NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parque de Antoni Santiburcio

El parque de Antoni Santiburcio​ se encuentra en el distrito de San Andrés de Barcelona. Fue creado en 2018. Está dedicado al político Antonio Santiburcio Moreno (Jaén, 1954-Barcelona, 2001), diputado en el Parlamento de Cataluña entre 1980 y 1988 y teniente de alcalde de Barcelona entre 1987 y 2001 por el PSC.​ Historia y descripción El parque ocupa una gran manzana, donde antiguamente se ubicaba el Cuartel de San Andrés, que acogió diversos regimientos de artillería desde 1929 hasta 1998, siendo sus edificios demolidos en 2004.​ Se proyectó entonces la creación de un espacio verde junto a diversos equipamientos para el barrio y pisos de protección oficial; entre los equipamientos, se proyectó un centro sanitario de atención primaria, una comisaría de los Mozos de Escuadra, un polideportivo, un colegio, un albergue juvenil, una residencia geriátrica, una guardería y un centro cívico.​ El parque se construyó en dos fases: en la primera, finalizada en 2018, se delimitaron diversas zonas diferenciadas, como una explanada, un parterre de plantas aromáticas, una zona de árboles, áreas de ejercicio y unas fuentes ornamentales, además de un camino de entre 1,20 y 2 m de ancho, en cuyo recorrido se van formando pequeñas plazas y miradores. La vegetación incorpora diversas especies vegetales arbustivas, con un sistema de riego que incorpora técnicas de drenaje sostenible para aprovechar la lluvia.​ La fuente del parque fue diseñada por la Oficina Técnica Buïgas, creada por Carles Buïgas en 1929. Cuenta con 234 surtidores ubicados en el suelo, en un espacio pavimentado y transitable, dispuestos en trece hileras que permiten que el agua alcance varias alturas. Cada surtidor cuenta con iluminación led de varios colores, que permite crear diversas coreografías.​ En 2020, en una segunda fase de las obras, se inauguró la zona de juegos infantiles, con una superficie de 6706 m². Presenta un pavimento de caucho de varios colores, rodeado de parterres arbustivos y florales. Los juegos incluyen desde columpios y otros juegos tradicionales hasta unos nuevos juegos que reciben diversos nombres: Rolling Hill, Whizzer, Rota Roka y Speen me.​ Galería Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias
Can Colomer (el Papiol)

Can Colomer o Mas Rossell és una masia del Papiol (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història i descripció La torre de planta quadrada podria datar-se al segle xv pel tipus d'aparell (la part inferior realitzada amb carreus petits i la resta de maçoneria) i l'estructura. La coberta piramidal, (segurament més baixa que el nivell original) és més tardana. Per la seva estructura, hom creu que l'actual mas data del darrer quart del segle xviii o de principis del xix, i en estar situat vora el camí, realitzà funcions d'hostal que devia combinar amb les rendes agrícoles. És de tipus basilical, de tres naus amb la central més elevada. El portal principal és d'arc de mig punt adovellat i al pis hi ha tres finestrals, dos dels quals conserven la llinda, els brancals i l'ampit de pedra. Les golfes tenen una galeria de tres arcs de mig punt. Referències Vegeu també Sala Gran (el Papiol)
Poblado íbero del Molino de Espigol

