NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Marçal de Montseny

Sant Marçal de Montseny és una ermita romànica situada al municipi de Montseny, al Vallès Oriental, gairebé al límit amb el d'Arbúcies, a la Selva. Es troba a 1.093 metres d'altitud, entre les Agudes i el Matagalls, i prop de la font de la Tordera. És molt propera al punt on es troben les comarques del Vallès Oriental, Osona i la Selva. Història La primitiva església de Sant Marçal de Montseny està documentada el 1053, on es va retirar el jove monjo Guifré, sota la protecció del bisbat de Vic. Vers l'any 1066 cal situar l'origen del cenobi, ja que és consagrada l'església per Guillem de Balsareny bisbe de Vic el 8 de desembre d'aquell any. Signà l'acta Sunyer l'abat de Breda. Probablement d'allà provenien els primers monjos de Sant Marçal. Al voltant de l'any 1100 els monjos de Sant Marçal del Montseny van iniciar la construcció d'un nou monestir dedicat a santa Magdalena de Mosqueroles, que ja era propietat del cenobi, amb la voluntat residir a aquest lloc, però, obligats pel bisbe, calgué retornar a Sant Marçal. El 1104 el bisbe de Girona Bernat Umbert (1093-1111) restaurà, doncs, Sant Marçal que havia estat erigit en abadia pel seu pare Umbert de Sesagudes. Tot i que, des de mitjans del segle xiii eren sota la sobirania de Ramon de Cabrera, els priors de Sant Marçal gaudien de jurisdicció sobre el monestir i sobre els habitants de l'alou que envoltava el monestir. L'abadia no perdurà i sols és té constància de dos abats: Guifré i Bernat Abans de 1097 esdevingué un priorat del monestir benedictí de Sant Esteve de Banyoles. Sempre disposà de béns reduïts i tingué una comunitat molt petita. El petit priorat exercia també les funcions de parròquia i santuari. Des de 1592 fou servit per un sacerdot secular. El 1833 Sant Marçal esdevingué sufragània de la parròquia de Sant Julià de Montseny, cosa que feu que passés a dependre de la diòcesi de Barcelona. Edifici L'actual església és un edifici romànic, amb absis circular, volta de mig punt i un ample campanar d'espadanya. El dilluns de la segona Pasqua s'hi realitza el tradicional vot de poble de Montseny a Sant Marçal. Al costat nord de l'ermita, hi ha un petit cementiri i al costat sud el casal de l'antic priorat, que durant molts anys ha estat refugi d'excursionistes i parada obligada en les travesses del Matagalls a les Agudes. Durant la primera meitat del segle xx, va ser regentat per l'ermità Ignasi Sala i la seva família. Actualment és un restaurant de cuina de muntanya. A pocs metres de la capella hi ha la popular Taula dels Tres Bisbes, on conflueixen els bisbats de Terrassa (antigament Barcelona), Vic i Girona. Segons la tradició, en aquesta taula rodona els bisbes de les tres demarcacions podien deliberar sense abandonar el territori de les seves respectives diòcesis. Font Bona A la font Bona, en el naixement de la Tordera, l'any 1966, els "Amics del Montseny" hi van inaugurar un monument amb una placa que reprodueix el poema "Font de Sant Marçal" de Guerau de Liost. Font de Sant Marçal Vegeu també Monestir de Santa Magdalena de Mosqueroles o Sant Marçal de Baix. Referències
Ermita de San Marcial de Montseny

La ermita de San Marcial de Montseny (en catalán: ermita de Sant Marçal de Montseny) es un edificio románico del municipio de Montseny en la comarca catalana del Vallés Oriental. Se encuentra a 1145 metros de altitud, entre las montañas de Les Agudes y el Matagalls y cerca del río Tordera.​ Está en el punto de confrontación de las Comarcas del Vallés Oriental, Osona y La Selva. La primitiva iglesia de San Marcial de Montseny está documentada en 1053 fundada por la familia Umbert, señores de Les Agudes y que fue el lugar donde se retiró el monje Guifred de Breda -primer abad del monasterio- y su familia, bajo la protección del obispado de Vich. El 8 de septiembre de 1066 se consagra la iglesia y se funda la abadía.​​ El 1104 se consagró de nuevo la iglesia después de unos años de abandono. Desde el 1624, tras unos años de decadencia, dejó de residir ningún monje. En 1635 quedó a cargo del rector de San Julián de Montseny, lo que hizo que pasara a depender de la diócesis de Barcelona y un poco más adelante a funciones meramente parroquiales.​​ La actual iglesia es un edificio de arquitectura románica, con ábside circular, bóveda de medio punto y un ancho campanario de espadaña.​ El lunes de la segunda Pascua se realiza el tradicional voto de pueblo de Montseny y San Marcial. Al lado norte de la ermita, hay un pequeño cementerio y en el lado sur la casa del antiguo priorato, que durante muchos años ha sido refugio de excursionistas y parada obligada en las travesías del Matagalls en Les Agudes. Durante la primera mitad del siglo XX fue regentado por el ermitaño Ignacio Sala y su familia. Actualmente alberga un restaurante. A pocos metros de la capilla está la popular «Mesa de los Tres Obispos» donde confluyen los obispados de Tarrasa (antiguamente Barcelona), Vich y Gerona. Según la tradición, en esta mesa redonda los obispos de las tres demarcaciones podían deliberar sin abandonar el territorio de sus respectivas diócesis.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ermita de San Marcial de Montseny.
Colegiata de San Pedro (Ponts)

La colegiata de San Pedro es de estilo románico-lombardo de los siglos XI y XII.Situado cerca de la población de Ponts en la comarca catalana de la Noguera. Historia Documentada en el año 1024 durante la época de Ermengol II de Urgel, sin embargo fue el conde Ermengol VI quien hizo donaciones para que se estableciera un monasterio benedictino en el año 1143; este no llegó a fundarse y sí lo hizo una canónica agustina en 1169, siendo obispo de Urgel, Arnau de Preixens. Permanecieron hasta el siglo XIV. Declarado monumento nacional en el año 1931. La iglesia De una sola nave, cubierta con bóveda de medio cañón y tres ábsides en forma de crucero con cimborrio octogonal, tiene en el exterior decoración de arquillos y lesenas. En 1839 fue saqueada y quemada por las tropas carlistas, siendo posteriormente restaurada. Referencias Bibliografía Volumen 3 (2005). El Meu País, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Edicions 62. ISBN 84 297 5570 5 (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Colegiata de San Pedro. Información e imágenes del monasterio
Sant Policarp de Cortàs

Sant Policarp de Cortàs és l'església de l'entitat de població de Cortàs, pertanyent al municipi de Bellver de Cerdanya, a la comarca de la Baixa Cerdanya, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya Surt anomenada, al costat de la parròquia d'Éller a la fi del segle x a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. Edifici Construït cap a la meitat del segle xii, és d'un romànic auster sense cap ornamentació. Consta de nau única amb un absis desviat cap a l'esquerra amb volta semicircular i la de la nau apuntada, construïda posteriorment. En el centre de l'absis té una petita finestra, l'única de la qual disposa el temple. A ambdós costats de la nau es van afegir dues capelles laterals i la sagristia en reformes posteriors. Té una petita pica baptismal amb ornamentació treballada. Referències Bibliografia Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya
Iglesia de San Policarpo (Cortás)

La iglesia de Sant Policarp de Cortàs está situada en una pequeña cima de la entidad de población de Cortás perteneciente al municipio de Bellver de Cerdaña de la comarca la Baja Cerdaña. (España). Sale nombrada, junto la parroquia de Éller a finales del siglo X en el acta de consagración de la Seo de Urgel. Edificio Construido hacia la mitad del siglo XII, es de un románico austero sin ningún tipo de ornamentación. Consta de nave única con ábside desviado hacia la izquierda de bóveda semicircular y la bóveda de la nave apuntada está construida posteriormente. En el centro del ábside tiene una pequeña ventana, la única de que dispone el templo. En ambos lados de la nave se añadieron dos capillas laterales y la sacristía en reformas posteriores. Tiene una pequeña pila bautismal con ornamentación tallada. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95695-39-1.
Aeroclub Barcelona-Sabadell

Aeroclub Barcelona-Sabadell is a major aeroclub founded in 1953, as a result of the union of two aviation clubs in Catalonia, Barcelona and Sabadell. The AeroClub Barcelona Sabadell carries out its activities at the Sabadell Airport (Barcelona) at the La Cerdaña Aerodrome (Gerona) and at the Seo de Urgell Airport (Lleida). Although it is at the Sabadell Airport where its headquarters are located, and where most of the activity of powered flight takes place. Fleet AeroClub Barcelona-Sabadell fleet is made up of a total of 43 aircraft: 27 single-engine aircraft, 4 multi-engine aircraft, 3 helicopters, 3 aerobatic aircraft and 6 gliders. See also Aero Club Milano Letalski center Maribor Flying club External links Aeroclub Barcelona-Sabadell web page Facebook References
Aeroclub Barcelona-Sabadell

El Aero Club Barcelona-Sabadell se fundó en 1953, como resultado de la unión de dos clubes de la aviación en Cataluña, el de Barcelona y el de Sabadell.​ Sedes El AeroClub Barcelona Sabadell desarrolla sus actividades en el Aeropuerto de Sabadell (Barcelona) en el Aeródromo de La Cerdaña (Gerona) y en el Aeropuerto de Seo de Urgel (Lérida). Aunque es en el Aeropuerto de Sabadell donde está su sede principal, y donde se desarrolla la mayor parte de la actividad del vuelo con motor. Flota La flota de AeroClub Barcelona-Sabadell está formada por un total de 43 aeronaves: 27 aviones monomotor, 4 aviones multimotor, 3 helicópteros, 3 aviones acrobáticos y 6 planeadores. Cessna 152 Tecnam P92 Cessna 172 N Cessna 172 R Cessna 172 FRJ Cessna 172 S Cessna 182 T PIPER PA-23 CAP-10 ZLIN Z-50 Tecnam P2006T Robinson 44 Grob Twin Astir Grob Twin II Acro K7 ASW15 Duo Discus Speed Astir Cursos En el AeroClub Barcelona Sabadell se imparten los siguientes cursos: Iniciación Avión Iniciación Helicóptero Iniciación Vuelo acrobático Iniciación ULM Iniciación Vuelo a vela Piloto Privado Avión PPL(A) Piloto de Transporte de Línea Aérea integrado ATPL(A) Piloto de Transporte de Línea Aérea modular ATPL(A) Piloto Comercial de Avión modular CPL(A) Piloto Privado Helicóptero PPL(H) Piloto de Ultraligero ULM Piloto de Planeador Habilitación R44 Habilitación Avión multimotor ME Habilitación Instrumental IR Posiciones Anormales Perfeccionamiento En la sección de Acrobacia aérea dio clases José Luis Aresti. En el Aeródromo de La Cerdanya se imparten los siguientes cursos: Vuelo con motor, Iniciación Avión Iniciación ULM Piloto Privado Avión Vuelo sin motor, Iniciación Vuelo a vela Ultraligero Véase también Fundación Parque Aeronáutico de Cataluña Anexo:Aeroclubes de España Real Aero Club de España Aeroclub Referencias Enlaces externos Web del aeroclub http://www.aeroclub.es Twitter del Aeroclub
Forest Sciences Centre of Catalonia

