NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Julià d'Altura

Sant Julià d'Altura és una església de Sabadell que inicialment fou una parròquia rural de l'antic terme de Terrassa (fins al 1800) i, posteriorment, de Sant Pere de Terrassa. Quan l'any 1904 es va desfer el municipi de Sant Pere de Terrassa, Sant Julià s'inclogué al terme municipal de Sabadell i avui forma part del barri de Ca n'Oriac. Dintre el terme hi havia el castell de Ribatallada, propietat dels Montcada (1136-1310) i dels Clasquerí després, i també la masia fortalesa de Castellarnau i una bona colla de masos. És emplaçada en un dels paratges més bonics del rodal, prop de la timba del torrent de Ribatallada i tocant el bosc de Can Deu. Església A més a més de l'església de Sant Julià, el conjunt arquitectònic comprèn l'edifici de l'actual rectoria i el tancat del cementiri. La primera església data del segle xi i va experimentar canvis en els segles successius. Va ser durant el segle xvii que es va dur a terme una important reforma que conduí a l'església actual. La portalada actual mostra que es van aprofitar part dels materials gòtics d'una església anterior. El 1611 es va construir el cimbori i el 1693 el campanar. El retaule major era de l'any 1698. S'hi havia venerat una imatge de la Mare de Déu d'Altura, que sembla que devia ser de la fi del segle xii o el principi del xiii. Durant molts anys, es va guardar a la masia de Can Sales, després fou retornada a la parròquia i cremada el 1936. Durant la guerra del Francès l'església va ser incendiada i el cementiri profanat. L'any 1990, i mercès a les excavacions arqueològiques endegades pel Museu d'Història de Sabadell, es va posar al descobert una necròpolis medieval, amb un total de 82 tombes, fosses simples excavades a terra, datades entre els segles XI-XVIII. Vegeu també Llista de monuments de Sabadell Referències Enllaços externs L'església de Sant Julià d'Altura al blog dels Amics del Ripoll.
Sant Jordi de Treumal

La capella ortodoxa del Comtat de Sant Jordi de Treumal (rus: Приход в честь святого великомученика Георгия и святой мученицы Анастасии, és una capella ortodoxa de Calonge (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció És una capella de planta circular amb una porxada d'arcs de mig punt sostinguts per columnes ventrudes d'ordre toscà. A la part de l'altar s'obre un absis semicircular amb dues portes laterals i un passadís que fa de sagristia. El mur està recorregut per 8 finestres de mig punt amb vitralls de figures (Mare de Déu del Carme, sant Pere Pescador, sant Francesc de Paula, santa Bàrbara, sant Ramon de Penyafort, sant Llorenç, sant Isidre llaurador i sant Josep). Sobre la porta rectangular hi ha un ull de bou. Una cornisa segueix tot el perímetre i al capdamunt hi ha 12 ulls de bou més petits. Està coberta per una cúpula semiesfèrica de rajola vidriada verda sobre la qual s'aixeca una llanterna campanar de 8 arcs rematada per una creu de ferro forjat. Les motllures, els marcs de les obertures i els capitells i bases de les columnes són de terracota destacant sobre l'emblanquinat del mur. Hi ha una escultura acadèmica d'alabastre de Joan Rebull realitzada el 1951, representant sant Jordi. Història La capella és obra de l'arquitecte Guillem de Cops i fou construïda l'any 1947. Es consagrà cinc anys més tard. L'any 1953 es col·loca la imatge de Sant Jordi a la fornícula de l'altar. Fins a l'agost del 2014, era una capella sufragània de Sant Martí de Calonge, moment al qual el propietari, el Bisbat de Girona, va vendre'l a l'Església Ortodoxa ucraïnesa per 600.000 euros. Actualment pertany a la diòcesi d'Espanya i de Portugal de l'Església Ortodoxa Russa (patriarcat de Moscou). Referències
Церковь Святого Георгия (Калонже)