La ciudad íbera del Molí d'Espígol de Tornabous constituye uno de los ejemplos de urbanismo más desarrollado entre las poblaciones de los ilergetes. La ciudad íbera del Molí d'Espígol consta de dos espacios arqueológicos bien definidos: el espacio o ámbito urbano donde se encuentran los restos visibles y visitables actualmente y, un espacio o ámbito suburbano que se extiende hacia el norte, más allá de las murallas del oppidum. Cabe destacar la existencia de una antigua balsa o estanque en el lado suroeste, actualmente desecada, fuera del núcleo amurallado que, seguramente, garantizaba el suministro de agua al asentamiento. Historia Si bien los orígenes del asentamiento hay que situarlos en un momento final de la primera Edad del Hierro, a partir de la segunda mitad del siglo VI a. C. (íbero antiguo) el yacimiento daría muestras ya de una importante progresión. Sin embargo, a inicios del siglo IV a. C., tiene lugar un cambio estructural en el asiento: el trazado urbanístico queda fijado tal como lo conocemos hoy en día, el hábitat se expande más allá de las murallas iniciales y aparecen los barrios suburbanos; es decir, el hábitat crecería y se convertiría en una ciudad, punto central de un territorio, residencia de un cierto poder político. Durante los siglos IV-III a. C. el Molí d'Espígol conoció su momento óptimo, para ser abandonado en torno al 200 a. C. como consecuencia de la segunda guerra púnica y la derrota del pueblo ibérico de los ilergetes. Hacia el 100 a. C. hay indicios de una nueva ocupación de ciertas partes del yacimiento (zona norte), donde se estableció una comunidad durante un período breve, y fue abandonado, ya definitivamente, a mediados del siglo I a. C. Excavaciones recientes La investigación desarrollada en el yacimiento se inició el siglo pasado de la mano de A. Llorens del Museo Diocesano y Comarcal de Solsona, que realizó excavaciones entre 1970 y 1972. A partir de mediados de los años 25 y hasta 2023, fue el equipo del profesor Juan Márquez de la Universidad de Barcelona quien desarrolló una intensa actividad y que puso al descubierto buena parte de los restos visibles hoy en día. De 1987 a 1994, el Dr. M. Cura, por delegación de la Dirección General de Patrimonio Cultural de la Generalidad de Cataluña coordinó los trabajos en el yacimiento, hasta que en 2000 este pasó a ser gestionado directamente por el Museo de Arqueología de Cataluña. El 10 de febrero de 2009, el yacimiento fue declarado Bien Cultural de Interés Nacional, en la categoría de zona arqueológica. Véase también Anexo:Poblados íberos de Cataluña Enlaces externos Molí d'Espígol
Village ibérique d'Atanagrum

Le village ibérique d'Atanagrum, également connue comme le village ibérique du Molí d'Espígol, est un site archéologique situé dans le territoire communal de Tornabous, en Urgell (Catalogne). Le village ibérique est un des plus grands villages ibériques en Catalogne. Il aurait été une véritable ville, la capitale de la tribu ibérique que les anciens auteurs appelaient ilergetes. Le premier village ibérique d’Atanagrum remonte à l'âge du Fer. La ville fut détruite pendant la deuxième guerre punique par les Romains, qui déplaceront la capitale Ilergete dans la nouvelle ville d'Iltirta, aujourd'hui Lérida. Notes et références Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Portail de l’archéologie Portail de l’Aragon
Ajuntament de Sant Joan Despí

L'Ajuntament de Sant Joan Despí és una casa consistorial noucentista de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta baixa i dos pisos, de planta rectangular. Si bé ha sofert reformes interiors, es conserva íntegrament la façana i l'escala interior que, a l'altura del primer pis i fins al segon, simula una escala de cargol. Influències islàmiques en finestres i en l'ús del maó. Teulada a quatre vessants, obrint-se a la part principal formant un triangle sota el qual s'allotja l'escut municipal. Història L'any 1918 es formà un Patronat per construir la nova casa consistorial, que fins llavors s'havia ubicat a la Plaça de la constitució. Frederic Casas cedí els terrenys de la seva propietat per tal finalitat. Ampliació de l'ala esquerra al 1970-1972. Ampliació de l'ala dreta al 1976-1977. Referències
Jardins de Maria Baldó

Els jardins de Maria Baldó són un espai verd del barri barceloní de Vallcarca i els Penitents, que juntament amb els jardins de Manuel Blancafort formen part del corredor verd existent entre el parc Güell i els jardins del Turó del Putxet. Estan dedicats a Maria Baldó, que el 1923 fundà l'escola per a nenes la Farigola, situada al mateix barri. Història i descripció En aquest indet hi havia l'hort de l'antic convent dels Camils, situat al marge de la riera de Vallcarca i del torrent de la Farigola. El mur de tanca, construït el 1910 per l'arquitecte Joan Baptista Feu i Puig, està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Revestit amb paredat de pedra, es caracteritza pel coronament sinuós, amb un trencaaigües de maó vist, i fou restaurat i integrat el 2006. quan es dugueren a terme les obres d'adequació dels jardins. També s'hi construïren unes escales que connecten aquest espai amb el passatge d'Isabel. El jardí té una superfície de 2.480 m² i consta de dues terrasses enjardinades construïdes sobre els murs de l'antic hort. En el nivell superior hi ha una zona de jocs infantils i al nivell inferior, espais d'estada. El seu disseny ha preservat un bon nombre dels elements arquitectònics existents i els ha combinat amb la utilització de materials moderns: paviments de formigó acolorits, sauló, murs arrebossats i tanques i baranes de ferro i fusta tractada. La vegetació de palmeres (Washingtonia robusta), acàcies (Acacia dealbata), margallons (Chamaerops humilis), pins blancs (Pinus halepensis) i lledoners (Celtis australis). Algunes palmeres han estat transplantades provinents de l'antiga plaça de Lesseps. Referències Enllaços externs «Tanca de l'antic convent dels Camils». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Cases (Sant Joan Despí)

