NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Arco di Trionfo (Barcellona)

L'Arco di Trionfo (in lingua catalana Arc de Triomf) di Barcellona è una costruzione di stile neomudéjar che si trova all'incrocio tra il Passeig de Lluís Companys e il Passeig de Sant Joan. Caratteristiche L'arco, alto 30 metri e realizzato in mattoni rossi, fu costruito da Josep Vilaseca i Casanovas in occasione dell'Esposizione Universale del 1888 come porta d'accesso al sito espositivo. A differenza di altri archi trionfali che celebravano vittorie militari, l'Arc de Triomf di Barcellona ha un carattere civile in quanto presenta dei bassorilievi che raffigurano allegorie dell’industria, dell’artigianato e dei commerci e celebra il progresso artistico, scientifico ed economico. I fregio sono opera di Josep Reynés sul lato del Passeig de Sant Joan e di Josep Llimona sul lato del Passeig de Lluís Companys e nella parte interiore dell'arco è possibile vedere gli stemmi delle 49 province spagnole che formavano il Regno di Spagna nel 1888, sormontate dallo stemma di Barcellona. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'Arco di Trionfo di Barcellona
Arc de Triomf (Barcelona)

De Arc de Triomf (Spaans: Arco de Triunfo) in Barcelona is een rode bakstenen triomfboog in neo-Mudejarstijl, ontworpen door architect Josep Vilaseca i Casanovas (1848-1910). De boog was destijds de hoofdingang van de Wereldtentoonstelling van 1888 die in het Parc de la Ciutadella gehouden werd. Het bouwwerk staat niet in het park maar er vlakbij, namelijk op het kruispunt van de Passeig de Lluís Companys en de Passeig de Sant Joan, bij het metrostation Arc de Triomf. De boog heeft een hoogte van 30 meter. In tegenstelling tot andere triomfbogen heeft deze geen militair karakter. Aan de zuidzijde is een tafereel te zien waar de verschillende deelnemende landen beloond worden. Aan de noordzijde hoe de stad die landen ontvangt. Op de smalle zijden staan aan de ene kant landbouw, handel en industrie uitgebeeld en aan de andere zijde wetenschap en kunst. Aan de buitenkant staan aan iedere zijde twee engelen. De ene engel draagt een lauwerkrans en de andere bespeelt de trompet. Boven de vier toegangspoorten zijn de wapenschilden van de provincies van Spanje te vinden. De Arc de Triomf is een aantal malen als eindpunt van een hardloopwedstrijd gebruikt. De boog werd in 1990 gerestaureerd.
Łuk Triumfalny w Barcelonie

Łuk Triumfalny (kat. Arc de Triomf) – obiekt, położony w centralnej części Barcelony, na rozpoczęciu Passeig de Lluís Companys i zakończeniu Passeig de Sant Joan. Łuk triumfalny został zaprojektowany przez Josepa Vilasecę i Casanovasa i zbudowany w 1888 z okazji wystawy światowej, która wtedy została zorganizowana w Barcelonie. Wysokość łuku wynosi 30 metrów. Przypisy
Arcul de Triumf din Barcelona

Arcul de triumf din Barcelona (în catalană Arc de Triomf de Barcelona) a fost construit de arhitectul Josep Vilaseca i Casanovas (1848-1910), ca poartă de intrare principală pentru Expoziția Universală din Barcelona (Exposición Universal de Barcelona), din 1888, din parcul Ciutadella. În prezent, construcția nu se mai găsește în acest parc, ci în imediata sa apropiere, între Passeig de Lluís Companys și Passeig de Sant Joan, la capătul unei largi promenade, ce o leagă de parcul Ciutadella. Corpul arcului de triumf, înalt de 30 m, este construit din cărămidă roșiatică, în stilul neomaur, în timp ce frizele sunt din piatră. Pe friza frontală se găsește sculptura denumită în catalană Barcelona rep les nacions (Barcelona urează bun venit națiunilor), realizată de Josep Reynés. Friza de pe partea opusă, intitulată Răsplata este o lucrare timpurie a sculptorului Josep Llimona. Partea superioară a arcadei este decorată cu stema Barcelonei și cu stemele celor 49 de provincii ale Spaniei. Pe latura din dreapta se găsesc alegoriile Industria, Agricultura și Comerțul, sculptate de Antoni Vilanova, iar în stânga alegoriile Științele și Artele, de Torquat Tasso. Patru sculpturi feminine, realizate de Manel Fuxà și Pere Carbonell întregesc ansamblul. Spre deosebire de majoritatea arcelor de triumf, care celebrează victorii militare, acesta are un caracter civil, deoarece acesta celebrează progresul artistic, științific și economic. Arcul de triumf din Barcelona a fost restaurat în 1989. Detalii
Триумфальная арка (Барселона)

Триумфальная арка (кат. L'Arc de Triomf, исп. Arco de Triunfo) — памятник в Барселоне, разделяющий бульвар Пасеч де Льюис Компаньс] (исп.) и бульвар Пасеч де Сан Жоан. Служила парадным входом Всемирной выставки 1888 года. Арка возведена по проекту архитектора Жузепом Виласекой из красного кирпича, в неомавританском стиле, широко распространённом в то время. Скульптурные композиции в верхней части арки: на фризе главного фасада, с видом на Пасеч де Сан Жоан, скульптура Жозепа Рейнеса «Барселона приветствует нации» (кат. Barcelona rep les nacions) на обратной стороне ранняя работа Жозепа Льимоны «Вознаграждение» (кат. Recompensa) по сторонам работа Антони Вилановы «Аллегории сельского хозяйства и промышленности» и работа Торката Тассо «Торговля и искусство» Арка украшена гербами Испании вверху и гербами различных провинций Испании по всей дуге на каждом из фасадов. Рядом с аркой расположена одноимённая станция метро «Арк-де-Триомф».
Тріумфальна арка (Барселона)

Тріумфа́льна а́рка (кат. Arc de Triomf) — пам'ятник у Барселоні, що розташовується на перетині проїзду Люїса Кумпаньша (кат. passeig de Lluís Companys) та проїзду Сан Жуан (кат. passeig de Sant Joan). Пам'ятку було реконструйовано у 1989 році. Історія Арка побудована до Всесвітньої виставки 1888, саме під нею можна було проїхати до центрального входу виставки. Спроєктована архітектором Жузепом Біласекою і Казанобасом (кат. Josep Vilaseca i Casanovas). Арку побудовано з цегли червонуватого кольору у стилі неомудехар, що був дуже поширеним у XIX ст. Горішня частина арки, повернена до проїзду Сан Жуан, прикрашена барильєфами, зокрема скульптурою «Барселона вітає народи» (кат. Barcelona rep les nacions), яка була створена архітектором Жузепом Райнесом (кат. Josep Reynés). Протилежний фасад прикрашений скульптурною групою «Відзнака» (кат. Recompensa) архітектора Жузепа Лімони (кат. Josep Llimona). Фризи по боках прикрашено фігурами, які алегорично представляють сільське господарство та промисловість (архітектор Антоні Біланоба, кат. Antoni Vilanova), а також торгівлю та мистецтво (архітектор Туркуат Тасо, кат. Torquat Tassó). Окрім того на арці також розміщено герб Іспанії та іспанських провінцій. Галерея Примітки Джерела
Mas de les Catalunyes

El Mas de les Catalunyes és una masia de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia situada a la part més alta de la Urbanització Mas Parés, prop de l'autopista Pau Casals. És un edifici aïllat de planta irregular compost per tres cossos superposats. El volum principal consta de planta baixa i pis i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. La façana de migdia presenta un portal d'arc escarser ceràmic i està rematada per un petit capcer rectangular. De l'extrem de tramuntana de la coberta en sobresurt una torre quadrangular amb finestres d'arc de mig punt arrebossat, que està coronada amb merlets esglaonats. A la façana de tramuntana hi ha adossat en perpendicular el volum secundari. Les obertures són d'arc pla arrebossat. A ponent d'aquest cos hi ha adossat el celler, d'un sol nivell d'alçat i tres obertures d'arc escarser. El volum principal manté el revestiment arrebossat i pintat, mentre que la resta presenta la pedra vista. Història La primera notícia documental del Mas de les Catalunyes es remunta a la primeria del segle xvi, quan formava part de la quadra de Cortei, avui coneguda com a torre del Veguer. Vers l'any 1552 n'era el masover un tal Ferrer. Uns anys més tard, constava com a propietat del llinatge dels Totesaus, que la va mantenir fins al segle xviii. Segons consta en el llibre d'Apeo de l'any 1847, la masia pertanyia a Josep Massó i Marrugat. Referències
Can Masalleres (Sant Pere de Ribes)

