NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de la Bisbal d'Empordà

L'església de Santa Maria de la Bisbal d'Empordà és una obra del municipi de la Bisbal d'Empordà protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església de Santa Maria es troba elevada respecte del nivell de la plaça Major. S'hi accedeix a través d'una escalinata. Es tracta d'un edifici de grans dimensions, d'una nau amb capelles laterals i absis poligonal de cinc costats. La façana d'accés s'obre a ponent, amb una gran portalada central que presenta una porta d'arc carpanell emmarcada per una estructura decorativa típicament barroca: dos grans pedestals suporten dos parells de columnes de capitell compost que serveixen de base a un entaulament delimitat per una motllura sinuosa molt sobresortint. Al damunt hi ha una fornícula buida amb timpà trencat, al centre del qual hi ha la data del "1757". La façana es completa amb una rosassa superior i, dins una fornícula, una escultura de la Mare de Déu. La coberta és de teula a dues vessants. A la banda esquerra de la façana està situat el campanar; és un element de base quadrada i pisos superiors octogonals amb finestres d'arc apuntat. El parament de migdia presenta set contraforts entre les capelles laterals, mentre que el situat a la banda nord té sis contraforts. Història La primitiva església de Santa Maria de la Bisbal fou consagrada l'any 904, encara que el temple actual no conserva cap vestigi anterior al segle xviii. L'obra va ser començada durant els primers anys d'aquell segle, com ho confirmen les dates del 1704 i 1705 que apareixen a les portes del presbiteri. A la façana hi ha la data del 1757, segurament data d'acabament del temple. Després de la guerra civil del 1936-39 va haver de fer-se de nou l'altar major, obra dirigida per l'arquitecte Pelai Martínez i inaugurada l'any 1953. Referències
Santa Maria de la Fau

Santa Maria de la Fau, Mare de Déu del Fau, Mare de Déu de les Formigues o de les Alades, és una església del municipi d'Albanyà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada a uns cinc quilòmetres al nord del nucli urbà de la població d'Albanyà, a la collada del Fau, a la serra del Bac de Grillera. Ermita d'una sola nau amb absis de planta semicircular capçat al sud-est, que ha patit diverses reformes i refeccions al llarg del temps. La nau està coberta per una volta apuntada mentre que la coberta de l'absis no es pot apreciar degut al gran retaule que ocupa tot l'espai. L'arc triomfal, però, és de perfil apuntat. Els murs laterals de la nau presenten una cornisa motllurada que ressegueix el perímetre. Sota d'aquesta, als laterals de l'absis, hi ha dos arcs de mig punt oberts als murs els quals no estan marcats en planta. Hi ha dues portes per accedir a l'interior. La del frontis és d'obertura rectangular, amb els brancals bastits amb carreus desbastats i la llinda plana arrodonida, amb un arc de descàrrega superior bastit en pedra petita ben escairada. Per damunt hi ha un òcul de pedra força reformat. El parament està coronat per una fina cornisa motllurada que també decora el campanar. La porta lateral és d'arc de mig punt adovellat. A l'extrem de llevant de la façana hi ha el campanar d'espadanya, d'un sol arc. L'ermita va ser restaurada el 2015 i es va reconstruir l'arc del campanar. La construcció és bastida en pedra desbastada i sense treballar de diverses mides, amb carreus a les cantonades. Els paraments conserven parts dels revestiments arrebossats. L'interior està arrebossat i emblanquinat. Al costat de l'església hi ha l'antiga casa de l'ermità, pràcticament enderrocada. Història L'ermita de la Mare de Déu del Fau o de Santa Maria pertanyia a l'antic terme parroquial de Carbonils, ara terme d'Albanyà, al límit amb Maçanet de Cabrenys. És coneguda també com l'ermita de "les Formigues" o de "les Alades". La imatge de la Mare de Déu va ser destrossada el 1936 i va ser reposada amb una de semblant a l'anterior el 1948. Té uns Goigs dedicats. L'ermita ja existia al segle xiii i fou reconstruïda a la primera meitat del segle xv. Segons Lluís Constants, per un document datat a Perpinyà el 24 d'abril de 1407, el vicari general del papa Luna (Benet XIII), Guillem Mariner, atorgà indulgències als devots que donaren almoines per a la reconstrucció de la capella de Santa Maria del Fau, caiguda en part, a la qual deia que acudien una gran multitud de fidels. Aquesta mateixa gràcia tornà a ésser concedida pels bisbes Dalamau de Mur, l'any 1415, i Bernat de Pau, el 1438; aleshores es feia constar que aquesta capella pertanyia a la parròquia de Carbonils. L'església edificada vers el segle xv, actualment és abandonada, però de moment s'aguanta en totes les seves parts. Referències
Mare de Déu de la Sala