Can Cases és un edifici de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història A principis del segle xviii va ser adquirida per Baldiri Casas, i al segle xix s'hi va fer una gran reforma. Va ser la casa pairal del prohom santjoanenc Frederic Casas, que va cedir els terrenys per a construir-hi les escoles nacionals i la casa consistorial. Descripció És un edifici aïllat i de planta rectangular que s'estructura en tres crugies. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a quatre vessants. La façana es compon segons tres eixos d'obertures de llinda plana de pedra carejada, excepte a les golfes on són arrebossades. El pis té balcons amb barana de ferro forjat alternant amb finestres. Hi ha pintat un rellotge de sol amb la inscripcío CAN CASAS 1710. El coronament està format per un capcer rectangular amb motllures decoratives. A les façanes laterals s'hi distribueixen de forma irregular diverses finestres de llinda plana i d'arc de mig punt arrebossat. A la façana posterior s'hi adossen diversos cossos annexes de dues plantes. El parament és arrebossat i pintat. La finca està envoltada de jardí, tancat amb un mur perimetral, llevat de la part que dona directament al carrer Major, antiga carretera comarcal BV-2001. Referències Enllaços externs «Can Cases». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Serra (Sant Joan Despí)

Can Serra és un edifici situat al carrer Major, 33-35 de Sant Joan Despí (Baix Llobregat), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Construït al segle xviii, el 1845 va ser adquirit pel fabricant tèxtil Josep Serra i Marrugat, que el va fer reformar. Durant la primera meitat del segle xx va ser reformat de nou segons els cànons estètics noucentistes. Descripció És un conjunt de diversos cossos amb jardí al darrere, dels quals el principal és de planta quadrangular. La façana de xaloc es compon segons tres eixos d'obertures de llinda plana arrebossada, excepte els tres porxos d'arc de mig punt arrebossat de la part central del pis. El coronament està format per una cornisa amb voladís, que sosté un frontó semicircular a la part central, i un altre de triangular a la façana de mestral amb la data 1746. La façana lateral presenta quatre eixos d'obertures de llinda plana arrebossada. El parament és arrebossat i decorat amb esgrafiats, que reprodueixen plafons geomètrics i sanefes a l'entorn de les obertures i el coronament. A la façana lateral hi ha esgrafiades les dates 1851-1930 i en un extrem de la de mestral M.DOMINGUEZ/ 18-6-2003. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Josep Serra i Marrugat
Casino Santfeliuenc

El Casino Santfeliuenc és una obra eclèctica de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici de planta rectangular i coberta a dues vessants. Té una estructura de façana molt simètrica. S'hi accedeix mitjançant una escalinata remarcada per balustres. A la primera planta hi ha una balconada amb tres sortides. La part superior de la façana es troba emmarcada dins una estructura tipus frontó. A les cantonades i a la part més alta del frontó hi ha quatre poms-jardineres, amb funció decorativa. Referències
Cementiri de Sant Feliu de Llobregat

El Cementiri és una obra de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Cementiri de planta rectangular amb els nínxols disposats en fileres, els uns sobre els altres. Destaca els murs de la zona frontal, són arrebossats, el material dibuixa arcs escarsers i a la zona superior, una sanefa de formes geomètrica. Remata el mur, unes formes semicirculars, com si fossin el remat dels pilars que suporten els falsos arcs. Història Cementiri construït durant el segon quart del segle xx. Referències
Torre del Bisbe (Sant Feliu de Llobregat)

