NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Centre de Recerca Matemàtica

The Centre de Recerca Matemàtica (CRM) (Catalan pronunciation: [ˈsentɾə ðə rəˈsɛɾkə mətəˈmatikə]) is a consortium, with its own legal status, integrated by the Institut d'Estudis Catalans (IEC) and the Catalan Government. It is a research institute associated with the Universitat Autònoma de Barcelona. The CRM is in essence a horizontal infrastructure that gives support to mathematical research groups and encourages the pursuit of emerging lines of research. The centre's activities are divided into two very different categories. The first category places the centre as organiser of international competitions (intensive research programmes, advances courses, conferences, etc.) and as a centre for long-term visiting researchers working in collaboration with the research community of Catalonia. Secondly, since 2008 CRM includes its own research groups, which allows it to open lines of research in different applied areas. The current director of the CRM is Prof. Dr. Carme Cascante. The CRM is a member of ERCOM (European Research Centres in Mathematics). Through its postdoctoral programme, the institute is also part of EPDI (European Postdoctoral Institute). The CRM has the following goals: To carry out research programmes on high-level topics. To attract the best post-doctoral fellows by way of competitive programmes of various administrations and agencies. To consolidate mechanisms for an efficient service to mathematicians. To take further steps towards becoming as competitive as the best European research centres and those of other scientifically developed countries of similar characteristics. References External links CRM website http://www.crm.cat Álvaro Corral website http://www.crm.cat/acorral Tim Myers website http://www.crm.cat/tmyers ERCOM website http://www.ercom.org
Centre de recherche mathématique

Le Centre de recherche mathématique (ca : Centre de Recerca Matemàtica) est l'unique centre de recherche mathématique international d'Espagne, fondé en 1984 à Barcelone. Travaux Ce centre est un consortium avec personnalité juridique propre intégré à l'Institut d'Estudis Catalans et la Généralité de Catalogne. C'est un institut universitaire intégré à l'université autonome de Barcelone. Il soutient la recherche mathématique de tous les groupes de recherche de Catalogne et il stimule l'incorporation de ces groupes aux thèmes de recherche émergents. Le CRM est membre de ERCOM (Centres européens de recherche en mathématiques). À travers son programme de postdoctorat, l'institut fait aussi partie de l'EPDI (Institut européen postdoctoral). Le centre est également membre de la Société mathématique européenne. Manuel Castellet en fut le premier promoteur et directeur, et en 2014 le directeur est Joaquim Bruna. Distinction Le centre a reçu le prix Narcís Monturiol en 2000. Notes et références Voir aussi Liens externes Site officiel Information sur cerca.cat Portail des mathématiques Portail de Barcelone
Baricentro

Baricentro és un centre comercial situat entre Barberà del Vallès i Ripollet, Vallès Occidental, inaugurat l'abril de 1980. Amb 65.800 m² de superfície, 93 establiments comercials i aproximadament 1.600 treballadors, fou el primer centre comercial de Catalunya i l'Estat espanyol. Va ser inaugurat el 22 d'abril de 1980 i promogut per la empresa Shopping Centers, S.A., fins llavors hi havia 20 centres comercials basats en hipermercats, model que va començar el 1971 amb el Carrefour del Prat de Llobregat. El centre comercial està situat a la ciutat de Barberà del Vallès, entre els termes municipals de Barberà del Vallès i Ripollet, entre l'autopista AP-7, la C-58 i la carretera N-150. Té una superfície construïda de 65.800 m², dels quals 46.000 m² estan dedicats al comerç i a l'oci. Té 3 nivells (segona planta, primera planta i principal) i dos aparcaments exteriors gratuïts, que sumen un total de 4.200 places d'aparcament. El 2012, rebia un milió de clients al mes. A diferència d'altres centres comercials, l'estructura de propietat és una comunitat de propietaris formada pels primers empresaris que van ocupar els locals comercials, i que s'encarrega de la gestió de centre. Aquesta estructura de propietat dificulta l'ampliació de la superfície comercial. El 1992 es va fer la primera ampliació que va incrementar la superficie comercial en 19.800 m², sobre els 46.000 m² inicials, i es va arribar a les 4200 places d'aparcament. S'han proposat altres ampliacions, que no s'han dut a terme. Accesos i transport Els accessos i transports per accedir al recinte comercial són els següents: Tren. Quan es va construir el complex comercial es va incloure una estació de tren a sota, prevista pel transport de passatgers i mercaderies. El projecte mai no es va finalitzar i l'estació, des de 1980, es troba abandonada. Autobús urbà: L1, des del centre de Barberà del Vallès (Plaça Espanya) fins al Baricentro. Vehicle. AP-7: sortida 20 (direcció Tarragona) / sortida 21 (direcció Girona); C-58:sortida 21 i N-150 des de Cerdanyola del Vallès o Barberà del Vallès. Referències
Centro Comercial Baricentro