Can Masalleres és una obra de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia situada a peu del camí del Montgròs, poc abans del seu encreuament amb l'autopista Pau Casals. És un edifici aïllat de planta en forma de "L". Consta de planta baixa i pis i té la coberta a dues vessants. La major part de les obertures són d'arc pla arrebossat de factura moderna. A l'actual façana principal s'hi ha adossat un cobert. L'acabat exterior és arrebossat i pintat de color blanc. A pocs metres al nord de la masia hi ha un volum annex de dos nivells d'alçat i coberta a dues vessants, que es destinava a la producció. S'hi accedeix per un portal d'arc escarser ceràmic amb brancals de pedra. La coberta i el nivell del primer pis es troben parcialment esfondrats. Entre les restes s'observa un cup antic, una base de premsa i el forn de coure pa. Història Segons consta al cadastre de l'any 1717, un tal Pau Masalleres tenia una caseta pròpia a la partida de Montgròs. Més endavant, al llibre d'Apeo de l'any 1847, la masia ja pertanyia a Josep Giralt. Referències
Montgròs (Sant Pere de Ribes)

Montgròs és un mas de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Masia situada sota el puig del Montgròs, a peu de l'antic camí de Ribes a Cubelles. Està constituït per dos volums adossats, entre els que hi ha l'antic mas avui convertit en masoveria i un casal construït entorn el segle xix. El primer és un edifici de planta rectangular i tres crugies. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Al centre del frontis hi ha el portal d'arc de mig punt adovellat, al costat del qual hi ha un portal de menors dimensions d'arc escarser adovellat. El primer pis s'obre amb dos finestrals d'arc pla arrebossat delimitats amb una barana de ferro forjat, entre els que hi ha pintat un rellotge de sol força desdibuixat. La façana queda rematada amb un destacat ràfec amb imbricació de teules i rajoles ceràmiques. Al llarg de la façana de gregal hi ha adossat un cos d'un sol nivell d'alçat i coberta plana. La resta d'obertures de la construcció són d'arc pla arrebossat i es troben disposades per les façanes de forma aleatòria. El revestiment dels murs es manté arrebossat. El segon volum es troba adossat a migdia i es prolonga per garbí. És un edifici de planta rectangular i quatre crugies. Consta de planta baixa i pis i té la coberta plana. S'hi accedeix per un portal d'arc escarser de pedra, amb la clau gravada amb una orla decorativa. Els finestrals del pis, d'arc pla arrebossat emmarcats amb motllures, tenen sortida a un balcó corregut amb baranes de forja. A l'extrem de gregal de la façana hi ha una escala d'obra perpendicular, delimitada amb balustrada, que condueix a la capella del mas. S'hi accedeix per un portal d'arc de mig punt amb impostes. A continuació de l'escala hi ha adossat un cos rectangular de planta baixa, coberta amb una terrassa transitable delimitada amb balustrada. La resta d'obertures de la construcció són d'arc pla arrebossat i es troben distribuïdes de forma aleatòria. El ràfec està acabat amb cairats de fusta. L'acabat exterior es manté arrebossat, amb els emmarcaments de les obertures de tonalitat roja. Davant la casa hi ha un pati que queda tancat per un baluard, obert amb una important portalada amb pilars ceràmics acabats amb capitells de ceràmica vidriada. Entorn la façana de garbí hi ha diversos cossos annexes d'un sol nivell d'alçat. Història La referència documental més antiga del manso Montis Grossi es remunta al segle xiii. A principi del segle xv va pertànyer a Guillem de Montgròs, personatge destacat per haver exercit de batlle a Ribes. Més endavant, ja al segle xvii, es trobava en mans dels Miró de Montgròs, llinatge estretament vinculat a la veïna població de Vilanova i la Geltrú. En el cadastre de l'any 1717 hi consta Pau Carreras com a masover i Francisca Gerona, vídua de Sitges, com a propietària. Al voltant del segle xix, es va bastir un casal senyorial al costat del mas, passant aquest a ser utilitzat com a masoveria. Referències
Sant Martí de la Guingueta

Sant Martí de la Guingueta ´és l'actual església parroquial del poble i terme de la Guingueta d'Ix), a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. Està situada a la zona nord del poble de la Guingueta d'Ix, però molt a prop de la carretera on s'originà el poble i a ponent de la plaça on hi ha la Casa del Comú. És al carrer de l'Església, entre aquest carrer i el de la Cerdanya. És un edifici d'una sola nau, orientat de nord a sud, amb campanar d'espadanya damunt de porta, a la façana meridional, que s'obre al carrer de l'Església. Fou construït en estil neoromànic a darreries del segle xix. Referències Bibliografia Becat, Joan. «74 - La Guingueta d'Ix». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Cerd 70. Sant Martí de la Guingueta». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Guingueta d'Ix». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
Estació de Cervera