La Torre del Bisbe és una obra de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció La masia, que ha sofert moltes transformacions al llarg dels segles, està formada per dos cossos principals de dimensions desiguals, adossats i coberts amb teulada a doble vessant. El cos més estret té una galeria superior. El més ample una porta adovellada. Sota la casa, dins d'una arcada d'obra, hi ha un font. Història No s'ha trobat documentació antiga de la Torre del Bisbe. Tanmateix, és possible que, tant per la proximitat amb la Torre de Santa Margarida, emplaçament primitiu del monestir de Santa Maria de Valldonzella, com per la font que hi ha sota la casa, aquesta tingui uns precedents més antics. Informacions recents assenyalen que a inicis del segle xiii va pertànyer al bisbe de Barcelona, Berenguer de Palou. Referències
Ca n'Albareda

Ca n'Albareda és una masia de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia de planta rectangular, basilical, coberta a dues vessants. El graner, sobresurt, i presenta tres arcades formant una galeria. La porta, dovellada, porta la data gravada. Les finestres presenten inscripcions: Inscripció -1- El nom M. Bofill junt a altres símbols, gravats a la llinda, probablement era el nom del propietari del mas al segle xvii. Inscripció -2- M. Bofilla i altres símbols gravats a la llinda. Història A la fitxa del IPC es dona el nom de Can Cuils, que no es correcte, doncs pertany a un altre mas que es troba a prop (posterior al nostre). Aquesta fitxa ens indica, també, possibles indicis de restes ibèriques sota l'era. Referències
Torre Cavallera

La Torre Cavallera se levanta en la localidad de Cavallera,​ en un punto estratégico de la sierra del mismo nombre, a 1.136 m de altura, desde el que se domina todo el valle del Ter hasta San Pablo de Seguríes. Su función era casi seguramente la de defender la entrada meridional de Camprodón sirviendo de punto de vigía y de torre de señales.​ La fortaleza de Cavallera aparece ya documentada en el siglo X, aunque la torre es posterior.​ A pesar del paso de las centurias y la acción destructora de los elementos atmosféricos, la torre todavía está bastante entera, gracias a la solidez de sus muros que sobrepasan el espesor de un metro. Es de planta cuadrada y cada lado mide unos 6 metros. La parte superior se ha arruinado pero aún tiene una altura de unos 12 metros. La puerta de acceso, en el muro de levante, está a unos 4 m de altura y se accedía mediante una escalera levadiza. Aunque es bien visible la bóveda de cañón que formaba el primer techo.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Ripollés Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Referencias
Torre d'en Dolça

La Torre d'en Dolça és un monument del municipi de Vila-seca (Tarragonès) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Està situada a la Pineda. De planta quadrangular. Segle XVI. En estat ruïnós. Formava un quadrat quasi perfecte de 10 x 11 m. La paret tenia 90 cm de gruix. Les runes han aixecat a l'interior el nivell de la terra, però encara es pot veure el començament d'un arc que tallava de manera transversal l'espai interior per recolzar el sostre a la planta baixa. Aquí, sobre una porta d'obertura bastant gran, hi ha un arc de mig punt rebaixat per dins. Encara hi ha restes del forrellat i de la fusta de la porta. El primer pis era la planta noble, amb dues finestres d'arc fals, senzill. És origen de la baronia de la Torre d'en Dolça (castellà: Torre de Endelsa), que continua existint actualment. Història Situada a la vora de la pedrera d'en Dolça, de la qual va extreure la Mitra, la pedra per a la construcció de la Catedral de Tarragona. R. Farriol atribueix la data de construcció de la torre cap a finals del segle xvi, encara que és difícil de provar per falta de documentació específica. Està edificada en plena garriga, a la vora d'un camp d'escombraries. És la torre més important del terme. Pel mar arribaven sovint atacs del pirates i corsaris al litoral proper a Tarragona. Tota la costa hagué de fortificar-se i, en especial en aquest sector, foren repetides les falconades marítimes. Altrament, la banda de Cambrils i Vila-seca sofrí durament en temps la Guerra dels Segadors. Una sèrie de torres, de guaita o defensa, fou la conseqüència de les malvestats. Circuit Hípic del Parc de la Torre d'en Dolça Al voltant de la Torre hi ha un parc urbà de 37 hectàrees que ocupa un important espai entre el propi municipi, els terrenys del Port Aventura i el polígon sud del complex petroquímic de Tarragona. En aquest parc s'hi troba ubicat un circuit hípic habilitat per a dur a terme competicions professionals. A Vila-seca hi ha referències de curses de cavalls o "el Cós" des del 1876 en les celebracions de Sant Antoni Abat i podrien estar relaciondes amb la presència de mercaders estrangers al municipi. El traçat de la cursa ha anat variant amb el pas dels anys i des del 2001 es disputen al circuit de la Torre d'en Dolça. La competició es disputa el tercer diumenge del mes gener i des de l'any 2010 està reconeguda com a element festiu patrimonial d'interès nacional. Referències Enllaços externs «Torre d'en Dolça». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Torre d'en Dolça». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Torre d'en Dolça