Baricentro es un centro comercial situado en Barberá del Vallés, a las afueras de Barcelona, España. Cuenta con 65.800 m² de superficie, 93 establecimientos comerciales y aproximadamente 1.600 trabajadores. Fue inaugurado en abril de 1980, siendo el primer gran centro comercial de España.​ Hasta entonces, solo existían en España pequeñas galerías comerciales y centros comerciales basados en supermercados (como los de Carrefour). A diferencia de otros centros comerciales, la estructura de propiedad es una comunidad de propietarios formada por los primeros empresarios que ocuparon los locales comerciales y que se encarga de la gestión de centro.​ Esta estructura de propiedad ha dificultado la ampliación de la superficie comercial. En 1992 se realizó la primera ampliación que incrementó la superficie comercial en 19.800 m², sobre los 46.000 m² iniciales. También alcanzó las 4200 plazas de aparcamiento.​ Se han propuesto otras ampliaciones, que no se han llegado a realizar.​​ Accesos y transporte Los accesos y transportes para acceder al recinto comercial son los siguientes: Tren. Cuando se construyó el complejo comercial se incluyó una estación de tren debajo, prevista para el transporte de pasajeros y mercancías. El proyecto nunca se finalizó y la estación, desde 1980, está abandonada.​ Autobús urbano: L1, desde el centro de Barberá del Vallés (Plaza España) hasta el Baricentro. Por carretera: AP-7 : salida 20 (dirección Tarragona) / salida 21 (dirección Gerona); C-58: salida 21 y N-150 desde Cerdanyola del Vallès o Barberá del Vallés.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Centro Comercial Baricentro.
Govern Civil (Tarragona)

El Govern Civil és una obra arquitectònica de les darreres tendències de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici aïllat format per dos volums purs de diferent alçada. Un més baix, de planta baixa i un pis, que dona a l'Avinguda Companys, i un altre més alt, de planta baixa i cinc pisos, de forma lleugerament cúbica, que dona a la plaça i que estatja les oficines als baixos i les residències oficials als pisos superiors. Les obertures a les façanes anterior i posterior són mínimes, creant jocs clars i obscurs en contrast amb el revestiment de l'edifici, de marbre de tonalitats sèpia clar. Els murs laterals semblen cecs, si bé tenen finestres seguides semi-encastades. Referències
Torre dels Marquesos de Julià

