Palau del Marquès d'Alfarràs (Horta)

El palau del Marquès d'Alfarràs o Desvalls, també anomenat Can Llupià, és un edifici situat al Parc del Laberint d'Horta de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local, que inclou la Torre Sobirana, catalogada com a bé cultural d'interès nacional. Història El primer propietari documentat de la torre fou Pere Marquès, notari de Barcelona, que cap al segon terç del segle xiv la vengué a Berenguer Saera, membre d'una família de comerciants de Manresa. A la seva mort, passà a mans de la Seu de Manresa, que el 1377 al jurisconsult barceloní Jaume de Vallseca, que la feia servir com a segona residència i centre de percepció de rendes. Els Vallseca la posseïren fins a mitjans del segle xvi, quan la pubilla Isabel (1549-1588), filla de Miquel de Vallseca, es va casar amb Miquel Joan Roger (1544-1582), de Calella. L'hereu Felip Roger i de Vallseca fou nomenat cavaller per Felip III, i el 1622, el seu fill Joan Baptista Roger i de Barutell (1602-1643) vengué la torre a carta de gràcia al Capítol de la Seu de Barcelona. El 1624, aquest la vengué al sastre Gabriel Onofre Rossell, que la feu reformar pel mal estat en què es trobava. El 1699, Manuela de Roger i Delpàs (1667-1708), neta de Joan Baptista i vídua de Carles de Llupià i de Vilanova (1631-1695), recuperà la propietat de la torre, que prendria el nom d'aquesta família. El 1702, l'hereu Àngel Carles de Llupià i de Roger rebé el títol de marquès de Llupià de mans de Felip V. Va ser succeït pel seu germà Francesc, que es va casar amb Maria Francesca de Marimon i de Velasco, filla de Josep de Marimon i Corbera, segon marquès de Cerdanyola. L'hereu Francesc Gaietà de Llupià i de Marimon fou succeït per la seva filla impúber Marianna de Llupià i de Cruïlles, que morí el 1763 i fou succeïda pel seu oncle Josep (1690-1771), que va morir sense descendència. Això va suscitar la reivindicació de la propietat per part de Maria Manuela d'Ardena i de Llupià, neta d'Emmanuela Roger i casada amb Francesc Desvalls i Alegre (1700-1774), marquès del Poal. Aquest litigi es resolgué amb una sentència arbitral del 1776 a favor de Maria Manuela, que hagué de compensar econòmicament a la vídua de Josep de Llupià. El 1791, Joan Antoni Desvalls i d'Ardena (1740-1821), marquès de Llupià i del Poal, i marquès consort d'Alfarràs, va permutar Can Papanaps per Can Vallhonesta, una masia del segle xii molt propera a la torre Sobirana, i la incorporà al conjunt edificat. Entre aquest any i 1794, va encarregar al mestre de cases Jaume Valls i l'enginyer i escultor genovès Domenico Bagutti la transformació de l'antiga torre en palau, i va fer construir els jardins del Laberint a la mateixa finca. El 1853, Joaquim Desvalls i de Sarriera (1803-1883), vuitè marquès de Llupià i cinquè d'Alfarràs, net de Joan Antoni Desvalls, va encarregar l'ampliació del palau a l'arquitecte Elies Rogent, que va reformar la façana davantera amb la inclusió d'elements arabitzants, dins d'un corrent orientalista molt en boga a la segona meitat del segle xix. S'hi va edificar una nova capella, concebuda com a mausoleu de la família, on el marquès seria enterrat a la seva mort. A la gran portalada, hi va fer posar l'escut heràldic amb les armes dels Vallseca, Roger, Llupià i Desvalls, els successius propietaris de la finca, i en el centre la dels Ribes, marquesos d'Alfarràs. Els marquesos de Llupìà i d'Alfarràs van continuar essent els propietaris de la finca fins al 1967, quan Lluís Desvalls i Trias la va permutar amb l'Ajuntament de Barcelona per una altra compresa entre la Diagonal, la plaça de Pius XII, l'avinguda de Pedralbes, el passeig de Manuel Girona i el carrer del Doctor Ferran. Ja de propietat municipal, va quedar abandonada, patint vandalisme fins al 1970, quan els jardins van ser restaurats, obrint-se al públic el 