NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Refugi Vicenç Barbé

El Refugi Vicenç Barbé o Refugi d'Agulles es troba al Parc Natural de Montserrat (Catalunya), el qual sembla estar fent equilibris sobre la muntanya entre un laberint de monòlits. Descripció És conegut amb el nom d'un destacat escalador barceloní (en Vicenç Barbé Lladós, mort mentre escalava l'agulla de la Caputxa, a la zona dels Frares Encantats de Montserrat) i fou inaugurat el 15 de gener de l'any 1961 per la FEEC amb la col·laboració de la Diputació. És un refugi guardat, petit, de color blanc, obert els caps de setmana, amb capacitat per a 20 persones (amb lliteres, matalassos, mantes i coixins) i emprat per excursionistes i escaladors com a camp base per visitar les regions d'Agulles i Frares. Disposa de totes les comoditats: aigua, electricitat, estufa de llenya, farmaciola, vàter (limitat en funció de l'aigua de pluja), sandàlies per caminar dins el refugi i servei de bar (esmorzars, sopars i pícnic) tot el dia. Entre setmana el refugi roman tancat i cal trucar al guarda si voleu que us obrin. A més, si voleu sopar o esmorzar, heu de fer la reserva, ja que l'aprovisionament del refugi es realitza a peu. L'àrea on es troba, en ésser la més allunyada de l'entorn del monestir, ha restat més salvatge i això ha atret muntanyencs i escaladors de tota mena. Accés És ubicat al terme municipal del Bruc (l'Anoia), a la part oest de la muntanya de Montserrat, a 890 m d'altitud i envoltat de les mítiques Agulles, les quals donen nom a la zona: cal sortir des del Bruc a peu o amb el cotxe. Baixem pel carrer de les escoles, que travessa el torrent de l'Illa, i agafem la pujada asfaltada fins a la urbanització. Girem a l'esquerra i seguim recte per la plana Llarga, ignorant els desviaments per pista que anirem trobant a dreta i esquerra. Deixem les cases enrere, travessant pinedes i camps d'oliveres. Passarem un parell de masies, que deixarem a mà esquerra. Després de la segona, la pista baixa a una fondalada, puja a un camp d'oliveres i segueix avançant en direcció NO. Deixem les pistes que surten a dreta i esquerra, i seguim recte fins a una bifurcació amb una esplanada i una pineda característiques. Si hem pujat amb el cotxe, l'hem d'aparcar ací. Prenem la pista de la dreta, que es va estrenyent a mesura que s'endinsa al torrent de la Diablera. Passat un esgraó de roca, arribem a un trencall on prenem el camí de la dreta (fita). Sortim del bosc i anem guanyant altitud entre arbustos fins a arribar a un replà amb una cruïlla senyalitzada. Pugem per la sendera de la dreta en direcció al refugi i, després de travessar el coll de l'Era dels Pallers, tornem a entrar al bosc. Anem seguint el camí del Refugi fins a arribar a una clariana i baixem les escales per entrar a l'ombrívol torrent dels Cirerers. Arribats al trencall, girem a la dreta pel sender PR-C 78. Després d'una pujada pedregosa, ignorant els senders que surten a l'esquerra vers el cim de la carena, arribem al refugi. Referències
Sagrat Cor de Teià

El Sagrat Cor de Teià es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Teià (el Maresme). Descripció És una estàtua de marbre de Carrara feta el 1956 per Claudi Rius. La va erigir la propietària de la finca per tancar una picabaralla amb el rector de la parròquia de Teià que la va titllar de mancada de fe. La figura, dalt del turó rocallós del Moliner i amb els braços oberts, mira directament a l'església de Teià i gaudeix d'una bona vista sobre la riera de Teià i el mar. Des de la base de la figura (si mirem cap a l'est) s'endevina a uns 200 metres el Refugi de la Ferreria del Vedat. Al nord, el profund tall de la Pedrera del Tercio i al NE, just a la cresta, la tanca del Mirador d'en Pere. Accés Al final de l'asfalt del passeig de la riera de Teià surt una pista a la dreta, amb indicadors de ruta i Refugi de la Ferreria del Vedat. La prenem i pugem 990 m, fins a un revolt a l'esquerra on a la dreta hi ha una estaca que senyalitza la ruta del Vedat. D'aquest punt en surten dos corriols: el de la dreta duu al Sagrat Cor, 30 metres més enllà. Coordenades: x=443417 y=4595743 z=287. Referències Enllaços externs Punts d'interès | Marina Trail Proide Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine. Ressenya històrica del mirador del Sagrat Cor - ADF Teià Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine. Wikiloc
Sant Esteve del Pont