La Torre dels Marquesos de Julià és un edifici situat entre els carrers de Balmes i de Sant Guillem, al barri del Farró de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C) i inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment allotja l'Escola Poeta Foix. Història Va ser fet construir el 1895 per l'enginyer industrial Camil Julià i Vilasendra (1844-1910) i la seva esposa Josefina Vilar i Juera, filla de la guixolenca Domínica Juera i Patxot i del calongí Josep Vilar i Puig, indians enriquits a Cuba. El 1900, el papa Lleó XIII va atorgar a Julià el títol pontifici de marquès de Julià. El 1929, després de la mort de Josefina Vilar, l'hereu Camil Julià i Vilar (1879-1936), segon marquès de Julià, va llogar la finca a un grup d'intel·lectuals progressistes que hi posaren en marxa una escola de pàrvuls anomenada Pedagogium. Seguia els mètodes Montessori i Decroly i es preocupava per incorporar a les aules les metodologies didàctiques que potenciaven l'ensenyament actiu. El 1941, amb l'arribada de la dictadura franquista, es va transformar en escola pública municipal de nenes i pàrvuls República Argentina, com a escola pública municipal. El 1976, els propietaris van intentar enderrocar la casa per a construir-hi habitatges, però la forta oposició veïnal i de diferents grups polítics va aconseguir impedir-ho, i la finca fou expropiada per l'Ajuntament de Barcelona. Aquest encarregà a l'arquitecte Carles Fochs el projecte d'ampliació i reforma, que hi va construir a cada costat les noves escoles, reformant-ne l'interior. Durant sis anys, l'escola va restar tancada i les classes s'impartiren en un local del carrer d'Iradier. Fou reoberta el 1987, i el 1990 es va fusionar, de forma progressiva, amb l'escola Uruguai, situada al carrer de Vallirana, 2 i es va anomenar República Argentina-Uruguai. A partir del 13 d'abril del 1999 es va anomenar Escola Poeta Foix, en honor al poeta, periodista, assagista i pastisser Josep Vicenç Foix, nascut i veí de Sarrià. Descripció Edifici de tipus casteller, de planta rectangular, amb soterrani, planta baixa, dos pisos i terrat amb balustrada. Destaquen la balconada de ferro forjat del primer pis, amb quatre portals amb arcades, els vuit finestrals de mig punt del segon pis, les dues torratxes laterals amb obertures geminades, rematades amb pinacles, i la gran torre mirador, a la què s'hi accedeix per una escala de cargol. L'interior ha estat molt modificat per tal d'adaptar-lo a les funcions d'escola, si bé conserva l'enteixinat de l'entrada del carrer de Sant Guillem i algun treball de forja, com les baranes de les escales i alguna reixa. Referències Vegeu també Casa Domínica Juera Casa del Marquès de Julià Can Llança (Sarrià) Bibliografia Rodrigo y Alharilla, Martín. Indians a Catalunya: Capitals cubans en l'economia catalana. Barcelona: Fundació Noguera, juny 2007. ISBN 978-84-9779-529-6. Enllaços externs «YO FUI AL COLEGIO NACIONAL REPÚBLICA ARGENTINA». Barcelona en horas de oficina. Conxita Piñero.
Institut Menéndez y Pelayo

L'Institut Menéndez y Pelayo és un centre educatiu públic d'E.S.O. i Batxillerat situat a la Via Augusta, 138-154 de Barcelona, en un edifici catalogat com a bé cultural d'interès local que originalment havia acollit la Mútua Escolar Blanquerna. Història El 1923 es va crear la Mútua Escolar Blanquerna, sota l'assessorament del pedagog Alexandre Galí, i el 1933, es va ubicar en un edifici de la Via Augusta, obra de l'arquitecte Jaume Mestres i de concepció racionalista. Aquell mateix any va ser també el del naixement de l'Institut Nicolás Salmerón, impulsat pel govern de la Segona República després de la prohibició de l'ensenyament religiós, en una torre modernista del carrer de Muntaner. Fomentava una educació democràtica, laica, progressista i mixta. La Guerra Civil va trencar aquests dos esquemes educatius, i la derrota del bàndol republicà el 1939 va provocar que la Mútua fos dissolta, el director i part del professorat, depurats, i l'edifici, requisat. Aleshores s'hi va instal·lar l'Institut Salmerón, que va adoptar el nom de Menéndez y Pelayo, i part del seu professorat fou expedientat. A les seves aules hi van deixar d'assistir les noies, i fins al 1973 no va tornar a ser mixt. Les successives remodelacions van dotar aquest centre educatiu d'una sala d'actes i un gimnàs, així com d'altres dependències, com ara laboratoris. L'última gran obra es va acabar el 2008, en vigília del 75è aniversari de l'Institut. Edifici Es tracta d'un gran immoble de planta en forma d'«L» i un gran pati davanter, amb una estructuració de l'espai molt diàfana i repetitiva, destinada a usos docents. Respon als criteris de l'arquitectura racionalista de les construccions escolars de l'època, amb una gran preocupació per assolir el màxim de lluminositat als espais interiors. A la planta baixa s'hi situen els locals destinats a l'administració del centre, així com una gran sala d'actes i el gimnàs. La resta de plantes estan majoritàriament destinades a les aules. Un altre element que entronca bé amb la funcionalitat arquitectònica de l'època és la utilització col·lectiva de les terrasses. Les diferents plantes tenen un gran component horitzontal, amb llargues obertures amb persiana de llibret, que inclús afecten al tram de curvatura de l'immoble. Aquesta horitzontalitat només es veu afectada en un tram, amb finestrals verticals correguts que prenen tota l'extensió de la façana. Aquest punt és el corresponent amb el forat d'escala. L'edifici va ser ampliat per l'ala sud-est, on es va afegit un cos quasi mimètic i uns nous espais de gimnàs pel costat de ponent. Tot el conjunt s'ha tractat amb un nou estuc de color que no té res a veure amb l'original, però que dona un aspecte unitari al conjunt. Referències Enllaços externs Institut Menéndez y Pelayo - Lloc web oficial «Institut Menéndez Pelayo». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Clínica Sagrada Família

