vessants. A l'angle Nord-oest s'aixeca un petit campanar, al costat de la rectoria. A l'angle format per aquesta i la façana de l'església hi ha una balconada de fusta coberta amb llosat de pissarra. Al costat meridional es troba la sagristia sota la qual hi ha un porxo que permet el pas. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert [et al.]. «Sant Martí d'Escart». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Martí d'Arànser

Sant Martí d'Arànser o Sant Martí d'Aransa és una església protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de Lles de Cerdanya (Cerdanya). Descripció Edifici de planta rectangular i una sola nau. El campanar és de planta quadrada i està format per tres cossos: al del mig s'hi obren tres finestres d'arc de mig punt i al superior les obertures són rodones i emmarcades amb dovelles. La teulada piramidal, es troba molt malmesa. Història És citada a l'Acta de Consagració de la Catedral d'Urgell (839) amb el nom de "Sant d'Arânser". En procedeix una talla policromada romànica de la Verge amb el nen que actualment es troba al Museu d'Art de Girona. Referències
Iglesia de San Martín (Aransa)

La iglesia de San Martín es un edificio situado en la entidad de población española de Aransa, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio se encuentra en la entidad de población española de Aransa, del municipio de Lles, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el segundo volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1845). «Aransa». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar II. Madrid. p. 446. Wikidata Q115624375. Enlaces externos
Sant Martí de Biert

Sant Martí de Biert és una obra de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici d'una sola nau, cobert amb volta de canó, amb absis semicircular, que ha estat molt transformat per l'afegitó de capelles i el sobrealçament de la nau i l'absis. En reformes posteriors es va construir un campanar d'espadanya de dos ulls i també es modificà la porta situada a la façana sud i datada el 1861, substituint probablement la porta original. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada pròpia de les reformes del segle xii. Al costat de ponent hi ha adossada la rectoria. Història Aquesta església depenia, al segle x, del monestir de Sant Medir, l'emplaçament primitiu del qual era a Sant Gregori abans del seu trasllat a Amer. L'església actual va ser consagrada el 1116, en substitució d'una església anterior que havia estat construïda en temps del bisbe Ot de Girona (885-1010) i s'havia enderrocat. Aquesta nova església apareix esmentada en una butlla de l'any 1017 com a possessió del monestir de Banyoles. El 1116 fou consagrada pel bisbe de Girona, Berenguer Dalmau. Les ressenyes de les diferents visites pastorals proporcionen informació sobre les diferents modificacions que va patir l'edifici. El 1478 sabem que tenia un campanar amb dues campanes, el 1511 es dedica un nou altar a Santa Maria... L'any 1698 Biert consta com a lloc reial. Referències
Sant Martí de Benós

Sant Martí de Benós és una església de Benòs al municipi d'Es Bòrdes inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església en principi romànica, però queden pocs de restes d'aquesta primitiva estructura. L'absis es va perdre. La planta és d'una nau amb volta de canó. La reixa de la porta d'accés al cementiri i a la parròquia, està feta de ferro forjat. Està formada per un conjunt de barres de ferro paral·leles i la balda és llisa. És molt senzilla, ja que només té motius decoratius a la part superior, els quals tenen un acabament en tres fulles lleugerament doblegades. La llinda de la porta d'accés, presenta una inscripció: S MRTNE O. P. N ESENT RR LO REB NT JOACHN CL AROS ANY 1733 D LA VILA D ARES Història Té incoat expedient de conjunt històric amb data de 1976. Referències
Sant Martí de Caregue

Sant Martí de Caregue és l'església parroquial del poble de Caregue, en el terme municipal de Rialb, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme del mateix nom. Està situada fora del nucli de població de Surp, a uns 70 metres al sud-est. Té al costat sud-oest el cementiri de Surp. D'aquesta parròquia depenia la sufragània de Santa Coloma d'Escàs i el santuari de Caregue de la Mare de Déu de la Muntanya. Església de planta rectangular i capçalera d'igual forma a ponent, i façana a orient, on s'obre la porta d'arc de mig punt i una petita rosassa. Al costat meridional de la façana, s'aixeca la torre campanar de secció quadrada tot adoptant un perfil octogonal a partir del nivell de la coberta i està coronada per un xapitell de llicorella, material també emprat en la coberta a dues aigües de la nau. En els paraments apareixen arrebossats. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Martí de Caregue en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya