NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
École Nautique de Barcelone

L'École Nautique de Barcelone est un bâtiment historiciste situé sur le Pla de Palau face à La Barceloneta. Il est classé bien culturel d'intérêt local. Il s'agit d'un bâtiment isolé de plan quadrangulaire, ses quatre façades de style néoclassique sont précédées par des portiques flanqués de colonnes toscanes. L'édifice est composé d'un large rez-de-chaussée destiné aux services et à l'administration du centre, au-dessus duquel se trouvent deux étages et au-dessus un toit plat. Histoire Il a été construit entre 1930 et 1933 à l'endroit où se trouvait le Portal de Mar, selon le projet des architectes Joaquim Vilaseca et Adolf Florensa. Avec le déclenchement de la guerre civile espagnole, il fut temporairement occupé par le Comité des milices antifascistes, et plus tard l'École de la marine marchande méditerranéenne y fut installée. Depuis 1990, l'école fait partie de l'Université Polytechnique de Catalogne en tant que Faculté Nautique de Barcelone. Notes et références Traduction (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Escola de Nàutica de Barcelona » (voir la liste des auteurs). Références Voir aussi Bibliographie Enric García Domingo, Història del Museu Marítim de Barcelona 1929/1939, 2001 Liens externes «Escola Nàutica». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. « Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Facultat de Nàutica », UPCommons Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Barcelone
Ermita de Sant Jordi

Sant Jordi és una ermita al cim del mateix nom al terme municipals de Camarasa (la Noguera) de planta rectangular coberta per una teulada de teula àrab a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana principal. Aquesta és rematada per un petit campanar d'espadanya coronat per una creu de ferro. La nau es coberta amb volta de canó. Pel que fa a les obertures, s'accedeix a l'ermita per una porta desplaçada cap a l'esquerra respecte de l'eix de simetria. La porta és d'arc escarser amb un arc doblat de descàrrega i al damunt presenta una obertura allargada en forma d'espitllera. Més a munt trobem una finestra quadrada amb un arc pla. Sembla que l'ermita fou modificada amb l'alçat d'un segon pis i l'ampliació lateral al costat de la nau primitiva, l'edifici resultant s'ha perdut parcialment tal com es pot veure al costat dret. Aquest costat de l'ermita només presenta el volum de la planta baixa, refet modernament. S'accedeix a aquest espai per una porta amb llinda, flanquejada per dues finestres. A la part superior d'aquest costat hi ha dues finestres de grans dimensions Referències
Parc de l'Espanya Industrial

El parc de l'Espanya Industrial està situat al barri de Sants de Barcelona, a tocar de l'estació de ferrocarril de Barcelona-Sants, i està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història El 1979, després d'un seguit de reivindicacions veïnals, l'Ajuntament de Barcelona va adquirir una part dels terrenys de la fàbrica de L'Espanya Industrial per a destinar-los a un gran parc, dissenyat pels arquitectes Luis Peña Gantxegi, Antón Pagola i Montserrat Ruiz. Aquest fou inaugurat el 26 d'octubre del 1985, en presència de l'alcalde Pasqual Maragall, el ministre de Sanitat Ernest Lluch i la regidora de Cultura Maria Aurèlia Capmany, i aquell mateix any va rebre el premi FAD d'Arquitectura i Interiorisme. El 1991 s'inaugurà al costat del parc el Poliesportiu Municipal de l'Espanya Industrial, obra dels arquitectes Ramon Artigues i Ramon Sanabria, que va acollir les proves d'halterofília dels Jocs Olímpics d'Estiu 1992. Descripció Es troba en una àmplia esplanada situada sota un desnivell cobert per fileres de graons. La gran extensió de gespa queda travessada per camins de pedra i acaba amb un petit bosc de plàtans. Hi destaquen les nou torres-far, dissenyades per Gantxegi. Per un dels costats es pot baixar a les illetes amb banc que s'endinsen al llac de 10.000 m², el segon més gran de la ciutat. Amb la finalització de les obres el 2009, s'hi van instal·lar dispositius de recirculació de l'aigua freàtica que arriba des del parc de Joan Miró. L'escultura El Drac, obra d'Andrés Nagel, s'aboca al llac amb les ales obertes. Dins de l'aigua hi ha l'escultura Neptú, realitzada per Manuel Fluxà el 1881. En una de les vores de l'estany hi ha l'escultura Venus moderna, realitzada per José Pérez Pérez «Persejo» (1929) amb motiu de l'Exposició Universal de Barcelona. D'aquesta època també daten Tors de dona, una còpia en bronze de la peça de pedra d'Enric Casanoves de 1947 i Els bous de l'abundància (1926), obra d'Antoni Alsina. També hi ha dues escultures contemporànies: Landa V (1985) de Pablo Palazuelo i Alto Rhapsody (1985) de l'escultor anglès Anthony Caro. Galeria Referències
Parque de la España Industrial

