NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Climent de Fórnols

Sant Climent de Fórnols és una església del municipi de la Vansa i Fórnols protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós d'una nau rectangular. Construcció rústega de pedres unides amb fang. Porta adovellada a una motllura ben treballada, al seu damunt un ull de bou, campanar de base quadrada que ocupa la meitat del frontis. Té quatre finestres de mig punt. Hi ha una inscripció que indica l'any 1752 o 1762 possible data de construcció. Història El primer esment del lloc de Fórnols conegut fa referència al seu castell, quan Galceran III de Pinós, en el seu testament del 1277, deixava al seu fill Galceran tota la vall de "Lavança", amb el castell de "Fornuls". Al segle xiii, i possiblement també al XIV, el castell de Fórnols formava part de la baronia de Pinós. Tanmateix en el fogatge del segle xvi, i fins a la desaparició de les senyories al segle xix, Fórnols del Cadí apareix vinculat al capítol de la Seu d'Urgell. La parròquia de Fórnols és inclosa al deganat de la vall de Lord en la relació de dècimes del 1279 i del 1280, mentre que en el llibre de la dècima de la diòcesi d'Urgell del 1391 pertanyia al deganat d'Urgellet. L'any 1335 n'era rector Ramon Pintor. L'església de Sant Climent és, actualment, dependent de la parròquia d'Adraén i tradicionalment havia tingut com a sufragània Sant Pere de Cornellana. Referències
Sant Climent de la Torre

Sant Climent de la Torre, o Sant Climenç, és una capella romànica situada prop del mas de la Torre de Sant Climent, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell), i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una nau capçada a nord-est per un absis lleugerament descentrat, de forma de ferradura, cobert amb volta de quart d'esfera, que li dona un aspecte arcaic. Al mur meridional hi ha el portal, d'una arcada simple. El temple també presenta dues finestres absidals de doble esqueixada i una altra finestra, també de doble esqueixada, a la façana de ponent. Sobre aquesta darrera hi ha un campanar d'espadanya de dos ulls ben conservat. Sobre la paret que recolza sobre l'arc presbiteral hi ha un altre campanaret d'espadanya, de mida inferior i d'un sol ull. L'aparell és de lloses de pedra en filades força irregulars. Història L'església de Sant Climent apareix esmentada, dins del deganat d'Urgell, en el llibre de la dècima del Bisbat d'Urgell de 1391, com a Sant Climent de Sallent, ben diferenciada de l'església de Sant Sadurní de Sallent. L'any 1575, Sant Climent de la Torre gaudia de la categoria d'església parroquial, encara que s'especifica que la parròquia constava només de 5 cases allunyades de l'església. L'any 1758 Sant Climent havia perdut la categoria de parròquia i havia estat agregada a Sant Vicenç de Sendes; tenia encara cementiri al servei de 5 o 6 cases que en depenien. L'any 1904 era només una capella del terme de Sendes. El propietari de l'actual Mas de la Torre de Sant Climent i el Bisbat d'Urgell se'n disputen la propietat. Referències
Sant Climent de Torogó

Sant Climent de Torogó és l'església romànica del poble de Torogó, en el terme actual de Tremp, dins de l'antic terme d'Espluga de Serra. Originalment fou un santuari (és així esmentada el 974), i just deu anys després, el 984, ja acull un priorat benedictí del monestir d'Alaó. És probable que a partir de l'establiment del priorat sorgís el poble al voltant seu. Gràcies a la documentació conservada del monestir d'Alaó, Sant Climent de Torogó és una església, i priorat, àmpliament documentada des del segle ix. En el moment de la seva decadència és possible que els seus monjos anessin a engruixir el nou priorat creat a Sant Pere dels Masos de Tamúrcia. És una església molt transformada al llarg dels segles, fins al punt que es fa difícil de reconèixer-ne els elements romànics. És allargassada, de forma desproporcionada; té una sola nau, coberta amb volta de canó irregular: rebaixada als peus de la nau i més estreta i semicircular a la part propera a l'absis. La porta és al nord, i té un petit campanar d'espadanya d'un sol ull. En un origen, aquesta església devia ser molt més petita i coberta amb fusta. Es tractaria del tram que ara presenta la volta rebaixada, contigua a l'absis. Aquest és semicircular, però allargassat, seguint models arcaics. El guix que cobreix les parets interiors impedeix fer-ne una anàlisi més acurada i precisa. A l'exterior es veu un aparell molt primitiu, irregular, però distribuït en filades regulars. Tot fa pensar que es tracta d'un edifici, en la seva part original, molt antic, dels voltants de l'any 1000, però que sofrí posteriors remodelacions que el dugueren a l'estat actual. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert. "Sant Climent de Torogó". Dins El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Torogó". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X BOIX, Jordi. "La Terreta. Espluga de Serra", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9 ROCAFORT, Ceferí. "Sapeyra", a Geografia general de Catalunya dirigida per Francesch Carreras y Candi. Provincia de Lleyda. Barcelona: Establiment Editorial d'Albert Martín, després del 1900. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Climent de Vilves