La Mare de Déu de la Sala o Santa Maria de la Sala és una ermita romànica al SE del terme municipal de Jorba (l'Anoia) construïda sobre un petit planell enlairat prop de l'Anoia i del mas de Can Cansalada. Arquitectura És de pur estil romànic. D'una sola nau rectangular, coberta amb volta de canó lleugerament apuntada i absis semicircular llis amb una finestra d'esqueixada simple. Campanar d'espadanya al mur de potent. Important la portalada de migdia amb arquivoltes de decoració geomètrica i enriquides amb un fris de ziga-zaga. Han desaparegut els capitells i les columnes. Pedra tallada de forma regular i coberta de teules a dues aigües. Adossada a ponent hi ha l'antiga casa de l'ermità, datada el 1704. L'interior, arrebossat amb guix i una imatge moderna, que sembla una reproducció d'un exemplar del segle xvii. Història Probablement el mas de la Sala, que dona nom a la capella, correspon a un vilar rural de "Sanla", esmentada el 1012, i consta directament des de l'any 1247 i que fou sotmesa a Montserrat. L'església és esmentada el 1313 quan ja tenia més d'un segle d'existència; els ermitans perduraren fins a 1823. S'hi celebren aplecs comarcals. Referències
Zisterzienserinnenabtei Les Franqueses

Die Zisterzienserinnenabtei Les Franqueses war von 1186 bis 1474 ein Kloster der Zisterzienserinnen in Balaguer, Provinz Lleida in Katalonien. Geschichte Graf Ermengol VIII. von Urgell und seine Mutter Dolça von Foix († 1210) stifteten 1186 südlich Balaguer am Fluss Segre das Nonnenkloster Santa Maria de les Franqueses, das 1452 die Abtei Vallverd übernahm, 1474 aber selbst geschlossen wurde. Der Besitz ging an die Abtei Poblet über, die dort ein Mönchspriorat einrichtete. Der Verkauf im Jahre 1700 an einen privaten Besitzer markierte das Ende des monastischen Lebens am Ort. Der heute noch stehende Teil der Klosterkirche (seit 2014 im Besitz der Stadt) ist mit einem bemerkenswerten Oculus (Rundfenster) geschmückt. Literatur Prim Bertran i Roigé: El monestir de Santa Maria de les Franqueses. Notes per a la seva història. Institut d’Estudis Ilerdencs, Lleida 1982. Joan Fuguet Sans und Carme Plaza Arqué: El Cister. El patrimoni dels monestirs catalans a la Corona d’Aragó. Rafael Dalmau, Barcelona 1998, S. 113–114. Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Editions du Signe, Straßburg 2012, S. 787. Weblinks Lokalisierung Lexikonartikel zum Kloster, katalanisch Denkmalseite, mit Geschichte, katalanisch Denkmalseite, katalanisch, mit Lokalisierung Weitere Denkmalseite, katalanisch Seite zum Kloster, mit Äbtissinnenliste und Literatur, katalanisch Private Seite, schön bebildert Mittelalterseite, reich bebildert Informative Seite, katalanisch, schön bebildert
Santa Maria de les Llosses

