NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casino Cultural

El Casino Cultural és un edifici al nucli de la vila de Begur (Baix Empordà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Antigament era un casino i sala de ball (part esquerra), i s'ha adaptat a casal dels avis (el que era el casino) sense canviar gaire. La sala de ball es va adaptar a cinema tapiant les obertures de la façana esquera i guardant la composició, només canvia l'obertura de la sortida d'emergència. És un edifici de planta quadrada amb planta baixa i pis coberta a quatre vessants. La composició de la façana és simètrica restant dividida en 2 de 3 obertures per planta i coincidents entre si. Cada grup té la seva porta centrada amb un balcó al seu damunt, i flanquejades amb pedres. Actualment la simetria és trencada per un cos afegit (que és la cabina de projecció del cinema) a la banda esquerra i en el primer pis. La façana es clou per una cornisa de rajols amb mènsules. Per la part baixa hi ha un arrambador arrebossat i que dona la volta a l'edifici. La façana lateral dreta guanya el desnivell (suau) del carrer i es transforma en una terrassa - jardí amb barana balustrada. Aquesta façana es compon simètricament respecte a una porta central, les obertures coincideixen, n'hi ha cinc a cada planta i són d'arc de punt rodó i emmarcades en pedra. Clou amb la mateixa cornisa de la façana anterior. La façana lateral esquerra és idèntica que la dreta però sense jardí i les obertures estant tapiades (cinema) i només hi ha la composició en obertures (és la del c/Clos i Pujol). Fora de la façana esquerra la resta són de pedruscall, amb cantoneres i arc de descàrrega de les obertures de totxo. La façana posterior té obertures a nivell del primer pis i marcant l'escala que és centrada a l'edifici. Interiorment està dividit en dues parts; el cinema a la part esquera i el casal dels avis a la part dreta. La façana esquerra esta remolinada. Referències
Pantà de Casserres

El Pantà de Casserres és un pantà situat a la riera de Clarà, a la confluència amb la rasa del Joncar i el torrent del Vinçà, sota Sant Pau de Casserres. És originat per una presa construïda per a l'abastament d'aigua a la població de Casserres. La riera de Clarà es troba en un relatiu bon estat de conservació i manté una bona mostra dels sistemes naturals fluvials del curs mitjà del riu Llobregat. Per la qualitat de les seves aigües, manté comunitats d'algues calcàries incrustrants i invertebrats associats, típiques de rieres sobre lloses calcàries. Al pantà, el bosc de ribera és molt discontinu i estret, ja que el bosc de pinassa -afectat pels incendis de l'any 1994- arriba gairebé fins al límit de les aigües. Hi apareixen espècies com freixes, pollancres, verns i diverses espècies de salzes. Hi ha sectors amb canyissar, sobretot a la cua de l'embassament, i alguns claps de boga. El poblament faunístic és el típic associat a aquests hàbitats. Hi apareix, pel que fa a les aus el balquer (Acrocephalus arundinaceus), la polla d'aigua (Gallinula chloropus), el bernat pescaire (Ardea cinerea), l'ànec collverd (Anas platyrhynchos), etc. La carretera BV-4132 (Casserres - Gironella) travessa el pantà a la zona de la cua. Hi ha diverses línies elèctriques molt pròximes a l'embassament, o creuant les seves aigües. Els usos agraris a l'entorn originen una certa eutrofització de les aigües i potser, episodis de contaminació puntuals per fitosanitaris. A la zona s'hi practica la caça i la pesca. Dins l'aigua hi ha una petita edificació relacionada amb la captació d'aigües. El Pantà de Casserres està situat dins l'espai del PEIN "Els Tres Hereus". Referències
Embalse de Caserras

El embalse de Caserras es una pequeña infraestructura hidráulica española construida sobre el arroyo de Clará, situada en el municipio de Caserras, en la comarca del Bergadá, provincia de Barcelona, Cataluña.​ El arroyo de Clará se encuentra en un relativo buen estado de conservación y mantiene una buena muestra de los sistemas naturales fluviales del curso medio del río Llobregat. Por la calidad de sus aguas, mantiene comunidades de algas calcáreas e invertebrados asociados, típicas de arroyos sobre losas calizas. En el pantano, el bosque de ribera es muy discontinuo y estrecho, ya que el bosque de pino -afectado por los incendios del año 1994- llega casi hasta el límite de las aguas. Aparecen especies como fresnos, chopos, alisos y varias especies de sauces. Hay sectores con carrizal, sobre todo en la cola del embalse, y algunos claros de enea. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Caserras.
Castell d'Arbul