El parque de la España Industrial (en catalán: Parc de l'Espanya Industrial) está situado entre los barrios de Sants y de Hostafrancs, en el distrito de Sants-Montjuïc de la ciudad de Barcelona (España), junto a la estación de ferrocarril de Barcelona-Sants. Historia En 1979, el Ayuntamiento de Barcelona adquirió una parte de los terrenos de La España Industrial (también conocida como el Vapor Nou de Sants), una antigua fábrica textil fundada en 1847 por los hermanos Muntadas y Campeny, que en 1972 se trasladó a Mollet del Vallès.​ El parque, proyectado por los arquitectos Luis Peña Ganchegui, Francesc Rius i Camps, Antón Pagola y Monserrat Ruiz, fue inaugurado el 26 de octubre de 1985 en presencia del alcalde Pasqual Maragall, el ministro de Sanidad Ernest Lluch y la concejala de Cultura Maria Aurèlia Capmany. Ese mismo año recibió el premio FAD de Arquitectura e Interiorismo.​​ En 2009, el parque fue reformado a fondo.[cita requerida] Descripción El parque se inspira en los cuatro elementos primordiales: agua, tierra, fuego y aire.​ A lo largo del paseo de San Antonio bordean el parque unas altas torres de iluminación, desde las que unas graderías conducen hasta un lago artificial, que se puede recorrer a barca. Se conserva el edificio de oficinas de la antigua fábrica, la Casa del Mig, sede de equipamientos municipales,​ así como las antiguas escuelas (actualmente Escola Bressol Municipal Pau).​ En la calle del Rector Triadó se conserva otro edificio de la fábrica, que actualmente aloja el Centre Cívic Casinet d'Hostafrancs.​ El parque cuenta también con mesas de ping-pong y área de juegos infantiles. Al lado está el polideportivo municipal de la España Industrial, obra de los arquitectos Ramon Artigues y Ramon Sanabria, donde se celebraron las pruebas de halterofilia durante los Juegos Olímpicos de 1992.​ Esculturas En el parque se encuentran varias esculturas: El Dragón, de Andrés Nagel (1987), de 150 toneladas, tiene forma de dragón pero a la vez es un tobogán.​ Neptuno, de Manuel Fuxá (1881), situada en el centro del lago.​ Venus moderna, de José Pérez Pérez "Peresejo" (1929).​ Torso de mujer, de Enric Casanovas (1947).​ Los bueyes de la abundancia, de Antonio Alsina (1926).​ Landa V, de Pablo Palazuelo (1985).​ Alto Rhapsody, de Anthony Caro (1985).​ Vegetación Entre las especies del parque destacan: el sauce llorón (Salix babylonica), el ciruelo (Prunus cerasifera "Atropurpurea"), la encina (Quercus ilex), el ciprés híbrido de Leyland (Cupressocyparis X leylandii), el pino piñonero (Pinus pinea), el plátano (Platanus X hispanica), el ciprés (Cupressus sempervirens "Stricta"), etc.​ Véase también Arte público de Barcelona Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias Bibliografía Gabancho, Patrícia (2000). Guía. Parques y jardines de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial. ISBN 84-7609-935-5. Viladevall-Palaus, Ignasi (2004). «Cincuenta parques, más dos». Cuadernos Cívicos La Vanguardia (Barcelona: La Vanguardia Ediciones) (3). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque de la España Industrial.
Parc de l'Espanya Industrial

