NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monestir de Sant Feliu de Guíxols

Monestir de Sant Feliu de Guíxols is a Benedictine monastery in Sant Feliu de Guíxols, in the comarca of the Baix Empordà in Catalonia, Spain. It was first referenced around the year 961, and was declared a Bien de Interés Cultural (Bé d'Interès Cultural in Catalan) landmark in 1931. The Romanesque building is an excellent example of the town's medieval architecture and has been remodeled several times. It includes the Porta Ferrada, the symbol of the town, as well as two towers. It houses a history museum. On the basis of available records, the foundation of the Benedictine monastery can be traced back to the first half of the 10th century. The bay of Guixols was chosen due to its good natural harbour and the proximity to the coast of the nearby range of hills, which would make it easier to flee and would give a certain degree of protection in cases of attack from the sea. The decision was no doubt also influenced by the martyrdom of Saint Felix of Africa and the opportunity to take advantage of existing buildings dating from the Roman period. The monastery's role was to control the agricultural exploitation and production of the surrounding region, and also to provide protection to its inhabitants in return. It was thus a fortified coastal monastery exercising its feudal dominion over the territory. At its foundation, the monastery was dedicated to Saint Felix and the name of Sant Feliu (in its Catalan form) was thereafter forever associated with that of Guíxols, thus giving the present-day name of the town (used from the 10th century onwards). Gallery References Bibliography Ramos, M. Lluïsa (2005). Catedrals, monestirs i grans edificis religiosos (in Catalan). SGIT Geoestel, SA. ISBN 84-96295-15-X. Volumen 11 (2006). Catalunya poble a poble (in Catalan). Barcelona: Edicions 62. ISBN 84-297-5799-6.: CS1 maint: numeric names: authors list (link) External links Media related to Monestir de Sant Feliu de Guíxols at Wikimedia Commons Description (in Spanish)
Monestir de Sant Llorenç de Morunys

Sant Llorenç de Morunys is a Benedictine monastery in Sant Llorenç de Morunys Province of Lleida, Catalonia, Spain. It was declared a "Historic and Artistic Monument" in 1976. There is known to be a community of clergy in the area since 885 and the first mention of a monastic house there was in 971. By the end of the 13th century, the town of Sant Llorenç de Morunys was growing; however, in 1592 the monks moved to Santa Maria de Gerri and the following year the monastery became a church. Architecture and fittings The building is an example of First Romanesque-Lombard style of the 11th century, It is designed in the basilica plan with three naves. The nave is covered with a barrel vault. Under the apse was the main crypt, now in ruins. An extravagant baroque altar by Josep Pujol i Juhï is dedicated to the Mare de Deu dels Colls (Our Lady of the Mountain Passes). It occupies the entire chapel and is highly decorated with a profusion of images and representations, the highlight being Our Lady, a black virgin. It is considered one of the most representative works of Catalan Baroque. There are murals in the central apse and the dome is painted the 19th century. The Gothic L'Esperit Sant altarpiece by Lluís Borrassà dates to 1419. There are several other excellent Gothic altarpieces as well. The high altar, also in Baroque style, was designed by Joan Francesc Morató in the early 18th century and was partially destroyed during the Spanish Civil War. In the Romanesque door, there are Lombard arcades. The bell tower and cloister are in Renaissance style of the 16th century. The cloister, trapezoidal in shape, has two galleries with arches supported by smooth columns. References Bibliography Tomo 18 (2004). La Gran Enciclopèdia en català. Barcelona, Edicions 62. ISBN 84-297-5446-6 (Catalán). External links Media related to Monestir de Sant Llorenç de Morunys at Wikimedia Commons
Sant Pere, Besalú

Sant Pere de Besalú is a Benedictine monastery in Besalú, Garrotxa, Catalonia, Spain. The building was renovated in 1160. History Founded in 977 by Count Besalu of Girona, Bonfill Miró, it was placed under the patronage of the Holy See of Rome and secured the transfer of the relics of the Saints Primus and Felician. Two years later, Pope Benedict VII granted the privilege to the monastery to choose an abbot. Expansion occurred during the 12th and 13th centuries. Architecture and fittings Constructed in the basilica style, there are three naves and a large central apse. The nave is covered with a barrel vault and side vaults. Outside, the apse has a double deck at its edge, decorated with blind arcades and a sawtooth frieze. The main facade consists of a portal arch with edge and two small columns. Located on the door is a window and carvings with geometric and plant motifs, which are also supported by columns with carved capitals. On both sides of this window, there are lion faces, a snake and a monkey. The ambulatory consists of eight columns in pairs with carved capitals holding five arches on which the apse vault is located. The theme of the capitals is varied from acanthus leaves to human figures, with one of them representing Herod the Great being advised by the devil and the Massacre of the Innocents. Bibliography Pladevall, Antoni (1999). Guies Romànica Catalunya, La Garrotxa. Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-412-0229-X . External links Media related to Monestir de Sant Pere de Besalú at Wikimedia Commons Monestir de Sant Pere de Besalú - Monestirs de Catalunya (in Catalan) Sant Pere de Besalú (in German)
Monasterio de San Pedro (Besalú)