El Castell d'Arbul pertany al terme municipal de Tremp, dins de l'antic terme de Fígols de Tremp, al Pallars Jussà, a l'antic poble d'hàbitat disseminat d'Arbul. Es tracta de les restes d'un castell medieval, d'època romànica situat a l'extrem sud-oest de la carena que baixa de Montllobar, al sud-oest també del poble de Fígols de Tremp. Esmentat ja el 1077, el comte Arnau Mir de Pallars Jussà llega en el seu testament el castell i terme d'Arbul als hospitalers de la Comanda de Susterris. Entre el castell i la Mare de Déu d'Arbul es poden veure restes d'un despoblat medieval, amb característiques de fortificació i de castell defensiu. Etimologia Arbul és un dels topònims més controvertits de tot el Pallars. Segons Joan Coromines, no ha de ser Arbull, sinó Arbul o Erbul. Segons aquest lingüista, sens dubte la màxima autoritat en lexicologia històrica del català, aquest topònim prové de les arrels basques erb- (llebre) i lohi (llot), que hauria format el mot Erbuloi (llot de la llebre o aiguamoll de la llebre), que vindria a coincidir amb els topònims romànics Fontllebrera o Vall-llebrera. El topònim aprovat en el nomenclàtor de toponímia major de Catalunya és Arbul. Bibliografia BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Moror". Dins Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X PAGÈS, M. "Tremp. Fígols de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. ROIG I DEULOFEU, Albert. "Despoblat de l'Arbull". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Referències Enllaços externs Castell d'Arbul al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Castell d'Argelaguer

El Castell d'Argelaguer és un monument del municipi d'Argelaguer declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Casal-palau gòtic-renaixentista refet al segle xvi. Sencer i habitat. El castell d'Argelaguer és una gran casa forta que va ser construïda a mitjans del segle xv seguint l'estil gòtic català. La seva planta és rectangular. Antigament estava voltat de muralles (hom en pot veure les restes) i de fossats que varen ser cegats per a construir-hi noves cases i carrers. Està aixecat amb carreus ben escairats als angles de la casa i essent els restants de tall més groller. La seva façana és molt austera i reflecteix els tres pisos que formaren un dia la mansió. Escuts Al costat del finestral gòtic hi ha una pedra on foren esculpits els escuts nobiliaris de les famílies entroncades amb els senyors d'Argelaguer-Montpalau. L'escut de l'esquerra és molt semblant al de la família Marcó de Girona. El central és de la família Montpalau (davant el presbiteri de l'església parroquial e Santa Maria n'hi ha un d'igual). Presenta, damunt d'un fons daurat, un castell que en els documents era blau. El de l'esquerra sembla el de la família Onés de Alós. Segons la documentació, aquests escuts provenien del Castell dels Montpalau a Sant Jaume de Llierca i foren traslladats aquí en construir la casa. Història L'any 1212, Argelaguer va ser cedit en feu pels senyors de Sales als de Montpalau. També existeix un document del 1216. A principis del segle xv els Montpalau abandonaren el castell de Sant Jaume de Llierca i edificaren aquest al pla. Quasi tots els historiadors consultats coincideixen amb el fet que el castell no s'havia aixecat partint de zero si no que havia estat fruit d'una reedificació de l'estada que hi posseïen els senyors de Sales. El primer senyor del castell d'Argelaguer apareix a un document del segle XIV-XV. El 1632, la família es traslladà a Barcelona. Referències Enllaços externs «Castell d'Argelaguer». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell d'Empúries