Приход в честь святого великомученика Георгия и святой мученицы Анастасии (кат. Capella del Comtat de Sant Jordi) — храм Русской православной церкви, расположенный в городе Калонже, район Баш-Эмпорда (Каталония, Испания). Здание внесено в Список культурного наследия местного значения. Описание Круглая часовня с крыльцом из полукруглых арок, поддерживаемых колоннами тосканского ордера. В части алтаря открывается полукруглая апсида с двумя боковыми дверями и коридором, выполняющим роль ризницы. Стену пересекают 8 полукруглых окон с витражами с фигурами (Богоматерь Кармельская, святой Пётр Рыбак, святой Франциск из Паолы, святая Варвара, святой Раймунд де Пеньяфорт, святой Лаврентий, святой Исидор Крестьянин и святой Иосиф). Над прямоугольной дверью находится окно типа бычий глаз. По всему периметру идет выступ, а наверху — 12 «бычьих глаз» поменьше. Часовня покрыта полусферическим куполом из плитки, на котором возвышается колокольня с 8 арками, увенчанная кованым железным крестом. Наличники, обрамления проемов, капители и основания колонн выполнены из терракоты. История Часовня является работой архитектора Гильема де Копс. Она была построена в 1947 году и освящена пять лет спустя. В 1953 году в нише алтаря был установлен образ святого Георгия. В 2009—2014 годах была арендована Армянской апостольской церковью как церковь святого Геворка (арм. Կալոնժեի Սուրբ Գևորգ հայկական եկեղեցի) и фактически была первой армянской церковью в Испании. До августа 2014 года часовня находилась в подчинении католической церкви Сан-Марти-де-Калонже, относящейся к епархии Жироны, потом была продана Украинской православной церкви за 600 000 евро, причём образ святого Георгия остался у католической церкви. На 2022 год здание принадлежит Испанско-Португальской епархии Русской православной церкви. Галерея См. также Армяне в Испании Примечания Ссылки Официальный сайт церкви
Sant Cristòfol de Monteugues

Sant Cristòfol de Monteugues és una ermita romànica que es troba entre La Garriga i El Figaró (Vallès Oriental), prop del Tagamanent i del Pla de la Calma. Pertany a la masia Valls del Figaró. Hi ha un camí des de La Garriga d'uns 5 km. Ja existia amb seguretat l'any 1021, quan es documenta per escrit, i l'any 1139 va ser adscrita, com església sufragània de la parròquia de Sant Esteve de la Garriga, al monestir de Santa Maria de l'Estany. La llegenda diu que va ser construïda per Lluís I el Pietós (el fill de Carlemany) quan anava a conquerir Barcelona; l'emperador hauria guanyat una batalla als sarraïns en un indret proper (Pla de la Batalla) i en commemoració va fer edificar l'ermita. El dia de Sant Cristòfol (10 de juliol) s'hi feia un aplec organitzat pels propietaris de la masia Valls a qui pertany l'ermita. Es beneïen cotxes i cavalls pel rector del Figaró, es deia una missa i després es feia una costellada. Durant la missa es cantaven els Goigs de Sant Cristòfol Gloriós. Referències Oliver, J. Història de Figaró-Montmany. El Figaró abans de ser-ho (fins al segle xvi), Ajuntament de Figaró-Montmany, 2000. «Sant Cristòfol de Monteugues». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
Castillo de Savassona