El monasterio de San Pedro​ (en catalán: monestir de Sant Pere) está situado en el centro histórico de la población de Besalú en la comarca catalana de Pla de l'Estany. Historia Fundado en el año 977 por el conde Besalú de Gerona Miró Bonfill, el cual lo puso bajo el patrocinio de la Santa Sede de Roma y consiguió el traslado de las reliquias de los santos Prim y Felicià. Dos años después, el papa Benedicto VII, por medio de una bula, concedía al monasterio el privilegio de poder elegir abad. Su consagración se llevó a cabo en el año 1003, gracias al conde Bernardo Tallaferro. Su máxima expansión fue durante los siglos XII y XIII, cuando pasó a formar parte del condado de Barcelona y es cuando fue objeto de una remodelación. Empezó su decadencia en el siglo XV por causa de la guerra de los Remensas, los terremotos y la lucha por las posesiones con el obispo de Gerona. Felipe II protegió al monasterio y por medio de una bula papal de 1597 quedaron unidos los monasterios de Sant Llorenç del Munt y el de San Quirico de Colera. Durante la guerra civil española de 1936, sufrió un incendio perdiendo el mobiliario, parte de sus pinturas del siglo XVIII y algunas esculturas. El edificio La iglesia renovada en el año 1160 es de planta basilical con tres naves y un gran ábside central con deambulatorio. La nave central está cubierta con bóveda de cañón y las laterales con bóvedas de cuarto de círculo. El crucero tiene bóveda de medio punto y el ábside semicircular de cuarto de círculo. En el exterior, el ábside tiene doble cubierta y en su filo decoradas con arcuaciones ciegas y un friso de dientes de sierra. La fachada principal consta de un portal de arco de medio punto con linde y dos pequeñas columnas, situada sobre esta puerta hay una ventana con cuatro arquivoltas, labradas con motivos vegetales y geométricos, sostenidas por columnas con capiteles también esculpidos. En ambos lados de esta ventana hay unos leones con cara diablesca, uno pisando una serpiente y el otro un mono. El deambulatorio La girola o deambulatorio es el elemento más característico de este edificio. Consiste en ocho columnas en grupos de dos con los capiteles tallados, que están sosteniendo cinco arcos de medio punto sobre los que se asienta la bóveda del ábside. La temática de los capiteles es variada, desde hojas de acanto hasta representaciones humanas, en uno de ellos hay la representación de Herodes aconsejado por el diablo y en otro la matanza de los Inocentes. Véase también Bienes de interés cultural de la comarca de La Garrocha Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Bibliografía Pladevall, Antoni (1999). Guies Catalunya Romànica, La Garrotxa. Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-412-0229-X. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio de San Pedro. Información del monasterio
Sant Pere de Camprodon

Sant Pere de Camprodon és un monestir benedictí situat a l'actual vila de Camprodon, al Ripollès. Història Establert vers el 950 pel Guifré II de Besalú, actualment només en resta l'església romànica consagrada el 1169 i edificada sobre una anterior consagrada el 904. El monestir, que aviat conegué una forta expansió religiosa i patrimonial, fou unit el 1078 a l'abadia de Moissac, filial de Cluny, de la qual no se separà fins al segle xv (1461), moment en què ja havia iniciat el seu declivi. La seva església, bastida sobre un temple anterior que havia estat consagrat el 904 pel bisbe Servusdei de Girona, fou novament consagrada el 1169. El seu claustre, coetani, s'arruïnà a causa dels terratrèmols del 1428 i ja no fou reconstruït. Abandonat des de l'exclaustració de 1835, la restauració del monestir fou empresa a partir del 1897 per l'arquitecte Antoni Serrallach, al mateix temps que Elies Rogent i Francesc de Paula Villar elaboraven un projecte de restauració. La restauració definitiva, tanmateix, no tingué lloc fins als anys 1928-32, sota la direcció de l'arquitecte Jeroni Martorell. L'edifici monàstic i alguna altra dependència annexa foren enderrocats aleshores, a causa del seu estat ruïnós. Església L'església, erigida a mitjan segle xii, és un edifici de línies austeres amb influències de l'art cistercenc. Té planta de creu llatina, amb cinc absis quadrats, el més gran dels quals té la mateixa amplada de la nau, i els dos de cada costat oberts als braços del transsepte. La volta que cobreix la nau és apuntada, reforçada per arcs torals. Sobre el creuer s'aixeca una cúpula revestida exteriorment d'una llanterna octogonal, que fa de base al campanar de torre, de dos pisos. L'església posseïa un claustre, no conservat, però que devia ser del segle xii, a jutjar per alguns capitells que n'han quedat. Llista d'abats Referències Enllaços externs Monestirs de Catalunya. Sant Pere de Camprodon
Sant Pere, Camprodon