Sant Climent de Vilves és l'església parroquial de Vilves, del municipi d'Artesa de Segre (Noguera), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església de planta rectangular d'una sola nau amb absis semicircular romànic i capella neoclàssica adossada al mur. La façana principal té un portal adovellat amb un arc de mig punt. Una finestra espitllerada il·lumina el cor i a sobre del carener s'assenta un campanar de cadireta amb dues obertures i una petita a sobre del centre i reforçat amb un cobert afegit a la part posterior. L'absis està molt malmès conservant un ràfec de lloses de pedra sota les cobertes reformades i aixecades respecte a l'original. Història El castell de Vilves annexa és del segle xi. Al segle xv el lloc fou de la senyoria Orfresina de Montcada i posteriorment pertanyé al monestir de Montserrat. Amb les obres d'arranjament dels carrers i del davant del temple, s'enderrocà part de la capella neoclàssica afegida anteriorment. A l'interior es conserva una pica de pedra amb decoracions en relleu. Referències Enllaços externs Sant Climent de Vilves Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Corneli de Collbató

Sant Corneli de Collbató és un edifici del municipi de Collbató (Baix Llobregat) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici bastit amb pedres irregulars i maó. La portada està realitzada en pedra bona. La façana està culminada per una forma ondulada, amb una obertura circular al centre. S'hi observar una escultura de Sant Corneli situada sobre un pedestal dins un nínxol obert sobre la porta d'entrada a l'església. El sant, patró de la parròquia, és representat com a bisbe, assegut, vestit amb un llarg hàbit, barbat i amb una de les mans obertes, possiblement per sostenir la palma. És del segle xviii, o potser del XVII. És coetània a la construcció barroca. Hi ha un relleu que sembla representar l'escena de la pietat amb la Verge sostenint Crist. Pot ser un dels elements reaprofitats en la construcció de l'església. Així ho fa sospitar la seva ubicació S'hi observa una dovella clau d'un arc de portal, segurament del segle xvii i possiblement estaria situada a l'accés a l'església. Té esculpida una fornícula amb una petxina dins la qual hi ah un relleu de Sant Corneli amb la tiara papal. El seu nom és inscrit a dalt amb lletres romanes. Als carcanyols hi ha uns caps d'angelets i sota la peanya que sosté el sant hi ha un altre cap major, a manera de permòdol, que sembla també d'un àngel. La tècnica mostra un acusat caràcter popular. També destaca una talla policromada barroca dels segles xvii-xviii situada a la capella lateral del Roser de la Mare de Déu del Roser. Història L'església de Sant Corneli és documentada des del 1061. Sembla que va ser reformada al s. XVI o a la primera meitat del XVII encara que aquest degués ser parcial, ja que entre finals del s. XVIII i principis del XIX es renovà totalment l'edifici, construint-lo de nova planta. És llavors quan es degué paredar el relleu, que aparegué sota la rosassa de la façana durant una restauració el 1985. Referències
Sant Corneli de Collbató