Sant Esteve del Pont és una església del municipi de la Seu d'Urgell (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Les restes d'aquesta església són en un pla a la vora de ponent de la Valira, entremig de conreus, a uns 55 m de la casa de Sant Esteve i a uns 300 del riu, i a 1,2 km de la carretera de Seu a Lleida. Es tracta d'una església de planta rectangular, bastant allargada, capçada per un absis semicircular obert per un simple plec. Només es mantenen drets els murs de la façana de migjorn i l'absis i una part del de tramuntana. El gruix dels murs varia a les diferents parts de l'edifici. La coberta de volta de canó està esfondrada. Es manté la volta de quart d'esfera de l'absis i només resten les finestres de doble esqueixada com a únics elements arquitectònics. Els paraments interiors estan parcialment arrebossats. L'aparell, força irregular, és de petits carreus de pedra tosca en l'arcada de l'absis i la finestra. Els carreus són barrejats amb palets de riu poc travats amb morter de calç. No hi queden restes del material de cobertura Història El lloc de Sant Esteve és citat l'any 961, en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell i en diversos documents dels segles xi i xii. La denominació de Sant Esteve del Pont no apareix fins a inicis del segle xiv. El monestir de Sant Serni de Tavèrnoles tenia diverses possessions en la parròquia de Sant Esteve. Hi ha notícies sobre visites pastorals entre els segles XIV i XVIII. El 1904 Sant Esteve del Pont fou suprimida com a parròquia i fou integrada a la parròquia de Castellciutat. Referències Enllaços externs «Sant Esteve del Pont». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 16 novembre 2015]. «Sant Esteve del Pont». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Joan d'Aiguaviva

Sant Joan d'Aiguaviva és una església d'Aiguaviva (Gironès). Situada a l'extrem de la plaça, s'hi accedeix per unes escales. És un edifici gòtic amb un absis i un creuer neoclàssic, igualment que la petita portalada construïda l'any 1830. Història El temple romànic que apareix en un document del bisbe Teuter el 882 i en diversos documents del segle xi no té res a veure amb l'actual església. La parròquia de Sant Joan va ser l'embrió de l'antic nucli d'Aiguaviva que pertanyia a al monestir de Breda, documentat en el 1246. L'11 de maig de 1492, la Universitat d'Aiguaviva, va decidir aixecar una nova església gòtica i un campanar al mateix indret on hi havia l'església i el campanar romànics, que es van enderrocar. A finals del segle xvii es va ampliar l'església enderrocant l'absis i dos altars laterals, que es van substituir per un creuer i un altar major, modificant també l'entrada principal. Detalls La imatge de la Santa Maria de Vilademany, talla d'alabastre del segle xv que ara (2017), per raons de seguretat, és guardada a la sagristia d'aquesta església de Sant Joan d'Aiguaviva. Referències
Sant Joaquim d'Olivars

Sant Joaquim d'Olivars és una església del municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Té una capella d'una sola nau, de volta de canó, ara enfonsada, i absis semicircular. L'entrada és a l'oest i la llinda de la porta és bisellada i té una data inscrita (1633). A sobre hi ha un òcul de dues peces i dos incisions circulars de decoració i restes de l'Ave Maria. Clou la façana un campanar d'espadanya de dos forats, del qual només queden els pilars. Sembla que antigament la façana era a solana i ara hi ha un esbornac. La façana nord té tres contraforts posteriors. L'interior té el sostre enfonsat i l'absis mig tapat pel pedruscall. Al costat de la façana nord hi ha dos arcs de punt rodó, així com restes de l'arrencada de la volta i d'una cornisa. Molta vegetació també. A l'absis hi ha restes de l'arrencada de la volta i d'una cornisa, així com forats on hi podia haver un baldaquí. Està realitzada amb carreus irregulars i de diferents materials. Hi ha restes romanes a l'absis (tegulae). La llinda de la porta indica l'any 1633. El 2021 el bisbat de Girona va cedir la propietat de la capella al municipi de Sant Julià de Ramis per no tenir els recursos necessaris per a la seva reconstrucció i manteniment. Referències
Ermita de Sant Jordi de Cercs