Forest Sciences and Technology Centre of Catalonia (CTFC) is a centre for forest research headquartered in Solsona, Lleida, and is among the leading applied research centres in Spain. It was founded in 1996 as a consortium of five local and regional institutions (the Consell Comarcal del Solsonès, the University of Lleida, the Diputació de Lleida, the Catalan Foundation for Research and Innovation, and the Catalan Government). The institution has grown to employ over one hundred professionals (including scientists, technicians, fellows and administrative personnel) who work in collaboration with different administrations, institutions and companies, and its annual budget is around 14 million euros. CTFC is part of the CERCA network of excellence research centre of the Government of Catalonia, in the core of the research ecosystem. It has an external scientific advisory board which makes an independent evaluation every 4 years (2012, 2016), with an obligation to implement its recommendations, and an overarching supervision by the Parliament of Catalonia. References External links Official website Publications Archived 2016-04-15 at the Wayback Machine
Santa Bàrbara (Sitges)

Santa Bàrbara és una església neoclàssica de Sitges (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa pairal aïllada. De planta baixa i un pis. Planta rectangular. Primer pis amb balcons de ferro. Decoració de la façana amb rajoles de diferents tipus .Coberta amb terrat a la catalana. Al costat de l'habitatge hi ha una capella particular però amb entrada pública. Història Al segle xii ja es troben notícies de la existència de Santa Bàrbara. Durant els segles XV-XVI és habitatge d'estiu del bisbe de Barcelona. Al segle xix es fan reformes i l'edifici queda tal com està actualment. El 1975 es treuen les rajoles que es trobaven a la paret de la casa. Les visites pastorals que es troben al Bisbat parlen d'aquesta capella. Referències
Església vella d'Ardenya

Església vella d'Ardenya és una obra romànica de la Riera de Gaià (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'església vella és un petit edifici en semi-runes, rectangular, fet amb maçoneria i carreus desiguals als angles. Està coberta amb una volta de canó on resten vestigis del primitiu encofrat de canyes. A la nau, també, hi ha una fosa funerària, origen de tot un seguit de galeries que poden ésser de força interès arqueològic. La porta principal té un arc de mig punt. L'església és d'estil romànic popular. Al seu costat hi ha adossat als seus murs el petit cementiri primitiu del nucli d'Ardenya. Història És molt necessària la restauració. Referències Enllaços externs «Església vella d'Ardenya». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Poblenou Cemetery

Poblenou Cemetery (Catalan: Cementiri de Poblenou; Spanish: Cementerio de Pueblo Nuevo) is located in the neighbourhood of the same name in Barcelona. It is also called East Cemetery (Cementiri de l'Est) or General Cemetery (Cementiri General). It is located in calle de Taulat, with the main entrance at Avenida Icària. The first cemetery at this location was built in 1775, located outside the city's perimeter wall, as the state of churchyard graves inside the old city was considered unsanitary. After the first cemetery was destroyed by Napoleon's troops in 1813, the Italian architect Antonio Ginesi was commissioned to rebuild it, and the new site was reconsecrated by Bishop Pau de Sitjar i Ruata on 15 April 1819. It was formally opened in 1898 by the Bishop of Barcelona Josep Climent i Avinent. The cemetery consists of two large sections: at the front Ginesi created egalitarian terraces of burial niches, while at the rear there is an area of individual monuments and mausolea, crafted for the aesthetic tastes and aspirations of the wealthy bourgeoisie, merchants and manufacturers of the city. A third, narrow section along the South wall mixes niches, monuments and common graves. The sculpture above the grave of Josep Llaudet Soler is often cited as Poblenou's best-known monument. Known as The Kiss of Death (El petó de la mort in Catalan or El beso de la muerte in Spanish), the work dates to 1930 and depicts a winged skeleton kissing the cheek of a young man's apparently lifeless body. The name of the artist Jaume Barba is carved into the base, though some believe the work is the idea of Joan Fontbernat. Notable burials Valentí Almirall i Llozer, Catalan nationalist and politician Lola Anglada, illustrator Xavier Benguerel, author Francesc Canals i Ambrós, "Santet", a young man of Barcelona of humble origin who died at age 22, to whom miracles are popularly attributed Anselmo Clavé, musician and politician José Mariano de Cabanes, mayor of Barcelona José Luis de Vilallonga, writer, actor and aristocrat Josep Llimona i Bruguera, sculptor Miguel Llobet, classical guitarist Narcís Oller, author Manuel Porcar i Tió, mayor of Barcelona Ramon Reventós i Farrarons, architect Jordi Sabater i Pi, ecologist and primatologist Mary Santpere, actress Cast Sendra i Barrufet (Cassen), actor Carmen Tórtola Valencia, ballerina See also Montjuïc Cemetery References External links Media related to Poblenou Cemetery at Wikimedia Commons Poblenou Cemetery at Find a Grave Cementiris de Barcelona S.A. The Poblenou Cemetery Route
Cementerio de Pueblo Nuevo