Cervera és una estació de ferrocarril propietat d'Adif situada a l'oest de la població de Cervera a la comarca de la Segarra. L'estació es troba a la línia Barcelona-Manresa-Lleida i hi tenen parada trens de la línia RL3 i línia RL4 de Rodalies de Lleida de Rodalies de Catalunya, operats per Renfe Operadora. Aquesta estació de la línia de Manresa a Saragossa va entrar en funcionament l'any 1860 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Saragossa a Barcelona entre Manresa (1859) i Lleida. L'estació disposa de la via general (via 1) i dues desviades (vies 2 i 3) amb dues andanes laterals a les vies 1 i 2, comunicades mitjançant un pas a nivell. L'edifici de viatgers se situa a l'esquerra de les vies (mirant sentit Lleida) i és de dues plantes, amb la planta baixa oberta al públic on hi ha entre altres dependències la venda de bitllets i despatx del cap d'estació. Completen les instal·lacions de Cervera un nou pas subterrani que comunica la població i l'estació d'autobusos, que està situada a l'altre costat de les vies. A més a més, compta amb un sistema d'informació a l'usuari mitjançant una pantalla dins l'edifici que mostra les pròximes circulacions per l'estació i un sistema de megafonia que anuncia també les pròximes aturades i els retards que aquests puguin tenir. L'any 2021 va registrar l'entrada de 18.000 passatgers. Serveis ferroviaris Aquesta estació és capçalera de mitja dotzena de trens diaris que tenen com a origen o destinació l'estació de Lleida Pirineus. Referències Vegeu també Xarxa ferroviària de Catalunya Renfe Operadora
Estación de Cervera

La estación de Cervera es una estación ferroviaria situada en el municipio español homónimo, en la provincia de Lérida, comunidad autónoma de Cataluña. Cuenta con servicios de cercanías de Lleida de Rodalies de Catalunya. Situación ferroviaria Se encuentra ubicada en el punto kilométrico 240,1 de la línea férrea de ancho ibérico que une Zaragoza con Barcelona por Lérida y Manresa a 557 metros de altitud,​ entre las estaciones de Tárrega y San Guim de Freixanet. El tramo es de vía única y está electrificado. Historia La estación fue abierta al tráfico el 30 de mayo de 1860, con la apertura del tramo Lérida-Manresa de la línea férrea que pretendía conectar Zaragoza con Barcelona. Las obras corrieron a cargo de la Compañía del Ferrocarril de Barcelona a Zaragoza.​ Buscando mejorar tanto el enlace de la línea con otros trazados, así como su salud financiera, la compañía decidió en 1864 unirse con la empresa que gestionaba la línea férrea que enlazaba Zaragoza con Pamplona, dando lugar a la Compañía de los Ferrocarriles de Zaragoza a Pamplona y a Barcelona.​ Dicha fusión se mantuvo hasta que, en 1878, la poderosa «Norte», que buscaba extender sus actividades al este de la península, logró hacerse con la compañía.​ Norte mantuvo la gestión de la estación hasta que en 1941 se produjo la nacionalización del ferrocarril en España y todas las compañías existentes pasaron a integrarse en la recién creada RENFE. Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias. La estación Se encuentra en el centro del núcleo urbano. Dispone de un amplio edificio para viajeros, de planta rectangular y dos alturas formado por tres cuerpos de similares proporciones. Ambas fachadas están adornadas con dos sencillos frontones triangulares. Cuenta con dos andenes, uno lateral y otro central al que acceden tres vías. Una marquesina metálica adosada al edificio principal cubre parcialmente el andén lateral. Servicios ferroviarios Cercanías Forma parte de la red las líneas RL3 y RL4 de cercanías de Lleida de Rodalies de Catalunya Referencias Enlaces externos Media Distancia Cataluña en la web de Renfe.
Gare de Cervera