Sant Corneli de Collbató es una iglesia del municipio de Collbató (Bajo Llobregat) protegida como bien cultural de interés local. Descripción Se trata de un edificio construido con piedras irregulares y ladrillo. La portada está realizada en piedra buena. La fachada está culminada por una forma ondulada, con una apertura circular en el centro. Se observa una escultura de San Cornelio situada sobre un pedestal dentro de un nicho abierto por encima de la puerta de entrada de la iglesia. El santo, patrón de la parroquia, está representado como obispo, sentado, vestido con un largo hábito, barbudo y con las manos abiertas, posiblemente para sostener la palma del martirio. Es del siglo XVIII, o quizás del XVII. Es coetánea a la construcción barroca. Un relieve parece representar la escena de la piedad con la Virgen sosteniendo Cristo. Puede ser uno de los elementos reaprofitados en la construcción de la iglesia. Así lo hace sospechar su ubicación. Se observa una dovela clave de un arco de portal, seguramente del siglo XVII y posiblemente estaría situada al acceso a la iglesia. Tiene esculpida una hornacina con una concha dentro de la cual hay un relieve de San Cornelo con la tiara papal. Su nombre está inscrito arriba en letras romanas. A las enjutas hay unos cabos de angelitos y bajo la peana que sostiene el santo hay otro cabo mayor, a manera de permòdol, que parece también de un ángel. La técnica muestra un acusado carácter popular. También destaca una talla policromada barroca de los siglos XVII-XVIII situada a la capilla lateral de Roser de la Virgen María de Roser. Historia La iglesia de Santo Corneli está documentada desde el siglo XI. Parece que fue reformada durante el siglo XVI o la primera mitad del XVII aunque este debiera de ser parcial, puesto que entre finales del siglo XVIII y principios del XIX se renovó totalmente el edificio, construyéndolo de nueva planta. Es entonces cuando se debió de tabicar el relieve, que apareció bajo el rosetón de la fachada durante una restauración en 1985. Referencias
Sant Corneli de Ribelles

Sant Corneli de Ribelles o de la Muga, és una església romànica del municipi d'Albanyà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Esglesiona romànica actualment en ruïnes i sense culte, coneguda i anomenada com a Sant Corneli de Ribelles o Sant Corneli de la Muga. Té una planta amb una sola nau, amb volta de canó apuntada i una porta d'entrada situada possiblement al costat de la posta de sol. En resten en peu actualment els murs del nord i de migjorn, així com l'arc triomfal i l'àbsis, al costat llevantí, rectangular i amb finestra central. Història Sant Corneli consta documentada l'any 1278 com a "Sancti Corneli de Ribellis" en la venda d'un mas, situat en el lloc on hi havia el temple, feta per Bernat Hug de Serrallonga a Raimond, abat del monestir de Santa Maria de Besalú. Sant Cornelli depenia de la veïna parròquia de Sant Julià de Ribelles, la qual, al començament del segle xviii ja estava annexionada a Sant Llorenç d'Oix. Els catòlics francesos, a la darreria de la vuitena centúria i durant l'època revolucionària, portaven a batejar els seus fills a aquest temple de l'Alta Garrotxa. Referències
Sant Corneli i Sant Cebrià de Lleret

Sant Corneli i Sant Cebrià de Lleret és l'església parroquial del poble de Lleret, en el terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada al centre del petit nucli de població de LLeret. És una església petita, molt senzilla, en la qual destaca el típic campanar d'alta muntanya, com a altres esglésies dels entorns. Església molt senzilla d'una nau orientada a l'est i campanar característic de la vall, de torre quadrada amb les arestes bisellades i coberta piramidal. A la façana lateral sud hi ha el cementiri. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Lladorre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Corneli i Sant Cebrià de Lleret en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Cosme de València d'Àneu

Sant Cosme de València d'Àneu és una capella del poble de València d'Àneu, en el terme municipal d'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme de València d'Àneu. Està situada uns 350 metres a l'est-sud-est del poble, en el camí que uneix València d'Àneu amb el seu castell. Aproximadament en aquest lloc hi hagué el poble vell de València d'Àneu, del qual podria haver estat l'església. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Cosme i Sant Damià de Queixans