El Cementerio de Pueblo Nuevo​​ (en catalán cementiri del Poblenou) está situado en el barrio del mismo nombre en la ciudad de Barcelona. También se le conoce como Cementerio General de Barcelona, Cementerio del Este, Cementerio de Levante o Cementerio Viejo. Historia Se pensó como solución a los problemas de insalubridad ocasionados a los literalmente amontonados habitantes de la ciudad amurallada por las fosas parroquiales que existían en el interior de la misma. Fue inaugurado por el obispo de Barcelona Josep Climent el año 1775 en unos terrenos deshabitados cerca de la playa de la Mar Bella, siendo el primer cementerio de la ciudad construido fuera del perímetro amurallado. Está situado en la actual calle de Taulat n.º 2, en un extremo de la avenida de Icaria, dónde se encuentra la puerta principal de entrada al recinto funerario.El cementerio fue destruido por las tropas napoleónicas. En 1813, un joven arquitecto italiano llamado Antonio Ginesi fue el encargado de construir el nuevo recinto funerario, bendecido por el obispo Sichar el 15 de abril de 1819. Las formas neoclásicas del cementerio de Ginesi -el espacio de entierros igualitarios, el efecto de orden y serenidad- reflejan los gustos estéticos y las aspiraciones políticas de los nuevos grupos de comerciantes y fabricantes adinerados de la ciudad - en particular, los fabricantes de indianas. En 1821 fue utilizado en su totalidad de forma inesperada, debido a la terrible epidemia de cólera-morbo que se desató en Barcelona, y que ocasionó miles de muertos. Desde su inauguración, el Cementerio de Pueblo Nuevo ha sufrido numerosas modificaciones y ampliaciones. La más importante se produjo en 1849; en ese año Joan Nolla construye el recinto de los panteones, donde se concentra el trabajo de conocidos arquitectos y escultores de la época. En ese nuevo espacio se pone de manifiesto la voluntad de la burguesía barcelonesa de mediados del siglo XIX de exhibir, hasta en sus tumbas, su opulencia y prestigio social. En 1888 fue ampliado nuevamente por Leandre Albareda. En 2004 se creó la "Ruta de los Cementerios" de Barcelona, para dar a conocer el atractivo monumental y turístico de los cementerios de la ciudad. En ella, el Cementerio de Pueblo Nuevo es parte sobresaliente de esta ruta junto con el Cementerio de Montjuïc. Personas destacadas Véase también Cementerio de San Andrés (Barcelona) Referencias El Cementerio de Poblenou: Memoria de la Barcelona contemporánea Un passeig pel Cementiri de Poblenou (publica Cementerios de Barcelona, 2007). Autora: Elisa Martí López. "L'ÚLTIM VIATGE", un documental donde se repasa la historia del cementerio y del barrio del Poblenou (http://www.dailymotion.com/video/xpy1ld_l-ultim-viatge_webcam#.UKULJ2e5xmQ) Enlaces externos Stereograveyart: Galería fotográfica en 3-D del cementerio. Custodia compartida: Viajes y experiencias: Los dos entierros de Frederic Soler, alias Serafí Pitarra. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Cementerio de Pueblo Nuevo.
Cimitero di Poblenou