Castell d'Empúries és un castell del municipi de l'Escala inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat dins del nucli urbà de Sant Martí d'Empúries, al nord-oest de la població de l'Escala. Les restes estan situades al costat sud de la plaça Major. El portal i el mur són els únics elements conservats de l'antic castell d'Empúries, situat prop de l'església. Les restes corresponen a un dels angles de l'edifici. El portal, elevat aproximadament un metre respecte del nivell del carrer, està format per tres arcs adossats: dos de punt rodó adovellats, de diferents dimensions (l'interior més petit) i separats per l'espai buit on es desplaçava el rastell, i un altre d'arc escarser també adovellat, situat a la part més interior. El mur, que hauria format part d'un edifici de planta rectangular, mesura aproximadament 1,5metres de gruix, i està bastit amb carreus de pedra ben regulars a les cares interna i externa, amb la part interior omplerta de pedres sense desbastar lligades amb morter de calç. Història El castell d'Empúries data, segurament, dels segles XIII-XIV. Apareix documentat en diversos moments: en 1285 hi feu calar foc l'almirall francès Guillem de Lodeva, en el context de lluita dels francesos contra Pere el Gran; el 1328 consta l'esment del "castro de Impuriis", i el segle xv es troba documentat amb relació a la guerra civil catalana. El 1467 fou pres per les forces de Joana Enríquez, però l'any següent va haver de rendir-se al duc de Lorena. Després d'acabada la guerra, el rei Joan II va fer donació del castell a Pere de Torroella. El 1640 fou saquejat per les tropes de Felip IV amb altres possessions de la família Margarit, que s'havia enfrontat al rei castellà. Es tracta, possiblement, de les restes del castell d'Empúries. Un petit castell, al cim del turó del poble de Sant Martí, es pot veure en un gravat francès del segle xix, que publicà Jaubert de Passa l'any 1823. Referències
Castillo de Castelldefels

Castillo de Castelldefels är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Castillo de Castelldefels ligger 50 meter över havet. Terrängen runt Castillo de Castelldefels är kuperad åt nordväst, men åt sydost är den platt. Havet är nära Castillo de Castelldefels söderut. Närmaste större samhälle är Barcelona, 19,0 km nordost om Castillo de Castelldefels. Runt Castillo de Castelldefels är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor
Castell de Castellmeià

El Castell de Castellmeià, situat a Castellmeià, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), té el seu origen al segle xiii i fou refet en part a la fi del segle xvi. Es troba en bon estat de conservació, però la torre principal té un esboranc a la base... Descripció Dins del tipus de castell-palau tardà, tan abundant en aquestes terres, cal esmentar el castell Mejà, de planta aproximadament rectangular amb dues gruixudes torres cilíndriques a les cantonades dels costats menors. Una d'elles conserva el coronament de merlets amb garfis sota el teulat actual; l'altra s'assenta damunt un talús poligonal i està esmotxada. La construcció originària d'aquestes torres deu ser del segle xiv, però les façanes amb finestres d'ornamentació en forma de creu i motllures interseccionals correspondrien a la supervivència del gòtic ja dins del segle xvi. A l'interior hi ha un curiós vestíbul poligonal amb una columna gruixuda, que potser correspon a l'espai del pati d'una fortalesa més antiga. Té una escala de cargol que s'allotja a la torre incompleta abans al·ludida. Tant a l'exterior com a l'interior de l'edifici es repeteix un escut partit, amb tres càbries en una meitat i tres feixes en l'altra: aquesta segona podria pertànyer a la família Vilalba, la qual, després d'abandonar la seva casa originària de Cardedeu, apareix en aquestes terres de Cervera i en virtut d'aliances matrimonials passa a anomenar-se Vilalba de Meca. Un dels escuts porta la data en mars 1569. Que el castell de Maià és més antic del que aparenta el seu estat actual, queda confirmat per l'existència a l'est del castell i a uns cent metres de distància de la primitiva capella, d'una nau amb absis i volta de canó apuntat, que podria ser del segle xiii. Història El castell és esmentat com a «castrum Mediani» l'any 1044 quan n'era feudatari Guillem Elomar. L'any 1132, la fortalesa de Meià era sota el domini de la canònica de Santa Maria de la Seu, essent-ne feudadari Gombau de Benavent. Abans de 1157, Meià passà a la senyoria del monestir de Santa Maria de Solsona. Un document d'aquesta data senyala que Guillem, paborde de Solsona, cedí a Bernat de Vilaseca i als seus descendents l'alou de «Mediani» amb totes les seves pertinences. A principis del segle xiv el castell era de Galceran de Vergós. Segons el fogatjament de 1365-70, el lloc de Meià tenia vint famílies i el senyorejava Berenguer de Vergós. Foren els Vergós, senyors també de Santa Maria de Meià i de Majanell, els qui feren bastir el castell palau goticorenaixentista actual, segurament damunt les estructures de la fortalesa primitiva. Al final del segle xvii, el lloc de Castellmeià passà a Francesc de Junyent i de Marimon, al qual fou concedit el 1716 el marquesat de Castellmeià, únic títol concedit per Felip V a un català després de l'inici de la Guerra de Successió. Passà als Amat, als Carcer i als Vilallonga, marquesos de Castellbell. Referències Enllaços externs Castell de Castellmeià a la pàg. web de Castells Catalans
Castell de Celrà