Sant Jordi de Cercs és una ermita del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica d'una sola nau amb un absis semicircular a llevant cobert a quart d'esfera. L'edifici fou construït al segle xii però al segle xiii s'hi van fer modificacions: aleshores es va construir la nova volta de la nau, lleugerament apuntada ensems que es reforçava amb arcs torals. La porta és a migdia i és d'arc de mig punt adovellada. El campanar s'alça sobre el mur de ponent i és una espadanya de dos arcs de mig punt adovellats. Al segle xvii es varen construir dues capelles prop de l'absis, al segon tram de la nau, cobertes amb volta de canó i morter. Les obertures són al mur de migdia i doble esqueixada. La restauració de l'església es va iniciar l'any 1969, continuà el 1974 i finalment es va acabar l'any 1989. A l'absis s'obren dues finestres de doble esqueixada, l'una al centre i l'altra al costat sud; la nau en té dues al mur sud, de doble esqueixada i corresponents a la construcció més antiga, i una en forma de creu al mur est, per sobre de la teulada de l'absis. La porta actual, al mur sud, correspon a l'entrada original i consta d'un arc de mig punt adovellat. A la façana oest queden restes d'una porta tapiada, probablement obra de reformes posteriors. A l'exterior, l'edifici, que té un aparell força regular i format per carreus ben tallats i col·locats i trencajunts, no representa cap mena de decoració. L'any 1969, en el decurs d'unes obres de condicionament es va trobar el tenant o pilar que sostenia l'altar, consistent en un bloc de pedra prismàtic amb reconditori per a les relíquies. És possible que aquesta data no sigui correcta, perquè la reina Elionor va ser assassinada l'any 1369 a Castrojeriz pel seu fillastre el rei Pere el Cruel. Història El lloc és documentat a finals del segle x o començaments del XI ("Cerchos") però de l'església se'n tenen ben poques referències documentals. L'any 1290 Bernat de la Portella n'era diaca i el 1312 figura com a parroquial en la visita al Deganat de Berga de Galceran Sacosta. Aleshores era dedicada a Sant Andreu i aquesta dedicació es va mantenir fins al segle xix. L'any 1363 la reina Elionor la va vendre a Pere Fresc de Berga juntament amb les esglésies de Vilosiu i Baells, i els castells de Blancafort i Merola. Al segle xviii, ja s'esmenta com a sufragània de Santa Maria de Baells, juntament amb Sant Quirze de Pedret. Avui resta sense culte i depèn de la nova parròquia de Cercs. Referències
Apartaments Cap sa Sal

Els Apartaments Cap sa Sal és una obra del municipi de Begur (Baix Empordà), situats al promontori de cap sa Sal, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un monumental edifici de planta en forma d'"U" molt suau, on una de les ales s'endinsa al mar formant un gran mirador de grans obertures allargassades, i l'altra ala és on se situen els apartaments, i ancorats a la muntanya (els apartaments estan esglaonats). Al bell mig de la "U" hi ha la plaça d'accés on hi ha la rampa que descendeix a l'aparcament soterrani. També ací hi ha l'entrada recollida per un ràfec que ens endinsa a la recepció i al gran "hall" rodó (que sobresurt en coberta) a doble alçada de volta de pla molt rebaixada. Aquesta volta té uns 20 m. de diàmetre i està envoltada de grans murs de travertí (costelles de 90 cm d'amplada per 240 de llargada) que crean una mena de porxo al voltant de la sala i pel costat de l'entrada (així mateix, al damunt d'aquest porxo es creen uns balcons del pas que comunica el menjador-mirador abandonat amb les cambres), mentre que per l'altre costat (doble alçada) ens dona a unes fantàstiques vistes sobre el mar (ací les costelles ens crean una mena de cubicles p estar). Al centre de la sala hi ha una escultura. El terra és de plaques calises. L'edifici té el seu propi port, piscines i uns jardins d'en Rubió i Tudurí al seu voltant. A més dels molts mobles antics recuperats, qui sap d'on. Història La construcció de l'hotel s'inicià el 1955 per iniciativa del Doctor Andreu, obra de l'arquitecte Josep Maria Bosch i Aymerich. S'obrí al públic el 1963, convertint-se en un dels establiments més emblemàtics de la Costa Brava, Va funcionar fins al 1979. Durant els seus 16 anys de vida l'establiment va acollir a diversos polítics, intel·lectuals i artistes de renom internacional, com l'actor Rock Hudson o el músic Xavier Cugat. La davallada del turisme adinerat feu que es convertís en conjunt d'apartaments. Referències
Biblioteca Pere Calders