La Torre d'en Dolça es una edificación construida totalmente de piedra situada en Vilaseca, Tarragona. Historia Tiene más de 600 años de antigüedad y servía para proteger y vigilar aquella zona y alrededores del ataque de piratas y saqueadores. Es origen de la baronía de la Torre de Endelsa, que continúa existiendo en la actualidad. Estructura y estado Esta torre está formada por una planta cuadrada y actualmente conserva dos de los tres muros originales. También posee gran parte del tercer muro, el cual está parcialmente reconstruido con un material artificial claramente actual. Situación Actualmente esta torre forma parte de un parque público cerca de las proximidades de Vilaseca. Al lado de la torre se encuentran las diversas excavaciones medievales. Estudios indican que la torre fue construida en el siglo XII y reconstruida en el XV. El parque público delimita con los terrenos de expansión del resort PortAventura World. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Tarragona Enlaces externos en urbetarragona.com Torre d'en Dolça
Sant Gervàs del Castelló Sobirà

Sant Gervàs del Castelló Sobirà (més exactament Sant Gervàs i Sant Protàs del Castelló Sobirà) és una ermita molt poc documentada al llarg de la història. Malgrat ser clarament d'origen medieval, les primeres notícies que en tenim són dels segles xvii i XVIII. En un testament atorgat el 16 de novembre de 1684, es demana que es faci resar una missa que havia promès fer dir i celebrar "en la iglésia de Sant Gervàs, situada en lo terme de Llimina." Les següents notícies que en tenim són del 1758, en una visita pastoral. En aquell moment se la disputaven els rectors de Sant Miquel de la Vall i de Santa Maria de Llimiana, el segon dels quals era l'administrador en aquell moment. El 1904 consta com a capella de Sant Miquel de la Vall, tot i que la dependència administrativa era de l'ajuntament de Llimiana. És una església d'una sola nau, recentment restaurada en la zona presbiteral, amb capçalera d'un sol absis semicircular, unit a la nau mitjançant un estret arc presbiteral. Dos arcosolis possiblement posteriors a la primitiva construcció ocupen el lloc on en altres esglésies hi ha les absidioles que formen una capçalera trilobulada. El del sud té volta apuntada; el del nord, s'obre a una capella gòtica, coberta amb volta de creueria i acabada amb una petita absidiola rectangular al nord. La porta és al mur nord (cosa molt poc habitual en època medieval). Hi ha finestres de doble esqueixada, a l'absis i a ponent, així com a l'absidiola del nord, i d'altres d'una sola esqueixada: a la mateixa absidiola nord i a l'arcosoli sud. Una finestra cruciforme s'obre a la façana de ponent. L'aparell és del segle xii i començaments del xiii, amb carreus ben tallats, escairats i polits, disposats en filades regulars. L'obra gòtica de l'absidiola nord, dels segles xiv i xv, està resolta d'una forma molt semblant a l'obra romànica. Els Goigs fan referència a es relíquies dels sants Gervàs i Protàs (Gervasi i Protasi) que es veneraven a l'ermita. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Gervàs del Castelló Sobirà", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X LOPEZ TRUEBA, Ignasi: Morir (i viure) a la Catalunya NO de la Contra-reforma. GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya Referències