El castillo de Savassona es un castillo medieval ubicado en el término municipal de Tabérnolas, en la provincia de Barcelona (España). Figura en el registro de Bienes Culturales de Interés Nacional del patrimonio catalán.​ Desde 1949 está catalogado como Bien de Interés Cultural del patrimonio español con el código RI-51-0005732.​ Historia Castillo termenado,​ cuyo término comprendía todo el municipio actual de Tavèrnoles y, posteriormente, los de Tavertet y parte del de Vilanova de Sau.​ Documentado por primera vez en 890,​ bajo el bajo el dominio de los vizcondes de Osona y regido por una familia de caballeros, los Savassona, que se convirtieron señores de la baronía de Savassona.​ En el siglo XII seguía bajo el dominio de los Savassona, pero posteriormente, al no tener descendencia directa, el castillo fue vendido a Ramon de Vilanova, señor de Brull. En el siglo XIV el castillo pasó a la jurisdicción de Bernat de Cabrera, conde de Osona. Y los fogajes de 1553, se menciona al caballero Antoni Vila como señor del castillo.​ La baronía pasó de los Vila a los Llupià y luego a los Ferrer, familia que residía en Vich y que hizo de Savassona su residencia de veraneo.​ El castillo fue renovado en los siglos XVII y XIX,​ tras sufrir daños durante la ocupación napoleónica.​ Tras la muerte sin descendencia de Josep Francesc de Ferrer de Llupià Brossa, barón de Savassona, en 1826, los bienes y posesiones familiares se repartieron y se dispersaron.​ El título de barón fue heredado por parientes lejanos de Andalucía, que en 1900 vendieron el castillo a Vicenç Cuyàs Piera. Este, a su vez, se lo vendió a Lluís Soldevila, quien lo legó a su hijo, Enric Soldevila. Posteriormente pasó a manos de la familia Portell.​ En la actualidad sigue habitado.​ Características y arquitectura El castillo, situado en una colina a 611 metros de altura,​ está formado por un gran caserón y una capilla, rodeados por una muralla.​ La estructura data del siglo XVII, aunque ampliada y renovada en el XIX. Conserva elementos medievales, como los muros de defensa y la torre triangular.​ También forma parte del conjunto la capilla de San Pedro de Savassona,​ pequeña iglesia románica del año 1060, situada a los pies del castillo.​ Véase también Palacio Savassona Iglesia de San Feliu de Savasona Bienes de interés cultural de la comarca de Osona Notas Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Savassona.
Escola Rosselló-Pòrcel

L'escola Rosselló-Pòrcel és un centre d'educació infantil i primària de Santa Coloma de Gramenet, prop del barri d'El Fondo. Fou la primera escola de la xarxa pública catalana en aplicar la immersió lingüística en català el 1983, gràcies a l'empenta d'unes quantes famílies que volien que els seus fills fossin educats en català. La demanda social arribà fins al mateix president de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol, que es comprometé a crear el centre, que fou una realitat el setembre de 1983. L'escola es creà el curs 1983-1984 amb tres unitats (P5, primer i segon d'EGB) a unes instal·lacions provisionals. El 1983 s'havia aprovat la Llei de normalització lingüística de Catalunya i arran de l'experiència del Rosselló-Pòrcel, s'inicià un projecte pilot del Programa d'Immersió Lingüística a denou escoles de Santa Coloma. El nom del centre és en homenatge al poeta mallorquí Bartomeu Rosselló-Pòrcel. Referències Enllaços externs Escola Rosselló-Pòrcel - Lloc web oficial La lluita de l'escola de les mil llengües
Torre Valentina

La Torre Valentina és una antiga torre de defensa costenca i un monument protegit catalogat bé cultural d'interès nacional a Sant Antoni de Calonge al Baix Empordà. Als anys 60 va ser integrada en la urbanització homònima. L'arquitecte Josep Antoni Coderch, l'any 1959, havia fet un projecte que va ser rebutjat per l'empresa promotora i no es va construir. Aquell projecte d'urbanizació tenia una qualitat excepcional i va ser publicat en diverses ocasions. Això ha donat lloc a moltes confusions sobre la urbanització. Descripció La torre cilíndrica es troba a la vorera del mar al sud de la platja de Sant Antoni, coronada per pedres que sostenen els merlets, en bon estat de conservació. Per accedir-hi, s'havia de fer amb una escala, ja que la torre no té ni porta ni escales interiors. Tret de la faç al mar, està envoltada de construccions de la segona meitat del segle xx. Història Situada al costat del mar, aquesta torre es va aixecar cap a finals del segle xv o començaments del XVI amb l'objectiu de vigilar qualsevol atac dels pirates. Amb la torre Pareres al nord-est de la badia (avui desapareguda) es troba en primera línia de defensa en cobrir junts un ample horitzó marítim, on hi havia més probabilitats d'invasió. Amb les torres de terra endins: la del Bedós, Castellbarri, Lloreta, de la Creu del Castellar, del Mal Ús i Roura la vall de Calonge tenia una xarxa completa per a alertar tota la població en cas de perill. Referències
Torre Valentina