La clínica Sagrada Família és una entitat sanitaria privada fundada a Barcelona el 1970 per la congregació religiosa Filles de Sant Josep. L'agost de 2013 va realitzar una campanya solidària contra la ceguesa, operant de cataractes a 80 persones sense recursos. L'any 2015 va tenir uns ingressos de 30 milions d'euros amb 250 treballadors. Des de 2016 és propietat del grup Laboratori Echevarne. Història Fundada el 1970 per les monges de la comunitat Filles de Sant Josep, l'any 1991 la clínica va ser adquirida per 1.600 milions de pessetes (9,6 milions euros) per un grup metges que la van constituir en una societat anònima. L'any 2000 el grup USP va intentar fer-se amb la propietat de la clínica però l'intent va ser fallit. El 2016 va ser adquirida per «Laboratorio Dr. Echevarne Análisis», que ja era accionista de la clínica amb el 13% del capital, per 50,7 milions d'euros, oferta que va prevaldre, pel dret d'adquisició preferent, sobre la primera proposta de compra feta per «HM Hospitales», grup sanitari madrileny. La compra va incloure el centre sanitari així com el 51 per cent de «Consultorios Clínica Sagrada Família, S.L.», propietària de l'edifici dels consultoris de la clínica. En l'operació es va incloure l'execució del dret de compra d'uns terrenys annexes a la clínica ocupats pel convent de les Filles de Sant Josep on està prevista la construcció d'un nou edifici sanitari de 10.000 m². Referències
Nau Bostik