Sant Pere de Camprodon is a Benedictine monastery in Camprodon, Ripollès, Catalonia, Spain. It was declared a Bien de Interés Cultural landmark in 1931. History In 1932 the remains of the old monastery, which were in ruins, were demolished. Only the old monastery church has been preserved. Architecture and fittings It was built in the mid-12th century with the only ornamentation being that of the porch, decorated with columns and capitals. Its plan is a Latin cross, with four square apses. The largest of these has the same width as the nave while remaining open to the sides of the transept. The roof of the nave is a pointed arch supported on arches. On the cross plan, the transept rises to the dome which over which exists a bell tower, two stories high. The dome is covered on the outside by an octagonal lantern. The interior contains the remains of the tombs of some of the abbots. In the diocesan museum of Girona are also preserved some of the ancient capitals from the cloister. Abbots References Bibliography Pladevall, Antoni; Els monestirs catalans, Ediciones Destino, Barcelona, 1970 ISBN 84-233-0511-2 Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, Premsa catalana, Barcelona, 1994. External links Media related to Sant Pere de Camprodon at Wikimedia Commons Monestir de Sant Pere de Camprodon - Monestirs de Catalunya (in Catalan)
Église Saint-Pierre de Camprodon

L'église Saint-Pierre de Camprodon est l'ancienne église abbatiale de l'abbaye Saint-Pierre située dans le village de Camprodon, comarque de Ripollès, dans la province de Gérone. Historique Une église dédiée à saint Pierre située à Camprodon est consacrée le 27 novembre 904 par l'évêque de Gérone, Servus Dei (888-907). La fondation de l'abbaye Saint-Pierre, de l'ordre de saint Benoît, peut remonter au début du IXe siècle. Vers 950 Guifred II de Besalú, comte de Besalú, a construit ou agrandi le monastère avec l'approbation de Gotmar II (944-954), évêque de Gérone. Le comte de Besalú a obtenu un diplôme de Louis IV d'Outremer pour confirmer l'établissement de l'abbaye, en 952. Une bulle du pape Benoît VIII datée de 1017 confirme les privilèges de l'abbaye. L'abbaye, qui a connu rapidement une forte expansion religieuse et patrimoniale, a été réunie, en 1078, à l'abbaye de Moissac, de l'Ordre de Cluny, dont elle n'a été séparée qu'en 1461, date à partir de laquelle commença son déclin. L'église actuelle a été consacrée en 1169. Le cloître et une partie de l'église ont été détruits au cours du séisme du 2 février 1428 en Catalogne. L'abbaye perd une partie de ses biens en 1671 et 1672. L'abbaye est pillée par les troupes françaises pendant l'occupation de l'Espagne par Napoléon Ier. L'abbaye a été abandonnée par l'abbé Miguel de Parrella et cinq moines à la suite de l'exclaustration de 1835. La restauration du monastère est une entreprise entreprise en 1897 par l'architecte Antoni Serrallach,. Elie Rogent et Francesc de Paula Villar développent un projet de restauration des bâtiments de l'abbaye. La restauration définitive, n'a cependant eu lieu que dans les années 1928-1932, sous la direction de l'architecte Jeroni Martorell. Les bâtiments monastiques et quelques autres dépendances annexées ont été démolis à cette époque, en raison de son état de ruine. Église L'église actuelle a été construite au milieu du XIIe siècle. C'est un édifice austère montrant des influences artistiques cisterciennes. Elle a un plan en croix latine. L'abside a la même largeur que la nef. Deux chapelles de plan carré s'ouvrent sur chacun des bras du transept. La voûte qui recouvre la nef est berceau brisé, renforcée par des arcs doubleaux en plein cintre. Une coupole couvre la croisée du transept, surmontée par un clocher de base octogonale surmontée de deux niveaux. L'église avait un cloître, détruit, construit au XIIe siècle, à en juger par les chapiteaux conservés. L'église a été protégée comme bien immeuble par la déclaration du 3 juin 1931. Notes et références Source (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Sant Pere de Camprodon » (voir la liste des auteurs). Annexes Bibliographie (es) « San Pedro de Campredon », dans Antolin Merino, José de La Canal, España sagrada, 1819, tomo XLIII, De la santa iglesia de Gerona en su estado antiguo, p. 355-358 (lire en ligne) Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de la Catalogne Portail du haut Moyen Âge
Сан-Педро-де-Кампродон