La Torre Valentina es una antigua torre de defensa costera,​ y un monumento protegido catalogado bien cultural de interés nacional del municipio de Calonge de la comarca catalana del Bajo Ampurdán.​ A principio de los años 1960 fue integrada en la urbanización homónima, que finalmente no fue diseñada por el arquitecto José Antonio Coderch.​ El proyecto de Coderch, pese a no ser construido, fue publicado en varias ocasiones debido a su extraordinaria calidad. Descripción La torre cilíndrica se encuentra en la orilla del mar al sur de la playa de San Antonio, coronada por las almenas, en buen estado de conservación.​ Para acceder, se tenía que hacer con una escala, ya que la torre no tiene ni puerta ni escaleras interiores.​ Quitada la carra que está orientada al mar, se encuentra rodeada de construcciones de la segunda mitad del siglo XX. Historia Situada junto al mar, esta torre se levantó con el objetivo de vigilar cualquier ataque de los piratas. Con la torre Pareres al noreste de la bahía -desaparecida- se encontraba en primera línea de defensa para cubrir ambas un ancho horizonte marítimo, donde había más probalidades de invasión.​ Junto con las torres de tierra adentro: la del Bedós, Castellbarri, Lloreta, de la Cruz del Castellar, del Mal Uso y Roura , el valle de Calonge tenía una red completa para alertar a toda la población en caso de peligro.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Bajo Ampurdán. Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Referencias Enlaces externos
Sant Esteve de Bordils

Sant Esteve de Bordils és l'església parroquial del municipi de Bordils, al Gironès. És d'estil gòtic amb detalls renaixentistes i està dedicada a Sant Esteve. Fou edificada durant la segona meitat del segle xvi (una llinda de la porta té una inscripció segons la qual fou començada el 1561). És una obra de Bordils (Gironès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció L'edifici és d'estil gòtic tardà amb alguns detalls d'influència renaixentista feta amb obra és de carrers de pedra i la coberta de teula. És d'una sola nau coberta amb voltes de creuaria i amb claus centrals estan decorades amb els escuts de Bordils, el del papa i el de Catalunya. Els arrencaments dels arcs de la volta són cisellats amb figures d'animals. Hi ha tres capelles a cada lateral, cobertes amb arcs de mig punt construïdes al segle xviii. El campanar presenta un basament de planta quadrada i la part superior octogonal, amb arcades apuntades, rematat amb gàrgoles i barana calada. Flanquejant la façana principal, en el coronament hi ha dues garites de caràcter defensiu, que s'han datat del segle xvi, i estan situades en cada un dels angles i unides per una galeria. La porta d'accés a la sagristia, situada en un lateral de l'absis, és d'estil renaixentista, amb frontó, tríglifs i mètopes. A la capella del sagrari hi ha un altar neogòtic. La pica baptismal està feta de pedra de "Girona". D'estil barroc, és llisa i fa uns 100 cm d'alçada per 95 cm de diàmetre. Està col·locada al presbiteri de l'altar major de l'església. Són interessants les impostes decorades, a l'arrencada de l'arc que sosté el cor, representant els sants patrons de l'església i Sant Jaume. Conserva diverses imatges de sants, com un Sant Josep amb el Nen; la Mare de Déu del Roser, que podria provenir d'una altra església; un Sant Esteve, restaurat els anys 1980 i una altra Mare de Déu del Roser, feta pel taller de Llimona. Història A la llinda de la porta principal hi ha la inscripció: "VVY QUE COMTAM X4 DEL MES DE SETEMBRE DEL ANY 1561 SE COMENSÁ LA ESGLESIA PARROCHIAL". I també a la portalada hi ha dos medallons de pedra, en un s'hi pot llegir "MESTRA/JAVME/BVSQVETS" i en l'altre també hi ha un nom il·legible, tot i que possiblement indica els noms dels constructors de l'església (Botet i Sisó). A l'interior hi havia una altar major d'estil renaixentista que fou cremat durant la Guerra Civil. Els tres escuts de les claus centrals de la volta de l'interior de la nau, corresponen a l'escut de Referències Enllaços externs Església parroquial de Bordils a "http://patmapa.gencat.cat/" Imatges i informació sobre Sant Esteve de Bordils a "pedresdegirona.com"
Sant Joan de Mataplana