La Biblioteca Pere Calders és la biblioteca municipal del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental). L'edifici, que antigament eren els dos cossos annexos de la masia de Can Turu, és una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta de dos edificis de planta baixa, rectangulars i d'una sola nau. Un d'ells té la coberta a dos vessants i un pronunciat voladís sobre la façana principal. Els murs són de maçoneria excepte un sòcol que és de maó. La porta d'entrada, d'arc rebaixat, està emmarcada amb aparell de maó que als brancals imita el relleu amb entrants i sortints dels carreus de pedra. A les cantonades l'aparell també és de maó i fa el mateix efecte de carreus. L'altre cos és de característiques similars però la teulada no fa tant de voladís a la façana i a sobre de la porta principal s'obre un òcul, també emmarcat amb maó. Sota el ràfec de la teulada hi ha un fris dentellat de maó que recorre tot l'edifici. Amb les obres d'adaptació al nou ús d'aquests edificis s'han obert grans finestrals a les parets laterals. Referències
Casa Pau Ginestà

La casa Pau Ginestà és un edifici situat al carrer de l'Hospital, 10 del Raval de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història El 1850, el carnisser Pau Ginestà va demanar permís per a enderrocar la seva casa del carrer de l'Hospital, 147 (actual 10) i reconstruir-la segons el projecte del mestre d'obres Narcís Nuet. Descripció Edifici de planta baixa, entresol, tres pisos, àtic i terrat transitable, amb una sola obertura per planta. El basament, acabat amb pedra de Montjuïc, comprèn el portal de la botiga dels baixos, la porta de l'escala de veïns, i a sobre, un altell o entresolat. Aquest contrasta amb el desenvolupament superior de la façana, profusament ornamentat amb relleus de terracota. Els tres pisos superiors, que presenten tres balcons de dimensions decreixents amb llurs bolades de pedra i llurs baranes de forja, estan flanquejats per dos quarterons d'estuc que contenen aquests relleus. Les terracotes d'aquesta finca presenten forma de canelobres vegetals entrellaçats i de composició ascendent, a base de gerros, flors i fulles d'acant. A l'alçada del balcó del segon pis, aquesta decoració queda interrompuda per la presència de dues figures femenines dansant amb un eteri vestit clàssic, els cabells recollits i un parell d'ales de papallona a l'espatlla. Segons Cirici, aquestes ballarines estarien dins els corrents de la dansa romàntica en voga, amb figures com la sueca Marie Taglioni o l'austríaca Fanny Elssler, artistes molt famoses per dansar àgilment vestides amb ales de papallona. Sobre les dues ballarines es reprenen els canelobres, a base de dues cornucòpies creuades de les que emergeix més decoració floral. La llinda del balcó del tercer pis està ornada amb un petit relleu en terracota que representa una escena bàquica protagonitzada per infants. L'àtic, separat de la resta de pisos per una cornisa motllurada que serveix de llosana al balcó ampitador que l'obre al carrer, també està decorat amb dos relleus de terracota que representen els busts de dues dones cobrint-se el pit amb els braços mentre sorgeixen d'entre el fullatge. La façana queda rematada per una cornisa sobre mènsules que amaga, reculada, la barana del terrat. Els elements decoratius de la façana (tant pel que fa a les baranes dels balcons com els plafons de terracota) provenien de la incipient indústria dels materials constructius seriats, raó per la qual aquests motius també es poden veure en altres immobles com la veïna casa Josep Gené, situada al número 83 del mateix carrer de l'Hospital. Referències Enllaços externs «Casa Pau Ginestà». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Sant Ermengol de Tiurana