Santa Maria de les Llosses és una església romànica que es troba al mig de la vall de les Llosses (Ripollès), dalt d'un petit serrat, fent de parròquia a un grup disseminat de cases. Edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó apuntada i capçada a llevant per un absis semicircular amb tres finestres de doble esqueixada i decorat amb arcuacions llombardes a l'exterior. A l'interior de la nau s'aprecia la modificació dels murs per instal·lar-hi tres capelles que ocupen part del gruix del parament. També són d'època posterior la sagristia adossada a tramuntana, que tapa una part de l'absis, i el cos de la rectoria al costat de ponent. L'accés per una senzilla portalada d'arc de mig punt es troba al mur de migjorn, on també s'alça el campanar de torre amb finestres geminades i coberta a quatre vessants. Referències
Santa Maria de les Oluges

Santa Maria de les Oluges és una església de les Oluges inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és en una plaça cèntrica del nucli. Es tracta d'un edifici de tres naus, una de principal i dues de laterals amb coberta a dues aigües i realitzat amb paredat i arrebossat, destacant les cantoneres que estan realitzades amb carreus ben escairats. La façana està centrada per una gran portalada d'estil neoclàssic, a la que s'accedeix per una doble escala, amb dues pilastres adossades al mur i capçades per un entaulament format per dues grans volutes i una bola central. També cal destacar les portes de fusta decorades amb ferro forjat, que sembla que és l'únic element que es conserva de l'antiga església romànica. Aquests ferros estan formats per tires horitzontals, les quals es divideixen per derivar cap a una forma circular. Sobre la portalada trobem un rellotge de sol, per damunt del qual s'obra un òcul que il·lumina l'interior de l'església, juntament amb les dues finestres laterals situades a la mateixa alçada. La façana està coronada per una cornisa creant una forma de corba-contracorba, i decorada amb tres pinacles, que respon a un estil més pròxim al barroc. La torre campanar, és de planta quadrada, amb quatre obertures per col·locar les campanes. Història La primera notícia d'aquesta església es troba en un document de principis del segle xii en el qual s'estableix la vinculació de la parròquia d'Oluja a Santa Maria de Solsona: l'any 1106 Gombau Bernat cedí l'església a la canònica solsonina. La subjecció a la canònica és ratificada en la butlla papal d'Eugeni II adreçada l'any 1151 a Santa Maria de Solsona, en l'acta de la tercera consagració de l'església solsonina el 1163 i en les butlles papals posteriors. Als segles xiii i xiv apareix en la relació d'esglésies que contribuïren a la dècima papal els anys 1279 i 1280, i 1391. L'església actual fou refeta al segle XVIII; tan sols es conserven escassos fragments de la construcció medieval al campanar. Referències
Santa Maria de Lladurs

Santa Maria de Lladurs és l'església parroquial de Lladurs (Solsonès), que forma part de la diòcesi de Solsona. Descripció Edificada al pla de Santa Maria o de Cirera, l'any 1927. És una església moderna amb tendències neoclàssiques rurals. Planta rectangular i coberta a dos vessants amb gran campanar adossat. Façana a nord-est amb porta d'arc de mig punt amb llinda de pedra. Té un gros rosetó amb vitralls al damunt. Parament de pedres diferents i morter, excepte a les cantonades i al campanar que són de pedra picada i tallades. Notícies històriques L'any 1927 el bisbe Vidal i Barraquer va fer edificar la nova església, en el lloc on hi havia la capella de Santa Maria del Pla. Referències
Sant Bartomeu de Margalef

Sant Bartomeu de Margalef era una església del nucli homònim, al municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell), les restes de la qual estan incloses a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A prop seu hi ha la capella nova de Sant Bartomeu, del segle xviii, dins el recinte del casal de Margalef. Història El 1396, Domènec de Monstuar, senyor del lloc, fundà la capella de Santa Maria a l'església de Sant Bartomeu. Amb el despoblament del lloc a principis del segle xv a causa de la pesta, sembla que part dels retaules i els ornaments del temple foren traslladats a la parròquia de Castelldans. Història Era una església romànica de transició d'una sola nau de reduïdes dimensions, de la qual només se'n conserva la façana de ponent. La porta és austera, d'arc apuntat amb dovelles extradós per un guardapols també apuntat. Per sobre s'aixeca un gran campanar d'espadanya de dos pisos, amb quatre ulls: els dos del primer pis són allargats i d'arc lleugerament apuntat i, els dos superiors, més petits i d'arc de mig punt. Pels indicis conservats en el mur, es pot deduir que la coberta era d'embigat de fusta. El parament és de carreus escodats que formen filades regulars. Aquest parament i la porta evidencien una construcció tardana (finals segle xiii-principis xiv), però arrelada a la tradició anterior. Referències
Santa Maria de Montargull