Sant Joan de Mataplana és una església romànica del municipi de Gombrèn (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba a la vall de l'Espluga, isolada, davant de les restes del Castell de Mataplana, del qual n'era era la capella. És un edifici d'una sola nau trapezoïdal coberta amb volta de canó i absis semicircular ultrapassat amb volta de quart d'esfera, orientat a llevant. La porta oberta a la façana de ponent és amb arc de mig punt i a damunt hi ha un campanaret d'espadanya. Els murs són de carreus vistos, ben treballats a l'exterior, i l'interior ha estat repicat però resten visibles petits elements de decoració mural pintats al fresc. L'església data del 1175 i ha estat objecte de diverses restauracions, els anys 1618, 1859 i 1969. Referències
Sant Esteve de Granollers de la Plana

Sant Esteve de Granollers de la Plana és una església parroquial romànica de Granollers de la Plana, al municipi de Gurb (Osona), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'aixeca sobre un petit puig al mateix peu de la carretera de Vic a Manlleu. L'interior ha estat restaurat recentment. Sota l'altar major hi ha la sagristia, en un indret que ha de correspondre a una antiga cripta, amb finestres a la part baixa de l'absis. Té l'afegitó d'una gran capella del Santíssim, moderna, i també una capella del Roser, a la part sud, sota la qual hi ha el panteó de la família Abadal del Pradell, on hi ha enterrat l'historiador català Ramon d'Abadal i de Vinyals Descripció Sant Esteve de Granollers de la Plana es troba dalt d'un turonet acompanyada de tres edificacions. L'edifici romànic d'una nau, coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals, i absis semicircular s'ha vist molt transformat per les modificacions i afegits de que va ser objecte posteriorment. És possible que la capçalera fos originalment trilobulada i que les absidioles laterals fossin substituïdes per les capelles actuals. L'absis central presenta a l'interior decoració de cinc nínxols semicirculars oberts al gruix del mur, tipologia que correspon a esglésies de capçalera trilobulada. A l'exterior mostra decoració d'arcuacions entre lesenes que emmarquen finestres cegades, sota un fris de dents de serra. A la part superior dels murs de tramuntana i de migdia perviuen trams d'ornamentació de tipus llombard entre les construccions modernes. L'absis té tres finestres de doble esqueixada que es corresponen a amb tres finestres més petites situades al nivell del sòl. Aquestes últimes corresponen a una cripta, que fa de sagristia, que té la mateixa planta de l'absis i a la qual s'hi accedeix per una escala ran de mur dins del mateix absis. A partir del segle xvii s'hi afegiren capelles la laterals que han desfigurat l'estructura original. Tot l'interior ha estat reformat en estil neoclàssic i l'absis mostra pintures murals modernes. L'accés es manté per la façana de migjorn però la portalada ha estat substituïda per una de neoclàssica. La façana de ponent també ha sofert transformacions i té adossat el campanar de torre de planta quadrada barroc coronat per una balustrada. Al Museu Episcopal de Vic es conserven dos petits fragment de la pintura mural del segle xiii que decorava l'absis. Història La parròquia està documentada des del 903, però fou consagrada el 1080 o el 1088, segons la font. L'edifici actual és d'estil romànic, remarcable pel seu absis llombard. Referències
Sant Miquel d'Hortmoier