Сан-Педро-де-Кампородон (исп. San Pedro de Camprodón, кат. Sant Pere de Camprodon; монастырь Святого Петра в Кампродоне) — старинный недействующий католический бенедиктинский монастырь в Испании, в городе Кампродон (муниципальный район (комарка) Рипольес в составе провинции Жирона в составе Каталонии). История Монастырь возник вокруг церкви святого Петра, освящённой 27 ноября 904 года епископом Жироны Сервусом Деи. Около 950 года граф Барселонский Вифред II решил основать вокруг церкви монастырь. К 952 году здесь уже существовала монашеская община. В последующие годы монастырь процветал благодаря щедрым пожертвованиям от аристократии. Монастырю принадлежали пахотные земли, мельницы, пастбища, а также сам населённый пункт Кампродон, суверенитет над которым передал монастырю Сунифред II, граф Сердани (ум. 968). В 1249 году монахи передали суверенитет над городом королю Арагона Хайме I. В 1078 году монастырь вошёл в Клюнийский союз монастырей и оставался в нём до 1461 года. Число монашествующих в монастыре, когда оно упоминалось в источниках, всегда было небольшим: 17 в самом начале, приблизительно 25 в XI—XII веках, 14 в середине XIV века, 8 (вместе с настоятелем) в середине XVII века. В 1671-1672 годах аббат (настоятель) монастыря вступил в спор с епископом Жироны, что привело к утрате монастырём значительной части своих земельных владений. Во время Наполеоновских войн монастырь неоднократно разоряли французские солдаты. В 1835 году аббат Мигель и пять оставшихся монахов покинули монастырь и переселились в другой, после чего монастырь Сан-Педро закрылся. От старинного комплекса монастыря сохранилась церковь Сан-Педро, построенная в середине XII века, значительно пострадавшая от землетрясения 1428 года и в очередной раз капитально отреставрированная в 1930-х годах. Галерея Литература Pladevall, Antoni; Els monestirs catalans, Ediciones Destino, Barcelona, 1970 ISBN 84-233-0511-2 Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, Premsa catalana, Barcelona, 1994. Pascual, Ernesto Zaragoza (2004). Història de la Congregació Benedictina Claustral Tarraconense i Cesaraugustiana (1215-1835). L'Abadia de Montserrat. p. 324. ISBN 978-84-8415-668-0 Примечания
Sant Salvador, Breda

Sant Salvador de Breda is a parish church and former Benedictine monastery in Breda, Province of Girona, Catalonia, Spain. History Sant Salvador was founded in 1038 by Viscounts of Cabrera, lords of Montsoriu Castle. The first brick was laid down by Sunyer (1038-1067), with the building being complete a year after his death. In 1098, under an edict by Pope Urban II, the monastery was a part of Sant Cugat del Vallès municipality. In 14th century, another parish, Miquel Samsó (1461-1507), was constructed. During the Peninsular War, the monastery was looted by the French army. Following secularization between 1820 and 1823, the church inhabitants left the premises in 1835. A few relics that survived the burning of July 1936 are stored at the church. In 1938, the place was converted into a gasoline depot, and a year later Franco's troops under the command of Enrique Líster set it ablaze. Other artifacts church possesses include a sepulchral relief of Ferran de Joara and Timbor de Cabrera dating to the beginning of the 16th century. A renovation was completed in 2016 with another one in 2020. The building is in the register of the protected sites by the Bé Cultural d’Interès Nacional since 1974. Architecture and fittings Very little of the original Romanesque architecture remains. The 11th-12th century bell tower, reconstructed later, is the best preserved building. It is a slender tower, 32 metres (105 ft) in height, and rectangular in shape. It consists of five floors with windows in the top four. The Gothic-style church, built between the 14th and 16th centuries, serves as parish church. It has a late Romanesque cloister which was partially destroyed in 1877. Annexed to the cloister is an ancient abbey house with large patio windows and Gothic arches. The tombs of the nobles who were buried in the monastery were desecrated and plundered; little remains of them. The adjoining church of Santa Maria is now a municipal museum. In 2023, the interior and exterior façades of the south, east and west wings of the cloister walls were studied. The study revealed original architectural elements that date to the initial construction of the cenobi. References Further reading Pladevall, Antoni; Els monestirs catalans, Ediciones Destino, Barcelona, 1970 ISBN 84-233-0511-2 Tomàs Bonell, Jordi; Descobrir Catalunya, Premsa catalana, Barcelona, 1994. External links Media related to Monestir de Sant Salvador de Breda at Wikimedia Commons Monestir de Sant Salvador de Breda - Monestirs de Catalunya
Sant Sebastià del Sull