Santa Maria de Montargull és l'antiga església parroquial de Montargull, del municipi d'Artesa de Segre, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici situat al vessant sud del lloc. És de planta rectangular, avui força malmés. La planta està delimitada per la capçalera, a ponent, i per la façana principal, orientada a llevant, amb les restes molt malmeses de la portada, en arc de mig punt adovellat, i del rosetó, ubicat damunt seu. Façana amb remat recte coronada per un campanar d'espadanya de dos pisos, el superior més petit. Els murs laterals estan configurats interiorment per quatre ninxols o fornícules, per allotjar imatges, units per una cornisa. Es conserven restes de l'arc rebaixat del cor. L'edifici estava cobert amb volta de canó, a l'interior, i a doble vessant a l'exterior. A darrere de l'església, totalment coberts de vegetació, hi ha restes de la sagristia i dels habitatges dels religiosos. Història L'església des d'antic havia pertangut a Sant Pere d'Àger. El 1835 fou adscrita a la diòcesi de Lleida i, recentment, a la Seu d'Urgell. Les restes de l'edifici que tenim són renaixentistes, del segle xvi. La volta es va ensorrar un dia de festa major dels anys 1950. Per un problema d'última hora el mossèn no va poder celebrar la missa i això va ser providencial per estalviar possibles víctimes a l'ensorrament. A principis dels anys 1970 es va espoliar el rosetó de la façana principal així com altres ornaments, deixant únicament les parets que avui en dia encara es conserven, tot i que amb un deteriorament progressiu. Les celebracions religioses a partir de l'ensorrament es van celebrar a l'edifici de les escoles, fins que es va construir l'església nova a finals dels anys 1970. Durant la Guerra Civil Espanyola, seguint les ordres donades per les autoritats sota amenaça de consell de guerra, es van fer caure les campanes de l'església de Santa Maria, arrossegant-les amb cordes fins a la carretera. Un cop acabada la guerra, per substituir les campanes antigues, es va fer servir una bomba d'aviació, que va romandre fent les funcions de campana fins a l'ensorrament de l'església. Referències Bibliografia Canyelles, Ramon I. «Esglésies amb campana d'obús. La Vedrenya (Part 6)» ( PDF). La Palanca, 1-2004, p. 17-21 [Consulta: 20 gener 2015].
Santa Maria de Montgrony