Parc de l'Espanya Industrial är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc de l'Espanya Industrial ligger 36 meter över havet. Terrängen runt Parc de l'Espanya Industrial är platt åt sydost, men åt nordväst är den kuperad. Havet är nära Parc de l'Espanya Industrial åt sydost.Runt Parc de l'Espanya Industrial är det mycket tätbefolkat, med 10 000 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Barcelona, 2,0 km nordost om Parc de l'Espanya Industrial. Runt Parc de l'Espanya Industrial är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor
Sant Jaume dels Malalts

Sant Jaume dels Malalts és una església amb elements romànics i gòtics de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Edifici religiós. Església d'una sola nau amb absis semicircular i orientada de llevant a ponent. Està unida per la part de migdia a un magatzem i taller industrial i la part de l'absis es troba dins la serradora. L'absis és cobert per lloses de pedra i teula i a la part de baix hi ha una finestra d'esqueixada. El mur de tramuntana és de paret llisa i visible des d'un pati interior de l'edifici. A la part de migdia hi havia hagut una hostatgeria. La nau és coberta amb volta d'ogiva, hi ha restes de paret on hi havia el portal de l'atri. A ponent i visible des del carrer hi ha un arc d'ogiva de pedra, tapiat amb totxo i arrebossat amb la imatge de Sant Antoni al damunt i dues finestres. L'estat de conservació és molt dolent. Història Capella situada al peu de l'antic camí de Sant Francesc, que fou la sortida de la ciutat cap a Barcelona. Es troba documentada des del 1210. Hi ha una part romànica amb l'absis i alguna finestra d'esqueixada. Al segle xv s'hi construí un atri a la part de ponent, del qual encara és visible un arc gòtic, i l'any 1829 fou restaurada. L'any 1936 fou venuda a un particular i actualment es troba immersa dins una fusteria. Tot i estar inclosa al catàleg de patrimoni arquitectònic del terme municipal de Vic de l'any 1981 el seu estat de conservació és molt precari. Referències
Plaça de Granados (Sabadell)

La plaça de Granados és una plaça pública neoclàssica de Sabadell (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Porta el nom del compositor i pianista català Enric Granados. Descripció Plaça de composició geomètrica caracteritzada pel creuament d'itineraris vianants. La jardineria original, de xiprers retallats a l'alçada aproximada d'una persona que emmarcava els camins, ha estat suprimida. Del mobiliari cal destacar la font de ferro colat, situada al mig de la plaça, reforçant la seva composició en estrella. Història Plaça projectada en el Pla de Reforma i Eixample de 1886, "Pla Pascual". El nom es va posar el 1916. Referències Enllaços externs Plaça Granados Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Salvador de Sabadell

Sant Salvador de Sabadell és una església historicista de Sabadell (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Temple parròquia d'estil neoromànic amb alguns elements de gust gòtic. La composició està dominada per una torre quadrada exempta i un gran porxo d'accés. La façana està construïda amb pedra, és de paraments llisos i estructura compacte. L'obra escultòrica és de Camil Fàbregas. Els temes dels capitells de la nau són religiosos, amb representació dels apòstols; els del cor amb àngels i músics; en el campanar els signes del zodíac i les quatre edats de l'home i en el claustre temes de Sabadell i un dedicat a la sardana. Història L'edifici començà a construir-se l'any 1955. La pedra utilitzada és de les voravies de la ciutat, la dels capitells és pedra de Preixana. Referències
Can Moragues (Sabadell)