Il cimitero di Poblenou è un cimitero che si trova nell'omonimo quartiere di Barcellona. Chiamato inizialmente Cementiri de l'Est, e successivamente Cementeri Vell (in italiano Cimitero vecchio) in contrapposizione al cimitero di Montjuïc, si trova in Avinguda d'Icària. Il cimitero risale al 1775 e si trovava fuori dalle mura della città ma venne distrutto dalle truppe napoleoniche nel 1813. Successivamente ricostruito dall'architetto italiano Antonio Ginesi sul modello del cimitero di Pisa, fu riconsacrato dal vescovo di Barcellona Pau de Sitjar i Ruata il 15 aprile 1819. Il cimitero è costituito da due grandi sezioni: una parte anteriore con loculi sepolcrali di uguale grandezza e una parte posteriore in cui si trovano monumenti individuali e mausolei realizzati secondo il gusto estetico dell'epoca. Il cimitero è ricco di opere artistiche tanto da venir considerato un museo all'aria aperta grazie ai lavori degli scultori Venanci e Agapit Vallmitjana, Josep Reynés, Manuel Fuxà e Rosend Nobas e degli architetti Josep Oriol Mestres, Josep Fontserè, Elias Rogent, Josep Vilaseca, Francisco de Paula del Villar o Enric Sagnier. La scultura più nota del cimitero si trova sopra la tomba di Josep Llaudet Soler ed è conosciuta come Il bacio della morte (El petó de la mort) e raffigura uno scheletro alato che bacia la guancia del corpo apparentemente senza vita di un giovane. Sulla base è inciso il nome dell'artista Jaume Barba. Sepolture illustri Eusebi Güell, imprenditore Josep Llimona, scultore Miguel Llobet, chitarrista classico Antonio de Capmany y de Montpalau, filosofo Ramon Reventós i Farrarons, architetto Antonio Ginesi, architetto Narcís Oller, scrittore Jordi Sabater i Pi, ecologo e primatologo Lola Anglada, illustratrice José Luis de Vilallonga, scrittore, attore e aristocratico Carlo Ortelli Dotti, fabbricante di giocattoli di piombo Josep Fusté, calciatore. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cimitero di Poblenou
Кладбище Побленоу

Кладбище Побленоу (кат. Cementiri de Poblenou; исп. Cementerio de Pueblo) — историческое кладбище в одноимённом районе Барселоны. Иногда по отношению к кладбищу можно услышать Восточное (Cementiri de l’Est) или Генеральное (Cementiri General) кладбище. Первое кладбище было открыто на этом месте в 1775 году и располагалось вне города. После разрушения кладбища Наполеоном I в 1813 году, архитектору Антонио Джинези было поручено восстановить его. Новое кладбище было освящено 15 апреля 1819 года. Официально кладбище было открыто в 1898 году епископом Барселоны. Кладбище состоит из двух больших секций: спереди Джинези создал эгалитарные террасы с погребальными нишами, в то время как сзади есть зона отдельных памятников и мавзолеев, созданных с учетом эстетических вкусов и устремлений богатой буржуазии, торговцев и промышленников города. На третьем, узком участке вдоль южной стены расположены ниши, памятники и братские могилы. Скульптуру над могилой Хосепа Льоде Солера часто называют самым известным памятником Побленоу. Известная как Поцелуй смерти (кат. El petó de la mort; исп. El beso de la muerte), работа датируется 1930 годом и изображает крылатого скелета, целующего в щеку, по-видимому, безжизненное тело молодого человека. На основании вырезано имя художника Жауме Барба, хотя некоторые считают, что работа является идеей Джоан Фонтберна.