El santuari o capella de Santa Maria de Montgrony és un santuari marià del bisbat de Vic, situat al Montgrony. Es troba en el cingle de la serra de Sant Pere, a uns 1370 metres sobre el nivell del mar, en el municipi de Gombrèn, a la comarca catalana del Ripollès. Just sobre el cingle on està situada la capella hi ha l'església de Sant Pere de Montgrony. És un dels principals centres de devoció mariana del Ripollès i fins de les comarques veïnes. Es troba adossat a la gran penya per la qual puja l'atrevida escala que guanya el pla de Sant Pere. Aquesta escala comença a la gran hostaleria del santuari, i la capella o santuari pròpiament dit és a mitja escala i té com a mur de la part nord la penya nua. S'hi venera una imatge de la Mare de Déu. Es tracta d'una verge negra, refeta en gran part després que un incendi casual, el 1892, destruís l'antiga, segurament del principi del segle xiii, que probablement havia ja estat venerada a l'església de Sant Pere. Les primeres notícies del culte a la Mare de Déu de Mogrony són del 1400, època en què tenia ja un petit edifici a l'indret actual. L'edifici modern fou bastit el 1650-52. Una tradició vol que fos trobada el 804 per un pastor i un bou de Can Camps, prop d'una font que hi ha a un quart d'hora del santuari, a mig pendent de la costa, on s'erigí una capelleta amb una inscripció al·lusiva i una imatge gravada que deixa anar l'aigua pels pits; per això ha estat anomenada la Mare de Déu de la Llet i advocada per les dones que alletaven els seus fills. Font, imatge i inscripció, on es parla del primer i llegendari Hug de Mataplana del 804, són obra del segle xvii, coetànies de l'època de construcció del santuari. L'hostaleria fou renovada i ampliada al segle xviii —un projecte de construir un gran santuari no es dugué a terme—, i ho va a tornar a ser en l'últim terç del segle xx, època en què també s'obrí una pista forestal des del pont de la Foradada o de Garfull fins al coll Roig, que surt de la carretera de Campdevànol a Guardiola de Berguedà (un petit ramal de 700 m uneix el santuari i l'hostaleria). El poeta badaloní Pere de Tera i Fanals (1887-1918) fou un enamorat del Montgrony i hi dedicà un grapat dels seus poemes, com «Pregària a la Mare de Déu del Montgrony», «El Roure de la Salve» (segon accèssit a la Viola en els Jocs Florals de Barcelona, de l'any 1914), «Font del Prestill» i «Des del Montgrony» que diu així: «Darrera els grisos pals de Pedraforca, des de Montgrony he vist pondre's el sol; l'esclat de llum al mig de la gran forca, de la imaginació aixecava el sol. I semblava que enllà de les onades de muntanyes que es naven enfosquint, copsava el cel beautats sols somniades davant de la posta màgica i sublim» Bibliografia Fundació Enciclopèdia Catalana Gran Geografia Comarcal de Catalunya, Volum núm. 1, pàg. 328 (ISBN 84-85194-15-2) Referències Vegeu també Montgrony Sant Pere de Montgrony Serra de Montgrony Enllaços externs Racons del Ripollès: Sant Pere i Santa Maria de Montgrony. Marta Añaños Perales. 2010. Goigs de Santa Maria de Montgrony (cicle marededéus trobades)
Santa Maria de Montraveta

Santa Maria de Montraveta és una església romànica del municipi de Llobera, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació L'església es troba a la part nord-oest del municipi, al nord de Peracamps i a tocar de la masia Montraveta. Corona un petit pujol que s'aixeca als plans que s'estenen entre les capçaleres de la rasa de Montraveta i el barranc de Comadòria, que aboquen les seves aigües a la riera de Miravé, nom que rep la riera de Sanaüja en aquest tram. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt, en direcció oest (Peracamps), del km. 43,4 de la C-451 de Biosca a Solsona a l'indret de l'Hostal Nou (41° 55′ 18″ N, 1° 27′ 38″ E). Passa per sota de la masia Soler Desposada i al cap de 800 metres (41° 55′ 18″ N, 1° 27′ 5″ E) s'agafa el desviament (indicat) que puja a la masia de Secanella que es destaca a dalt de la carena. Deixant la masia a la dreta, es segueix de front la pista fins a arribar a Montraveta. 2 km en total. Descripció L'edifici romànic –del final del segle xi o l'inici del XII– consta d'una nau de planta rectangular, rematada per un absis semicircular obert a la nau per un arc preabsidal. Posteriorment s'hi afegiren dues capelles laterals a manera de transsepte i un porxo precedint l'accés actual de ponent. L'ornamentació exterior de l'absis és a base d'un fris d'arcuacions llombardes seguit, sense lesenes. Al centre de l'absis hi ha una finestra de mig punt, adovellada, de dues esqueixades. L'absis té una cornisa decorada amb un motiu ornamental esculpit molt barroerament i que representa una flor o card, emblema dels Cardona. La coberta és de dos vessants i el parament és de carreus desbastats posats en filades. A l'interior hi ha un cor postís. El campanar d'espadanya és de dues obertures. Notícies històriques És citada per primera vegada al segle xi (1070) en una donació feta per Arnau de Sanç a Santa Maria de Solsona. L'any 1084 torna a constar en unes confrontacions amb el mateix nom de "Sancta Maria de Mont Betre". L'any 1229 el cavaller Bernat de Freixa donà uns delmes a l'església de la "Beate Maria in locum Muntrevetre". També apareix esmentada al capbreu del segle xiv i XVI (1565-1569). L'any 1855 ja ha perdut la categoria de sufragània i és anomenada pel rector de Llobera com a Nostra Senyora del Remei de Montraveta. Els motius ornamentals que decoren els murs poden ser figuracions de cards, al·lusius a les armes dels Cardona. Referències
Mare de Déu de Palau