Sant Sebastià del Sull is a ruined Benedictine monastery in Saldes, Berguedà comarca, Catalonia, Spain. Originally constructed in the 9th century in Romanesque style, the building was renovated several times. After it collapsed, it was rebuilt in the 15th century. Now in ruins, Dr. Manuel Riu Riu, made several excavations between 1971–77, which served to expose unique building architecture and important Catalan Romanesque necropolis. History The monastery was founded by Father Daniel and devotee Honesta in the early 10th century. They received the land for the formation of the monastery before the year 939. In that year, Sunifred II of Cerdanya gave the land which then helped form a religious community with an abbot and six monks. Although the monastery increased its assets in 965, by the year 983, Count Cabreta Oliva gave the monastery Sant Llorenç prop Bagà. Monks no longer resided at the monastery by the mid-11th century. Architecture The building has a round centralized midsection covered with a dome and a semicircular apse on the eastern side. The church door is opposite the apse. Constructed of small blocks, they were left unpolished. The blocks are arranged in rows and joined with mortar. It is believed that the structure was covered with a dome made of small blocks, arranged concentrically. The base of the walls is thick, with a bench that went around the entire structure, including the apse. At the back of the apse exists a loophole window. References Junyent, Eduardo (1983) (en catalán). L'arquitectura religiosa a Catalunya abans del romànic. Publicacions de l'Abadia de Montserrat. p. 243. ISBN 978-84-7202-555-4. Riu, Manuel (1980). L'enterrament núm.66 de sant sebastià del Sull i la seva peça de ceràmica grisa (in Catalán). Acta historica et archaeologica mediaevalia (Departamento de Historia Medieval, Instituto de Historia Medieval, Universidad de Barcelona edición). Edicions Universitat Barcelona. Riu, Manuel; Bolòs i Masclans, Jordi (1982). Alguns costums funeraris de l'Edat Mitjana a Catalunya (in Catalán). Necròpolis i sepultures medievals de Catalunya. Edicions Universitat Barcelona. External links Media related to Sant Sebastià del Sull at Wikimedia Commons
Sant Genís de Rocafort

El monestir de Sant Genís de Rocafort és un monestir situat a la localitat de Martorell, a la comarca del Baix Llobregat. Va ser fundat pels barons de Castellví, Guillem II Bonfill i la seva esposa Sicarda, l'any 1042. Una altra donació és del 1084. Va quedar unit al Monestir de Sant Miquel de Cruïlles des de l'any 1282. Va tenir possessions a tota la zona del Llobregat, la seva decadència va començar al segle xiv i va sofrir grans destrosses al terratrèmol de Catalunya de 1448. Es va fer la seva secularització el 1534. L'edifici . Es conserven restes de la seva església de planta rectangular amb una nau de volta de canó apuntada, amb un arc toral ogival, als seus murs laterals té arcosoli en forma de capelles. A la porta principal, per la part exterior està formada per dues arquivoltes i un timpà amb un relleu d'una flor de sis pètals al seu centre. Adjunt a les restes de l'església es troba el poc que queda del Castell de Rocafort, amb restes conservades que semblen de mitjan segle xii. Del castell es destaquen un llenç de muralla que ressegueix el perfil de la roca i una torre de planta rodona amb la base ben conservada. Als museus de Martorell es conserven diversos elements esculpits i sarcòfags procedents del monestir. Referències Enllaços externs Informació del monestir Arxivat 2008-04-23 a Wayback Machine. Visita virtual al monestir