El castell de Celrà és un castell termenat de Celrà (Gironès) de 1059 i declarat Bé cultural d'interès nacional. Formava part d'un seguit de fortaleses, entre les quals hi havia el castell de Juià, el castell de Barbavella i el de Palagret, que pertanyien al bisbat de Girona. És en una carena, a poca distància cap al sud del poble de Celrà i al final del carrer dels Germans Sabat. És conegut com a mansió amb el nom de can Serra del Castell. Aquest edifici fou propietat dels Guinart durant el XVIII, i actualment continua sent propietat de la família. Arquitectura És un edifici de planta gairebé quadrangular que envolta una torre de l'homenatge circular, element més antic del conjunt, construït probablement cap al segle xi. Té coberta de teula àrab i parets de pedra morterada amb amplis sectors de carreus ben tallats. Es conserven fragments d'aparell opus spicatum a les parets exteriors, la seva existència dona una idea de l'antiguitat del conjunt. Es conserva tapiada una finestra romànica. Destaquen les finestres gòtiques d'arcs conopials del primer pis, la interessant finestra renaixentista quadripartita amb motllures amb la llinda plana, la porta dovellada, primitiva, tapiada i transformada en una porta menor amb llinda plana, així com la torre de planta circular que es conserva al pati interior de la casa. A la planta baixa es conserva una nau amb volta de canó i una petita finestra amb arc de mig punt. A l'exterior hi ha evidències de l'existència d'un vall als laterals nord, sud i oest del recinte. Història El poble es coneix amb els topònims de «Celeranus» (922), «Celranus» (1017), «Celrano» (1064) i «Cilrano» (1088). En el Liber feudorum maior, el gran llibre dels feus, apareix el primer nom de Berengario Seniofredi de Cellrano l'any 1067. En la segona meitat del XI, consta en el Cartulari de Carlemany (sense data exacta) que el vassall Guillem Sunyer feu prestació d'homenatge al bisbe de Girona Berenguer Guifré i li prometé ajuda contra els seus enemics amb la fortificació de Celrà que posseïa el seu nebot Balluí. El segle xii són esmentats Berenguer Guillem de Celrà i un Ponç de Celrà casat amb Ermengarda el 1177. Ponç de Celrà reté homenatge al rei Alfons el 1199. La fortificació ha estat coneguda històricament pel cognom de les diverses famílies que l'han posseït al llarg dels segles: castell d'Aguiló, castell o casa dels Escala, casa o força dels Foixà i, finalment, l'esmentada com a can Serra. Quan morí en la segona meitat del XVI Caterina d'Escales, muller de Bernat Alemany de Foixà-Boixadors i senyor del castell de Foixà, Celrà passà a mans del seu fill Gaspar. Els Foixà conservaren la propietat fins al segle xix. Referències Enllaços externs «Castell de Celrà». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. Castell de Celrà al bloc de Castells Catalans. Bibliografia Catalunya Romànica,vol. V El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Enciclopèdia Catalana, 1991, p.95 a 97. ISBN 84-7739-262-5.
Castell de Coll de Som

El Castell de Coll de Som és una fortalesa del segle xix, a Benifallet (Baix Ebre) declarat bé cultural d'interès nacional. Està situada l'assut de Xerta. Descripció Aquesta fortificació actualment resta en runes i només queden en peu murs de maçoneria ordinària arrebossada, amb alguns carreus a les bases (més reforçades) i cantonades. Els murs, amb espitlleres, formen un recinte petit i estret. El lloc és un veritable niu d'àligues, de molt difícil accés, car no hi ha camí ni sendera i està situat a la cota més alta del coll de Som (251 m), des d'on es domina una àmplia panoràmica de la vall de l'Ebre, sobre l'assut de Xerta-Tivenys. Història És en un lloc estratègic on alguns situen l'antiga vila medieval de Som. Actualment només s'aprecien runes de les fortificacions i del punt d'observació sobre el riu i la vall, dels segles XIX (Guerres Carlines) i XX (Guerra Civil). Referències Enllaços externs «Castell de Coll de Som». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Castell de Coll de Som». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Castell de Conesa