La Mare de Déu de Palau és una església romànica del veïnat de Palau (municipi de Sant Llorenç de la Muga, Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església de Palau és d'una sola nau amb absis semicircular. La nau està coberta amb volta apuntada seguida, l'arc triomfal també és apuntat, mentre que la coberta del presbiteri és ametllada. La façana principal s'obre en el mur meridional i presenta un portal amb dos arcs de mig punt en degradació, sense llinda ni timpà. La porta està aixoplugada per un guardapols de motllura en quart de cercle. La façana occidental té una finestra de doble esqueixada i punt rodó, a sobre de la qual s'alça el campanar, que és de cadireta amb tres pilastres i dos arcs de quart de cercle. Una altra finestra s'obre a la façana de ponent i al mur sud hi ha dues grans finestres i una de petita. Sobre la façana de ponent s'aixeca un campanar d'espadanya, amb tres pilastres i dos arcs de quart de cercle. En tot l'edifici l'aparell és de carreus ben escairats formant filades ben rectes. En el presbiteri hi ha un retaule de fusta del segle xix. Història El rei Carles II el Calb, l'any 878, al·ludeix al lloc anomenat ipsum Palatium, possessió del monestir de Sant Pere d'Albanyà, i en l'acta de consagració de l'església de Sant Pere d'Albanyà, l'any 957, es torna a anomenar. El 972 es comença a citar com a lloc de Sant Llorenç de la Muga. La capella sancte Marie de Palacio figura en les relacions per recaptar la dècima dels anys 1279 i 1280. A finals del segle xiv és una de les capelles no parroquials que tenien un sacerdot encarregat, que havia d'accedir als sínodes diocesans. En aquesta església s'hi feia una festa el dia 8 de setembre i s'hi beneïa el terme el dilluns de Pasqua. Notes
Iglesia de Santa María de Palau

La iglesia de Santa María de Palau es un edificio religioso de la población de San Lorenzo de la Muga perteneciente a la comarca catalana del Alto Ampurdán en la provincia de Gerona. Es una iglesia románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia El rey Carlos el Calvo, en el año 878, alude al lugar nombrándolo como ipsum Palatium, posesión del antiguo monasterio de San Pedro de Albanyà, y en el acta de consagración de la iglesia de San Pedro de Albañá, del año 957, se vuelve a llamar. El 972 se empieza a citar como lugar de San Lorenzo de la Muga. La capilla sancte Marie de Palacio figura en las relaciones para recaudar la décima de los años 1279 y 1280 A finales del siglo XIV era una de las capillas no parroquiales que tenían un sacerdote encargado, que debía acceder a los sínodos diocesanos. En esta iglesia se hacía una fiesta el día 8 de setiembre y se bendecía el término el lunes de Pascua.​ Descripción La iglesia de Palau es de una sola nave con ábside semicircular. La nave está cubierta con bóveda apuntada seguida, el arco triunfal también es apuntado, mientras que la cubierta del presbiterio es almendrada. La fachada principal se abre en el muro meridional y presenta un portal con dos arcos de medio punto en degradación, sin dintel ni tímpano. La puerta está protegida por un guardapolvo de moldura en cuarto de círculo. La fachada occidental tiene una ventana abocinada y punto redondo, encima de la cual se alza el campanario, que es de espadaña con tres pilastras y dos arcos de cuarto de círculo. Otra ventana se abre en la fachada de poniente y el muro sur hay dos grandes ventanas y una pequeña. Sobre la fachada de poniente se levanta un campanario de espadaña, con tres pilastras y dos arcos de cuarto de círculo. En todo el edificio el aparato es de sillares formando hiladas bien rectos. En el presbiterio hay un retablo de madera del siglo XIX.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María de Palau.