Can Moragues és una masia de Sabadell (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia amb teulades a dues vessants que donen aigües a les façanes laterals. Està construïda en bona part amb tàpia encofrada. Té dues finestres renaixentistes i dues portes adovellades. La façana està protegida per un ampli ràfec de cinc fileres de rajols i teules. L'era està tancada en un clos. Història La propietat rústica dels Moragues estava enclavada entre els termes de Jonqueres, Sant julià d'Altura i Castellar del Vallès i comprenen diversos masos, entre els quals hi ha el propi Can Moragues. En Miquel Moragues era propietari del mas l'any 1648. El darrer fou en Jacint Moragues Pomapi, que el vengué a carta de gràcia el dia 21 d'agost de l'any 1864 a Isidor Pons Ponsà. Referències Enllaços externs Can Moragues Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Masia de Can Rull

Can Rull és una masia renaixentista a la ciutat de Sabadell (al Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Antigament anomenada Mas d'en Torrella i després Can Julià Ferrer, el nom actual li donà Josep de Rull que fou regent del Reial Consell de Catalunya, de la conselleria del Consell Suprem d'Aragó i canceller del Consell Reial. Actualment la masia dona nom al barri que l'envolta, iniciat al 1919. Masia basilical amb vessants que donen aigües a les façanes laterals. La façana principal està excepcionalment orientada a llevant, té golfa amb finestres d'arquets, porta adovellada i finestres d'estil renaixentista. Els materials emprats en la construcció són la pedra i els còdols. A la part de migdia es conserva hi ha un arc que podria ser del segle xv. En el cup hi ha una pedra gravada que remet a l'any 1682. Prop de la masia hi ha la font de Can Rull, pràcticament a la llera del torrent homònim. Referències Enllaços externs CAN RULL, fitxa del catàleg de l'Ajuntament Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
Sant Andreu del Castell d'Oliana

Sant Andreu del Castell és una església del municipi d'Oliana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església del castell situada al costat de les ruïnes de l'antiga població d'Oliana, ubicada en un lloc elevat, a la vora del Segre. És d'una sola nau trapezoïdal amb els murs convergents vers l'absis semicircular, lleugerament ultrapassat. La coberta de la nau és de volta de canó reforçada per tres arcs doblers i la de l'absis és de quart d'esfera. A l'exterior, destaca l'absis, bastant alt degut al desnivell del terreny, amb arquets cecs de tipus llombard separats per lesenes i una finestra de doble esqueixada. Una altra obertura de característiques similars es troba al mur de migdia, entre l'absis i el campanar. Les dues portes d'accés es troben al mur de tramuntana, on també hi ha dos contraforts atalussats. Al costat de migdia, s'aixeca el campanar de torre de planta quadrada. A la part superior d'aquesta hi ha dos pisos que sobresurten per damunt de la coberta de la nau amb una finestra a cada costat en cadascun dels trams, l'últim dels quals aixecat en la restauració dels anys 80. A partir d'aquesta alçada la torre-campanar resta escapçada. El parament mural és a base de petites pedres sense desbastar. Tant al campanar com a l'absis s'hi veuen forats de bastida. Tenia com a altar un cippus romà (avui al Museu Diocesà de Solsona), que contenia una lipsanoteca de vidre verd segellada amb l'anell del bisbe Eribau d'Urgell; dins la lipsanoteca hi havia, a més d'algunes relíquies, el pergamí original de la consagració del 1032. Notícies històriques Es pensa que aquesta església fou la matriu de la posterior parròquia, és a dir, feia les seves funcions fins que la substituí l'actual parròquia. Estava dedicada també a Sant Andreu però popularment se la coneix com el castell. Es consagra el 1032 però la major part de la construcció és del s. XII. Oliana era una de les nou poblacions que el rei Jaume I havia de salvar dels Cabrera per a Aurembiaix d'Urgell segons el pacte de Lleida i en les que es reservava la seva potestat. És en ser repartits els béns de la casa d'Urgell, el castell i la vila d'Oliana foren transfeits a Antoni de Cardona i de Luna, senyor de Maldà. Al anar-se configurant la població al nucli que avui és el principal, perdé importància el nucli del castell. Es reobre al culte el 1977. Referències
Ermita de la Mare de Déu de la Guardiola