1971. Rehabilitació El palau ha estat abandonat durant més de 50 anys. Entre el 1983 i 1987 se'n va rehabilitar l'ala dreta, que des del 1993 és la seu del Centre de Formació del Laberint, que imparteix cursos i tallers de jardineria, agricultura i biodiversitat. Després de diversos intents d'implicar iniciatives privades, i de que el districte d'Horta-Guinardó aprovés el 2017 una partida per a una mínima actuació d'urgència, que no es va executar, el 2022 l'Ajuntament de Barcelona va aprovar la rehabilitació integral del palau. Aquesta va costar 4,7 milions d'euros, i el juny del 2025 s'obrí al públic amb visites guiades fins que se'n decideixi l'ús definitiu. Descripció El palau és un gran edifici en forma de nau que es desenvolupa al voltant d'una primigènia construcció defensiva de planta circular feta de còdols i morter. De planta irregular i amb diferents cossos adossats, comprèn planta baixa, entresol, planta noble i golfes sota un conjunt de teulades de vessants. Adossats al cos central, dos cossos secundaris de desenvolupament semicircular formats en alçat per una planta i un pis abracen el pati d'accés, de forma circular i delimitat per una alta tanca d'obra. Les façanes, confereixen al conjunt un interessant joc de perspectives a través dels inusuals volums arquitectònics que el caracteritzen. Aquestes façanes estructuren les seves obertures en eixos verticals de ritme regular: arcs de ferradura apuntada a la planta baixa, arcs trevolats a l'entresol, finestres geminades polilobulades a la planta noble i òculs tetralobulars a les golfes. Els murs de façana són fets d'obra de maó revestits amb esgrafiats, que configuren una filigrana d'elements d'inspiració àrab. Les baranes dels balcons i finestres són fetes de ferro forjat. La porta principal, consistent en un gran arc de ferradura apuntada, està emmarcada per quatre semicolumnes d'ordre corinti arabitzant l'entaulament de les quals suporta la llosana del balcó central, coronat per un arc de mocàrabs i l'escut de la família Desvalls. La façana és coronada per una cornisa motllurada que serveix de basament d'una barbacana de merlets. Els interiors, molt degradats en l'actualitat, conserven els forjats originals, amb bigueta de fusta i revoltó. Torre Sobirana La torre probablement fou bastida al segle xi i se li van afegir altres estructures al segle xii, com una sala amb volta de quart d'esfera. De planta rodona i acabada amb merlets, sobresurt 6 o 7 m per sobre del terrat de la mansió. La base es pot veure a l'interior de la planta baixa, en un semisoterrani que s'utilitzava com a celler. Es va construir sobre la roca viva i l'alçada i la porta primitiva no s'han pogut determinar. L'estança rectangular fa 9 m de llarg i 3 d'ample i està cobert amb volta de canó. A la paret de migjorn hi ha dues portes, d'arc de mig punt adovellat, que són les úniques obertures. No té cap superfície de contacte amb la torre, però el recinte anular carrega sobre les parets nord i sud d'aquesta. Està coberta amb volta i una trompa salva l'angle interior de càrrega de la volta amb la cara externa de la paret nord de la nau. Referències Vegeu també Palau del Marquès d'Alfarràs (Barcelona) Palau del Marquès d'Alfarràs (Vilafranca del Penedès) Castell de les Pujades Castell de Cubelles Bibliografia Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. 4rt. Barcelona: El Tinter, SAL, abril 2003, p. 106-110. Giménez, Carlota «Torre Sobirana d'Horta. El palau Desvalls, patrimoni històric». El Pou, publicació del Grup d'Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, núm. 9, 2019, p. 9-20. Gutiérrez Medina, María Luisa «Los jardines del Laberinto de Horta, algo más que un jardín neoclásico». Pedralbes: revista d'història moderna, 28, 2008, p. 677-690. Moreno, Maria Rosa. Els Jardins del Laberint d'Horta. Ajuntament de Barcelona, 1996.