Sant Ermengol de Tiurana és una capella del municipi de Tiurana (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església s'assenta sobre un penyal de roques, al cap de la carena del serrat de les Moles, al marge esquerre del Segre i al sud-oest de l'actual nucli de Tiurana. Domina el sector de més amplada de l'embassament de Rialb, just on se situava l'antiga Tiurana, ara desapareguda sota les aigües. Història Malauradament no tenim notícies històriques sobre aquesta església. En l'actualitat és simplement una ermita de la parròquia de Sant Pere de Tiurana, on se celebra un aplec en la diada del sant. Arquitectura És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó de perfil semicircular reforçada per un arc toral que arrenca de dues pilastres rectangulars coronades per impostes esculpides. La nau és capçada a llevant per un absis semicircular, precedit d'un arc toral, que fa d'arc triomfal i que és resolt de la mateixa manera que l'arc toral que reforça la volta. Al mur de migdia s'obre la porta d'accés, resolta en arc de mig punt. També hi ha dues finestres de doble esqueixada. A l'oest hi ha una finestra geminada amb una columna central de capitell mensuliforme, semblant a la que hi ha a la propera església de Sant Silvestre de Serralta (Oliola). Tot i que l'edifici presenta una geometria regular, la cantonada sud-oest té un reforç interior que suporta una mena d'arc toral o volta excèntrica de la qual es desconeix el sentit. No sembla estar basada en cap procés constructiu com la de Sant Urbà de Montclús (Les Avellanes i Santa Linya), església que té l'angle de la nau esbiaixat. Les façanes són totalment llises i mancades d'ornamentació i l'aparell és format per carreus petits de pedra sorrenca, ben escairats sense polir, disposats en filades molt uniformes i regulars, amb un acabat molt més rústec a l'interior, especialment a la volta. L'estructura de l'edifici en molts aspectes es relaciona amb altres edificis propers com Sant Silvestre de Serralta o Sant Martí de la Figuera de l'Aguda, tots ells datables dins el segle xii però fidels a les tradicions constructives del segle xi. Galeria Referències Enllaços externs Tiurana Gran Enciclopèdia Catalana
Sant Llorenç de Mafet

Sant Llorenç de Mafet és una església de Mafet, al municipi d'Agramunt (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església amb carreus de pedra regulars amb portalada d'arc de mig punt adovellat, sobre la qual hi ha una inscripció datada el 1617. L'únic detall decoratiu figuratiu d'aquesta sòbria entrada és el tondo amb una mà inscrita fent referència al poble de Mafet. Al centre superior de la façana s'aixeca un campanar d'espadanya inutilitzat perquè no hi ha la presència de les campanes. Al centre de la façana s'obre una petita rosassa d'estil gòtic flamíger. En canvi, a la banda esquerra hi ha un segon campanar adossat de planta quadrada i obertures en arc de mig punt. Interiorment l'església es distribueix amb una nau única coberta amb volta de canó reforçada amb arcs torals. Té un cantador i un absis poligonal. Lateralment es distribueix en dues capelles per banda. Cada capella té una estructura diferent. Conserva una pica baptismal molt robusta amb un basament quadrat equilàter. A sobre hi ha un fust cilíndric emmarcat per dues àmplies anelles a banda i banda, La pica, de gran gruix, és molt oberta i ampla. És llisa excepte la part davantera central superior, on hi ha un baix relleu amb un escut on es representa un palmell d'una mà, fent referència a la vila de Mafet. La pica finalitza amb un fris on hi ha gravada la data d'execució de la pica: 1620. Referències
Església de Sant Martí de Torroella

L'Església de Sant Martí de Torroella és una església del municipi de Sant Joan de Vilatorrada (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Sant Martí de Torroella conserva elements romànics dins la nova obra que és del segle xix, i que modificà totalment l'edifici romànic anterior. Conserva l'absis, semicircular i llis, i una part del mur de tramuntana i del de ponent, on hi ha una finestra amb doble esqueixada i arquivolta. L'edifici del segle xix es construí en sentit transversal al romànic i és de dimensions molt més grans. Història Situada a l'antic terme medieval de Manresa, l'església de Sant Martí de Torroella està documentada des de l'any 1022 quan els Comtes de Barcelona varen vendre al monestir de Sant Benet de Bages l'alou i l'església de Sant Martí de Torroella. L'any 1077 era parròquia però el 1154 havia perdut ja aquesta categoria encara que seguia vinculada al monestir bagenc. L'any 1685 depenia ja de la Seu de Manresa i al segle xix fou transformada sensiblement. Referències