La gare de Cervera est une gare ferroviaire espagnole de la ligne de Lérida Pyrénées à L'Hospitalet de Llobregat (220) située sur le territoire de la commune de Cervera, dans la comarque de la Segarra, dans la province de Lérida, en Catalogne. Elle est mise en service en 1860 par la Compañía del Ferrocarril de Zaragoza a Barcelona (ca). C'est une gare d'Administrador de infraestructuras ferroviarias (ADIF) desservie par les trains des lignes RL3 et RL4 de Rodalies de Catalunya. Situation ferroviaire Établie à 557 mètres d'altitude, la gare de Cervera est située au point kilométrique (PK) 240,104 de la ligne de Lérida Pyrénées à L'Hospitalet de Llobregat, entre les gares ouvertes de Tàrrega et de Sant Guim de Freixenet. Histoire La gare a été ouverte au trafic le 30 mai 1860, avec l'ouverture du tronçon entre Lérida et Manresa de la ligne reliant Saragosse à Barcelone, par la Compañía del Ferrocarril de Zaragoza a Barcelona. Dans le but d’améliorer la connexion de la ligne avec d’autres réseaux et de renforcer sa situation financière, la compagnie décida, en 1864, de fusionner avec l’entreprise qui exploitait la ligne ferroviaire reliant Saragosse à Pampelune, donnant ainsi naissance à la Compañía de los Ferrocarriles de Zaragoza a Pamplona y Barcelona (ZPB). Cette fusion dura jusqu’en 1878, lorsque la puissante Compañía de los Caminos de Hierro del Norte de España (CCHNE), qui cherchait à étendre ses activités à l’est de la péninsule, parvint à prendre le contrôle de la société. Norte conserva la gestion de la gare jusqu’en 1941, année de la nationalisation des chemins de fer en Espagne, où toutes les compagnies existantes furent intégrées à la RENFE nouvellement créée. Depuis le 31 décembre 2004, Renfe Operadora exploite la ligne, tandis qu’ADIF est propriétaire des installations ferroviaires. Le vaste bâtiment voyageurs, de plan rectangulaire et de deux étages, est composé de trois parties de tailles similaires. Les deux façades sont ornées de deux frontons triangulaires simples. Fréquentation En 2021, la fréquentation annuelle de la gare s'élevait à 18 000 voyageurs. Service des voyageurs Accueil Elle dispose d'un bâtiment voyageurs, avec guichet. Elle est équipée d'automates pour l'achat de titres de transport. La gare dispose de la voie principale (voie 1) et de deux voies de dépassement (voies 2 et 3), avec deux quais latéraux pour les voies 1 et 2, reliés par un passage sur les voies. Une marquise métallique adossée au bâtiment principal couvre partiellement le quai latéral. Desserte La gare est desservie par les trains des lignes RL3 et RL4 de Rodalies de Catalunya. Intermodalité Elle est reliée à la gare routière de la ville par un passage souterrain. Notes et références Notes (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Estación de Cervera » (voir la liste des auteurs). Références Voir aussi Articles connexes Liste de gares en Espagne Réseau ferroviaire de Catalogne Liens externes La gare de Cervera, sur le site officiel de la Renfe. La gare de Cervera, sur le site officiel de Adif. Portail du chemin de fer Portail de la Catalogne
Ca l'Armenter

Ca l'Armenter és una masia del poble de la Pedra, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès). Està situada al sector dels Joncarets i té per masies veïnes la Creu dels Joncarets i Cal Viudo. La primera referència documental que se n'ha trobat d'ella data del Segle XVIII amb la denominació Ermenter Referències
Santa Caterina d'Espasens

Santa Caterina d'Espasens, antigament coneguda Santa Maria, és una església romànica del veïnat d'Espasens, al poble de Vilavenut, municipi de Fontcoberta (Pla de l'Estany), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau rectangular i absis semicircular a l'est. L'exterior presenta una cornisa encorbada a les dues façanes laterals. La façana sud presenta tres amplis contraforts. La part superior de la capella fou recrescuda, inclosa la part de l'absis. L'interior presentava una volta seguida apuntada que era enderrocada. Se li van afegir unes encavallades metàl·liques que suporten biguetes del mateix material, solera ceràmica i teula àrab. La façana principal té porta dovellada. Història La menció més antiga que se'n té és del 1049, on surt referida com Sancte Marie de Spasent', tot i que per les característiques de l'obra l'església es data cap a principis del segle XIII. En el 1988 es restaurà la capella amb l'execució d'una nova coberta i canalització dels murs i consolidació. El Museu d'Art de Girona té un candeler romànic procedent d'aquesta església. Referències