L'ermita de la Mare de Déu de la Guardiola és una església de la Sentiu de Sió (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de la Mare de Déu de la Guardiola és una petita capella de planta quadrada, realitzada amb maó i completament arrebossada. A la façana hi ha un porxo amb teulada a doble vessant. A la cara central hi ha un gran arc, per on s'accedeix a l'interior, a través d'una porta de forma rectangular; les bigues són de fusta, la façana és bastant més elevada que les altres parets, al final s'aixeca una petita espadanya amb una campaneta. L'interior de l'ermita és molt reduït, tan sols hi ha l'essencial. S'hi pot anar per la carretera-pista, en bon estat, que es deriva del km 2,2 de la carretera LV-3025 (d'Agramunt a la Sentiu). Història L'ermita de la Mare de Déu es començà a construir l'any 1981, en un lloc on temps enrere hi havia hagut una ermita, que fou destruïda durant la guerra civil. L'actual ermita s'ha començat des dels fonaments. Es realitzà amb l'ajuda de tots els veïns del poble. Dos dies a l'any la gent del poble puja a l'ermita de forma col·lectiva: el dilluns de Pasqua (primera pasqua) i el 15 d'agost, data en què fou consagrada. Referències
Sant Pere de Pedrís

Sant Pere de Pedrís és una església del Pedrís al municipi de Bellcaire d'Urgell (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Moderna església de planta rectangular. Els costats més curts són corbats. Aquesta església està tota feta amb totxo. S'hi va pel camí de Pedrís que surt del km 139,7 de la carretera C-53 (de Tàrrega a Balaguer). Història Aquesta és la nova església del Pedrís, realitzada amb l'ajut dels seus devots, ja que l'església romànica fou destruïda. Aquesta església es troba oberta al culte, cada diumenge se celebra una missa, aquest lloc és aprofitat com a lloc de reunió dels habitants del Pedrís. Referències
El Sagrat Cor de Balaguer

El Sagrat Cor de Balaguer és una església parroquial de Balaguer, a la Noguera, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La nova església de Balaguer, dedicada al Sagrat Cor de Jesús, és situada en una gran plaça rectangular de l'eixample de la ciutat, a l'altra banda del riu Segre, vers migdia. És de grans dimensions, atès que la seva àrea urbana de servei és també gran. La façana principal és encarada a migdia. Aquesta església es començà a construir l'any 1964. Segons el seu autor és la que més es ressent de l'impacte directe de les formes gaudinianes. Referències
Parc de l'Aigua