Sant Cosme i Sant Damià de Queixans és una església protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de Fontanals de Cerdanya (Cerdanya).Rodejada del cementiri excepte la façana principal que forma un frontispici, encimat pel campanar quadrat piramidal. La portalada és de mig punt i s'hi pot llegir l'any 1775. Els batalls de la porta estan coberts d'originals ferros forjats. És d'una sola nau, amb volta de canó, dues capelles laterals i dues finestres a la paret lateral dreta. En l'absis s'hi observen uns arcs cecs i finestra absidal. Sembla que antigament estava dedicada a l'apòstol Sant Jaume el Major. El papa Urbà VIII per tal d'incrementar la devoció als nous Patrons, concedí el 13 d'abril de 1630 indulgència plenària en el dia d'aquella festa patronímica, a tots els qui, prèvia la recepció dels sagraments de penitència i comunicació, visitessin l'església. L'any 1198, els partidaris del Comte de Foix calaren foc a les portes i s'emportaren tots els ornaments, maltractant la capella. Referències
Sant Cosme i Sant Damià de Gospí

Sant Cosme i Sant Damià de Gospí és una capella del poble de Gospí, al municipi de Sant Ramon (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella situada a l'entrada del nucli, dedicada als antics patrons de Gospí, d'una sola nau amb absis recte, coberta a dues aigües i realitzada amb paredat. La façana principal presenta un revestiment amb arrebossat realitzat a mitjans del segle XX a causa d'una restauració de la capella, amb la porta d'accés amb arc de mig punt rebaixat, amb la presència a la part superior de la façana d'una inscripció de grans dimensions realitzada amb plaques de pedra amb el nom de la capella. A la part superior, coronant la capella, trobem un campanar d'espadanya d'un sol ull realitzat amb formigó. L'interior de la capella presenta els murs realitzats amb paredat, amb volta de creueria pintada i clau de volta central. Per damunt de l'altar, trobem la imatge dels dos sants als que està consagrada la capella amb els seus atributs. Referències
Sant Crist al cementiri (Portbou)

Sant Crist al cementiri és una construcció religiosa del municipi de Portbou (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Capella d'una sola nau amb absis poligonal, situada la cementiri del poble. La façana és l'element més destacat, amb una porta d'arc apuntat amb arquivolta. Sobre d'aquesta, a banda i banda, dos medallons romboidals amb decoració vegetal amb la inscripció: AÑO 1900. Un rosetó tanca aquesta façana, però a sobre d'aquest encara trobem unes bandes llombardes. Finalment a la testera de l'edifici trobem un campanar de cadireta. Història Capella emplaçada al cementiri catòlic i civil. Aquest, així com la capella, foren construïts l'any 1855 sobre uns terrenys de la companyia ferroviària, prop del mar, sobre la punta del Queixol. Referències
Santuario del Santo Cristo

El santuario del Santo Cristo es una iglesia del municipio de Balaguer (provincia de Lérida, España), protegida como bien cultural de interés local.​ Descripción En el interior de este real santuario se puede ver una nave central con capillas laterales. Del altar mayor surgen unas escaleras hasta donde está la imagen del Santo Cristo, copia de 1947 de la imagen gótica que se perdió en la Guerra Civil Española. Al lado derecho del altar mayor está la capilla de las hermanas clarisas, donde se guarda la imagen de la Virgen de Almatà, en una de las capillas todavía se pueden ver restos de dicho templo. A los pies se encuentra el coro. En el exterior muestra una fachada, hecha con piedra, que destacaría la relevancia del santuario.​ Historia Fue la antigua mezquita mayor de los moros, parroquia de Balaguer desde la reconquista cristiana, iglesia conventual de las monjas clarisas desde su fundación en Balaguer, el año 1351. Empezó a llamarse del Santo Cristo desde que, el 22 de marzo de 1622, en presencia del rey Felipe IV,​ de su hermano Carlos, del conde-duque de Olivares y de otros grandes de España, fue trasladada la imagen de la antigua capilla al altar mayor que a tal efecto se acababa de construir, dejando, desde entonces ser la titular de la iglesia de Nuestra Señora de Almatà.​ El Santuario del Santo Cristo y el convento son centro receptor de un destacado movimiento de devoción que afluye a visitar la imagen del Cristo. Gracias a los favores reales y a las limosnas populares, ha vivido momentos de esplendor a lo largo de la historia, alternados con períodos de decadencia.​ El Santuario fue declarado Basílica menor el 9 de mayo de 2016 por el papa Francisco.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario del Santo Cristo.
Sant Cristòfol de Pallars