La Nau Bostik és un espai de trobada i creació artística autogestionat al barri de la Sagrera de Barcelona. La gestió, emparada pels veïns i liderada per Xavier Basiana, un dels artífexs de la creació d'un projecte similar en la propera Nau Ivanow el 1998, es basa en el voluntariat i l'exhibició de projectes culturals -mostres de vídeo, concerts, exposicions d'art i fotografia, realització d'obres de teatre- amb una clara aposta per la cooperació i el mecenatge col·lectiu, de manera de no dependre de subvencions i poder mantenir una línia creativa i social més independent d'ingerències polítiques. Després d'una dècada tancada va tornar a reobrir el 2015. Des dels seus inicis, les naus acullen residències artístiques i són permeables a iniciatives tant de districte com de ciutat, la qual cosa l'erigeix en un dels punts que més susciten expectació pel seu potencial a tota la ciutat. Descripció El complex es compon d'un conjunt de naus de 6.000m², distribuïdes en dos eixos, la majoria d'elles amb espais d'una altura i sostres alts amb amplis finestrals per a una excel·lent il·luminació zenital. Les naus tenen diferents propietaris, però conflueixen en una fundació per a una gestió conjunta dels espais, de manera que les diferents iniciatives o usos no es destorbin entre ells. Història Fins al 2006, la Nau Bostik va ser una de les cinquanta fàbriques que tenia la multinacional nord-americana The Boston Blacking Co, especialitzada en la fabricació d'adhesiu per a calçat. Amb presència a l'estat espanyol des del 1923, va ser a la dècada del 1960 quan va tenir el seu període de major expansió. La tradició a Barcelona d'ocupar espais fabrils abandonats amb finalitats socials ha coïncidit amb l'operació de renovació urbana a l'entorn de la nova estació de la Sagrera, que preveia el soterrament de les vies i la reconversió de les fàbriques i magatzems de l'àrea en una nova àrea residencial. Aquest pla fou frenat per la crisi econòmica del 2008, la qual cosa ha permès als promotors d'aquesta iniciativa el pactar amb els propietaris la realització d'activitats en aquests espais mentre no se'n procedeixi a la reconversió. En aquesta nova etapa (2016) s'han buidat els espais de material i panells divisoris, s'han condicionat amb un nou sistema elèctric, ja que l'anterior no complia la normativa antiincendis -motiu pel qual l'espai va ser precintada per ordre municipal durant l'estiu- i s'està pintant de blanc les naus per dins mentre que s'estan sol·licitant a artistes gràfics que decorin amb grafits en els murs externs. Vegeu també Nau Ivanow Sala Beckett Referències Enllaços externs Nau Bostik - Lloc web oficial (català)
Nave Bostik

La Nave Bostik es un espacio de encuentro y creación artística autogestionado de Barcelona ubicado en el barrio de La Sagrera. Historia Existe en Barcelona la tradición de ocupar espacios fabriles abandonados con fines sociales: al igual que con la efímera "Nave Espacial" cercana a plaza de las Glorias, el conjunto de naves de la fábrica Bostik renace en 2015​ como un proyecto cultural y artístico tras permanecer el complejo 10 años cerrado en previsión al nuevo proyecto urbanístico previsto para el área de la nueva estación de La Sagrera de Barcelona. Proyecto frenado por la crisis económica de 2008 y que preveía el soterramiento de vías y reconversión de las fábricas y almacenes del área​ en una nueva área residencial se encuentra ahora parado​ y a la espera de nueva financiación, lo que ha permitido a los promotores de esta iniciativa el pactar con los propietarios para la realización de actividades en estos espacios mientras no se proceda a su reconversión. La Nave Bostik hasta 2006 fue una de las cincuenta fábricas que tenía una multinacional americana -The Boston Blacking Co.-​ especializada en cola para calzado. Con presencia en España desde 1923, fue desde los años sesenta que tuvo su periodo de mayor expansión. El complejo se compone de un conjunto de naves de 6000 m2 distribuidas en dos ejes, la mayoría de ellas con espacios de una altura y techos altos con amplios ventanales para una excelente iluminación cenital. Las naves tienen diferentes propietarios pero que confluyen en una fundación para una gestión conjunta de los espacios de manera que las diferentes iniciativas o usos no se estorben entre ellos. Con esta nueva etapa se han vaciado de material y paneles divisorios, se han acondicionado con un nuevo sistema eléctrico ya que el anterior no cumplía la normativa antiincendio -motivo por el cual la actividad fue precintada por orden municipal durante el verano-​​ y se está pintando de blanco las naves por dentro mientras que se están solicitando a artistas gráficos que creen grafitis en los muros externos. Actividad La gestión, amparada por los vecinos y liderada por Xavier Basiana -uno de los artífices de la creación de un proyecto similar en la cercana Nave Ivanow en 1998- se basa en el voluntariado y la exhibición de proyectos culturales -muestras de vídeo, conciertos, exposiciones de arte y fotografía,​ realización de obras de teatro-​ con una clara apuesta por la cooperación y el mecenazgo colectivo.​ En 2016 ha formado parte de la iniciativa 48h Open House Barcelona y ha acogido festivales como el Eat Street Barcelona​ y el Open Walls Conference.​ Véase también Nave Ivanow Sala Beckett Referencias Enlaces externos Sitio web de la Nau Bostik La Nau Bostik en Facebook Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Nave Bostik.
Sant Jaume de Riudoms