El Parc de l'Aigua es troba a Almacelles (Segrià), en l'extensió de l'eixample projectat a 1771 per Josep Mas i Dordal (autor de la basílica de la Mercè a Barcelona). Va ser creat en 2002 amb un projecte de Neus Solé i Daniel Navas, autors del Parc de Ca Sabaté i dels Jardins de Walter Benjamin a Barcelona. El parc ocupa l'espai d'una illa de la quadrícula en la confluència dels carrers Mossèn Cinto Verdaguer, Maragall, Sant Roc i Miquel Servet. Rep el nom de "Parc de l'Aigua" en homenatge a la construcció en 1910 del Canal d'Aragó i Catalunya, que va suposar un canvi radical en l'economia agrícola del Segrià. Descripció El parc es defineix a través de la subtil alteració topogràfica amb la qual crea un paisatge intermedi entre l'espai obert i pla i la trama compacta construïda. Successives làmines serpentejats d'aigua en forma de lúnules acompanyen l'espai entorn del protagonisme de l'aigua i el verd, al costat d'uns recorreguts sobre un sòl de peces de ceràmica massissa. Col·locades sobre la dimensió més petita ens recorda la presència de les bòbiles properes. En relació als límits urbans que l'envolten, els costats més curts dibuixen l'àrea de pavimentació més urbana juntament amb les arboredes més compactes, mentre que sobre els costats llargs es defineixen les superfícies més toves i ondulants, on domina la superfície de gespa i els grups d'arbusts, al costat de plantes de temporada. Així, els recorreguts per als vianants es produeixen seguint la direccionalitat llarga de la malla fundacional de Josep Mas. Escultures i mobiliari urbà L'espai es completa amb les escultures "Arbres vermells", en acer laminat, que ens transporten a la nua forma d'arbres sense fulles, paisatges de troncs i branques en la intangible boira que durant molts dies d'hivern banya aquest paisatge. Els seus autors, Daniel Navas i Neus Solé, ho són també, ens altres obres, de les escultures Cavall vermell i Piràmide als parcs de la Farinera i Ca Sabaté, a Mollet i Barcelona respectivament. El conjunt de mobiliari urbà es completa amb les peces d'il·luminació rasant dissenyades per a aquest parc que, al costat de la il·luminació dels estanys, transformen aquest petit paisatge en un espai més atractiu en la foscor de la nit. Vegetació Entre les espècies presents al parc es troben: el Viburnum dentatum, el Phyllostachys aurea (bambú daurat), el Liqidambar i el Juniperus horizontalis, entre d'altres. Referències
Parque del Agua (Almacelles)

El parque del Agua (en catalán: Parc de l'Aigua) se encuentra en Almacellas (Lérida), en la extensión del ensanche proyectado en 1771 por José Mas Dordal (autor de la basílica de la Merced en Barcelona). Fue creado en 2002 con un proyecto de Neus Solé y Daniel Navas, autores entre otras obras de ajardinamiento del parque de Can Sabaté y de los jardines de Walter Benjamin en Barcelona.​ El parque ocupa el espacio de una manzana de la cuadrícula en la confluencia de las calles Mossèn Cinto Verdaguer, Maragall, Sant Roc y Miquel Servet. Recibe el nombre de parque del Agua en homenaje a la construcción en 1910 del Canal de Aragón y Cataluña, que supuso un cambio radical en la economía agrícola del Segriá.​ Descripción El parque se define a través de la sutil alteración topográfica con la que crea un paisaje intermedio entre el espacio abierto y llano y la trama compacta construida. Sucesivas láminas serpenteantes de agua en forma de lúnulas acompañan el espacio en torno al protagonismo del agua y el verde, junto a unos recorridos sobre un suelo de piezas de cerámica maciza. Colocadas sobre la dimensión más pequeña nos recuerda la presencia de las ladrillerías (bòbiles) cercanas. En relación con los límites urbanos que lo rodean, los lados más cortos dibujan el área de pavimentación más urbana junto con las arboledas más compactas, mientras que sobre los lados largos se definen las superficies más blandas y ondulantes, donde domina la superficie de césped y los grupos de arbustos, junto a plantas de temporada. Así, los recorridos peatonales se producen siguiendo la direccionalidad larga de la malla fundacional de Josep Mas.​ Esculturas y mobiliario urbano El espacio se completa con las esculturas Arbres vermells, en acero laminado, que nos transportan a la desnuda forma de árboles sin hojas, paisajes de troncos y ramas en la intangible niebla que durante muchos días de invierno baña este paisaje. Sus autores, Daniel Navas y Neus Solé, lo son también, ente otras obras, de las esculturas Cavall vermell​ y Pirámide en los parques de La Farinera y Can Sabaté, en Mollet y Barcelona respectivamente. El conjunto de mobiliario urbano se completa con las piezas de iluminación rasante diseñadas para este parque que, junto a la iluminación de los estanques, transforman este pequeño paisaje en un espacio más atractivo en la oscuridad de la noche. Vegetación Entre las especies presentes en el parque se hallan: el viburnum dentatum, el phyllostachys aurea (bambú dorado), el liqidambar y el juniperus horizontalis, entre otras. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque del Agua.