Sant Miquel d'Hortmoier és una església romànica del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es va edificar el segle xi a la vall de Beget, entre les serres de Bestracà i de Talaixà. Descripció Església, situada a la vall d'Ormoier, prop de la masia del Ripoll, a l'esquerra de la riera de Beget i accessible des d'Oix per una pista de terra regular, en un paratge de singular bellesa. Fa pocs anys al costat de migdia hi havia una gran edificació abandonada que ha estat eliminada per deixar lliure l'entorn immediat al temple. Edifici romànic bastit cap a finals del segle xi o principis del xii, d'una sola nau, volta apuntada i absis, del segle xiii, semicircular situat a llevant, amb finestra central i cornisa. La porta d'ingrés orientada a ponent és estreta i rectangular i al damunt hi ha una finestra i l'airosa espadanya de doble obertura. A migdia la façana té dues finestres de doble biaix (en total l'edifici en té dues al mur sud, una a l'absis i una a ponent) i cornisa. Història Fou esmentada el 977 en un document el comte de Besalú i bisbe de Girona Miró la deixa en testament al monestir de Cuixà. El comte de Besalú i bisbe de Girona Miró deixà en el seu testament l'any 979, al monestir de Sant Miquel de Cuixà "...in villa que dicunt Orto Modario cum ipsa eclesia qui est in honore Sancti Michaelisarchangeli..." L'església de "Sancti Michaelis archangeli de Orto-Modario" figura en la relació de possessions que el papa Sergi IV confirmà, mitjançant butlla, al cenobi de Cuixà. El 1094 es veu citada com a Sancti Michaelis de Orto-morerio i com a Sancti Michaelis de Ortomomerio l'any 1362 en les "Rationes Decimarum Hispaniae" Figura com a parròquia en el primer terç del segle xiv, passant a ésser una sufragània d'Oix a partir del segle xvii. A Sant Miquel d'Hortmoier s'hi guardava el Sant Crist d'Hortmoier. Té uns Goigs dedicats que canten: "Serena, la vall, fulgura i en tu troba el pregoner, pau de bosc i goig d'altura, sant arcàngel d'Hormoier". Galeria d'imatges Referències Vegeu també Llista de monuments de Montagut i Oix
Passeig del Born (Barcelona)

El passeig del Born és un carrer de Ciutat Vella de Barcelona, que s'estén entre l'església de Santa Maria del Mar i l'antic Mercat del Born. Des del segle xiii s'hi celebraren torneigs, festes, fires i altres activitats. Al segle xvi s'hi executaven víctimes de la Inquisició. El 1714 va ser el lloc des d'on Villarroel va preparar el darrer atac de la cavalleria catalana per intentar expulsar l'artilleria enemiga que s'apropava a la ciutat. Posteriorment les tropes de Felip V l'ocuparen posteriorment al setge de Barcelona. L'historiador Albert Garcia Espuche defensa que el passeig del Born va ser la plaça major de Barcelona a finals del segle xvii i principis del xviii. La majoria dels edificis foren reconstruïts o reformades durant els segles xviii-xix. Referències Vegeu també Casa Meca
Paseo del Borne (Barcelona)

El paseo del Borne (Passeig del Born en catalán) es un paseo en el barrio de la Ribera (en el distrito de Ciutat Vella) de la ciudad de Barcelona, en España. Se encuentra entre el antiguo Mercado del Borne y la iglesia de Santa María del Mar.​ El paseo del Borne es un antiguo paseo medieval, donde desde el siglo XIII se han celebrado torneos, fiestas, ferias y otras actividades. En el siglo XVI se ejecutaban a los condenados por la Inquisición. Albert García Espuche, historiador, defiende que el paseo del Borne fue la plaza mayor de Barcelona a finales del siglo XVII y principios del XVIII.​ De la época medieval se conservan pocos restos, entre los que destaca la "Casa Meca", ya que la mayoría de los edificios fueron reconstruidos o reformados durante los siglos XVIII y XIX.​ En este paseo existen numerosas construcciones catalogadas como Bien Cultural de Interés Local. Referencias