Sant Jaume de Riudoms és una església de la vila de Riudoms (el Baix Camp) dedicada a Sant Jaume el Major. Adjudicada erròniament a Pere Blai, la traça fou dissenyada pels constructors de l'església d'Ulldemolins, dirigida pel mestre d'obres biscaí Joan Sans amb la col·laboració de Jaume Amigó. El cap d'obres fou el mestre occità Joan Mas, que estigué al capdavant de la construcció durant trenta-tres anys (1593-1626). El seu aixecament s'inicia a finals del 1593 i s'inaugura el 1617. Està protegida com a bé cultural d'interès nacional des del 17 de setembre de 2019. Descripció Església amb una nau central de gran amplària i amb sis capelles laterals per banda, i capçalera poligonal. Façana molt singular, amb columnes clàssiques flanquejant la porta i dos pisos de fornícules, buides d'imatges i, en el centre, un alt relleu de l'escut de la vila (1606), i un pis superior amb dues fornícules laterals i una de central més gran que acaba amb un frontó amb un alt relleu del Pare Etern (1608). La part escultòrica fou realitzada pels mestres Pujol. La façana té un gran rosetó on es descriu la intervenció de Sant Jaume a la llegendària batalla de Clavijo. Cobertes de creueria quatripartites i estrellades. Gran capella del Santíssim, al costat de l'evangeli. El campanar, als peus, resta inconclús. Portalada renaixentista important tot i que la traça de l'església és bàsicament gòtica. Història El 1588 se'n posà la primera pedra, i s'inaugurà el 26 de juliol de 1617. A l'escut de la façana hi ha la data de 1606 i a la volta de l'absis hi ha la de 1610. La sagristia fou aixecada en una segona fase el 1686. El campanar no s'acabà fins al 1877 i la capella del Santíssim fou construïda el 1878. Va ser incendiada durant la guerra civil de 1936-1939, i fou restaurada posteriorment. El 2016, coincidint amb la celebració dels 400 anys de l'església, s'inaugurà la capella de la reconciliació, amb pintures de l'artista tarragoní Jaume Queralt. El 2017 es restaurà la capella del Santíssim, on s'hi guarden les despulles del Beat Bonaventura Gran. El 2023 s'inaugurà un nou paviment de la nau central i el presbiteri que posava al descobert les antigues laudes sepulcrals que hi havia sota el paviment anterior i que també foren restaurades. Referències Enllaços externs «Església parroquial de Sant Jaume». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Pàgina de facebook de la parròquia de Sant Jaume Apòstol de Riudoms
Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials

L'Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials de l'exèrcit espanyol, coneguda popularment com «el Campament», és una acadèmia militar permanent del Campament Militar General Martín Alonso, situat a cavall dels termes municipals de Tremp (antic terme de Gurp de la Conca) i Talarn, a la comarca del Pallars Jussà. El campament militar tingué una primera capella, dedicada a la Mare de Déu del Carme, que actualment ja és desapareguda, fruit de les remodelacions sofertes a les instal·lacions militars. Actualment també té capella, més moderna, dedicada a sant Miquel. Aquestes capelles no estan subjectes a la jurisdicció eclasiàstica que els pertocaria pel territori, sinó a l'arquebisbat militar, amb jurisdicció damunt de totes les capelles de caràcter militar de l'estat espanyol. L'accés a l'Acadèmia és a través d'una carretera local asfaltada que arrenca de l'extrem de ponent de la vila de Talarn, sense que sigui necessari d'entrar-hi per accedir a les instal·lacions militars des de Tremp. Aquesta mateixa carretera local, després de travessar l'extrem occidental de la base militar, mena al poble de Gurp. Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Ministeri de Defensa espanyol (castellà) Institut Cartogràfic de Catalunya