Sant Cristòfol de Pallars, també coneguda com a Sant Cristòfol de les Tempestes, és una ermita romànica del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental). Està situada en una terrassa de l'actual urbanització Sant Cristòfol. A l'esquerra de la riera de Tenes, enlairada i ocupant l'extrem est del terme hi hagué l'antiga parròquia de Sant Cristòfol de Pallars, documentada des del 1194. A causa del despoblament del segle xiv, s'uní a Santa Justa i Santa Rufina, al terme de Lliçà d'Amunt. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Planta de nau única, arrebossada a l'interior, coberta amb teulada a dues vessants. Absis semicircular, amb volta de mitja taronja i un altar de pedra. Té dues finestres esqueixades d'arc de mig punt, una al centre de l'absis i una al mur lateral. La façana té una porta dovellada d'arc de mig punt i a la part alta presenta un petit ull de bou. El capcer és triangular i sobrepassa una mica la teulada. El mateix passa a la capçalera. El parament és de carreus ben arrenglerats. Els angles estan emmarcats per grans carreus. Història La primera referència documental és de l'any 1194, on es parla de construir un nou altar i que ha fet l'obra Arnau de Vilar. Tot i que desconeixem l'acta de fundació de la capella, en el testament del rector Pere Serrallonga, de l'any 1357, actualment desaparegut, es feia constar l'acta de fundació. Era sufragània de Sant Julià de Lliçà d'Amunt fins a l'any 1453, que passà a ser-ho de Santa Eulàlia. En un terratrèmol de 1457 va quedar quasi enderrocada, el 8 de juny es decretà la seva reconstrucció. En la visita pastoral del 3 de juny de 1756 s'esmenta la necessitat d'arreglar la teulada. El 1966 es va restaurar. Galeria Referències Bibliografia Gran Geografia Comarcal de Catalunya, volum VI, pags. 288-89 Enciclopèdia Catalana S. A. ISBN 84-85194-21-7
Sant Cristòfol d'Erill la Vall

Sant Cristòfol d'Erill la Vall és una capella romànica del poble d'Erill la Vall, en el terme de la Vall de Boí. Pertany al territori de l'antic terme municipal de Barruera. Està situada a les Bordes d'Erill, un quilòmetre al nord-oest del poble d'Erill la Vall, i uns 400 metres més amunt. Només se'n conserven unes filades de pedres, en part colgades, que dibuixen clarament l'absis i part de la nau. Podria tractar-se d'una església d'una sola nau amb absis únic, coberta amb embigat de fusta. És una obra de tradició romànica popular, però molt tardana. Pot ser de darreries del segle xii o fins i tot posterior. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert et al. "Sant Cristòfol d'Erill la Vall", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7 GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Cristòfol de Cogolls

Sant Cristòfol és l'església parroquial del poble de Cogolls (part del municipi garrotxí de les Planes). Dedicada a Cristòfor de Lícia, l'església ha estat molt modificada, amb un resultat poc harmònic. Sobre la porta d'entrada, que té una llinda de pedra treballada, hi ha un petit porxo cobert amb una teulada. A la petita capella hi ha la data de 1753, i devia tenir una imatge. La nau acaba en un absis semicircular eixalbat i, al primer cos, la teulada és a un sol vessant. A la part posterior hi ha un campanar de forma quadrada, adossat a la capella i acabat en punta, que encara conserva les campanes, si bé la construcció de la torre d'aquest campanar és més tardana. El lloc apareix documentat el 1090, quan un personatge anomenat Ponç va fer donació al monestir de Santa Maria d'Amer d'una heretat situada a la parròquia de Sant Cristòfol de Cogolls. Referències