Castell de Conesa, també anomenat Cal Gallard, Casa Delmera és un casal noble del municipi de Conesa (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional. Fou casa delmera del monestir de Santes Creus, que anteriorment havia estat propietat de l'ordre de l'Hospital i, prèviament, castell de Cervera. Descripció Gran casal de planta baixa, un pis i golfes, amb teulada a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. A la planta baixa s'obre una gran porta d'arc de mig punt adovellat i al seu costat una altra porta d'arc rebaixat amb l'intradós motllurat. Al primer pis hi ha quatre grans finestres allindanades i la que es troba a sobre de la porta d'arc de mig punt està decorada amb un guardapols motllurat; a sobre de cada finestra hi ha un escut, dos de Santes Creus i dos de l'abat Jeroni Contijoch. A les golfes s'obren tres petites finestres quadrangulars i la que segueix el mateix eix que la porta principal té la llinda decorada amb un arc conopial. El ràfec de la teulada està decorat amb tres fileres de dents de serra. A la sala que s'obre a la planta baixa hi ha una sèrie d'arcades i al primer pis la gran sala menjador té teginat de bigues i motllures al sostre i festejadors a les finestres. També hi ha un oratori. Història La primera notícia documental del castell de Conesa és de l'any 1123, quan Berenguer Sendred el llega al seu fill Arnau. L'any 1178 el rei Alfons cedeix en comanda el castell a Ramon de Cervera i el 1210 el rei Pere cedeix el castell i el lloc a Guillem de Guardialada. Anys més tard el castell passà a mans de l'orde de l'Hospital i cap al 1285 al monestir de Santes Creus. On es trobava l'antic castell, l'any 1569 fra Jeroni Contijoch, abat de Santes Creus, va fer construir una nova residència pels monjos que és l'edifici que es pot veure actualment. Referències
Castell de Cunit

El castell de Cunit és un edifici de Cunit (Baix Penedès) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Ara forma part d'una residència moderna feta sobre els murs antics, totalment desfigurada, dita encara «el Castell». El castell és situat a la banda dreta de l'Avinguda de la Font. Està envoltat per una sèrie de terrenys dedicats a l'agricultura. L'edifici està format per l'habitatge dels amos (el castell) i el dels masovers (construccions modernes). El castell té tres plantes: els baixos tenen una portalada d'arc de mig punt i una finestra rectangular amb reixa a cada banda. El pis noble presenta un balcó central amb una llarga base i barana de ferro forjat, a cada costat hi ha una finestra rectangular. Les cobertes són de dues vessants. Destaca una torre col·locada a la banda dreta, de cobertes de quatre vessants i quatre pisos d'alçada. Les tres plantes inferiors tenen finestres rectangulars. El pis superior consta de tres finestres d'arc de mig punt, la del mig és més gran. Història Castell Termenat. Documentat el 1031. Entre el 1131-1162 Ramon Berenguer IV en feu donació a Dalmau de Cunit. En tot el segle xii, quan es creu que es construí el castell, fou del noble Dalmau, primer senyor del castell. En el segle xiii la quadra de Cunit formà part del terme i jurisdicció del Castell de Cubelles. Berenguer de Cunit posseïa quadres de Cunit i Segur en el 1359. A finals del segle xiv fou cedit junt amb els altres feus del Castell de Cubelles a Bernat de Fortià. En el 1461 era senyor de Cunit Andreu Bisbal, encarregat de la defensa del castell i muralles de Lleida durant la guerra contra Joan II. Després fou propietat de Miquel Ferrer (1530) i de Miquel Mollet (1565). A principis del segle XX el castell era molt malmès. Fou adquirit per Joan Braquer i Roger (baró de Cunit), el qual restaurà l'edifici i el convertí en casa pairal. D'aquesta manera i amb algunes restauracions posteriors, el castell va perdre tot caire de castell. Posteriorment, i des de la Segona Guerra Mundial fou propietat d'una família alemanya. Referències Enllaços externs «Castell de Cunit». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 22 agost 2014].