Can Basté

Can Basté masia del barri del Turó de la Peira de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Formava part de l'antic llogaret de Santa Eulàlia de Vilapicina, les rests del qual també estan catalogades com a BCIL. Història A finals del segle xviii, era coneguda com a Can Nadal pel cognom del seu propietari, el botiguer de teles Ramon de Nadal-Ferrer i Golorons, que va morir el 7 d'octubre del 1781. La seva vídua Margarida de Dou i de Bassols va invertir-hi molts diners en la reedificació de la masia, incloent-hi el pont cobert que l'uneix amb l'església de Santa Eulàlia de Vilapicina, i el 1790 va comprar a Antònia Tarrida l'aigua per a regar les terres. Margarida de Dou va morir el 1793, i l'hereu Ramon de Nadal i de Dou fou assassinat a la seva casa de Barcelona la matinada del 8 d'agost del 1818, un crim que no es va resoldre mai. En el seu testament, que havia canviat feia poc, repartia la seva herència a parts iguals entre la Casa de la Caritat, l'Hospital de la Santa Creu i la Casa dels Infants Orfes. Tanmateix, com que el seu pare Ramon de Nadal-Ferrer i Golorons havia disposat que, un cop extingida la línia successòria, els seus béns passessin a mans de la bossa comuna de distribucions de canonges i beneficiats de la Seu de Barcelona, el 1820 es va pactar la divisió de l'herència, corresponent-li Can Basté a les tres institucions de beneficència. A principis del xx, era propietat dels Marés, amos de Can Carabassa. Després passà als Fargas, de Sant Andreu de Palomar, fins que el 1955 es traslladaren a Can Fargas. La casa passà als Rocafort i posteriorment fou adquirida per l'Ajuntament de Barcelona. La casa es feia servir de magatzem i estava molt malmesa, fins que el finalitzaren les obres de rehabilitació com a centre cívic, que en transformà totalment l'interior. Descripció És un edifici a quatre vents i de planta quadrada del segle xviii, edificat sobre una torre medieval. De planta baixa i dos pisos i amb coberta a quatre vessants, la façana principal s'ordena simètricament, a banda i banda d'un eix on se situen un balcó i una portalada de pedra amb arc de mig punt adovellada. Uns esgrafiats a base de pilastres, emmarcament de les obertures imitant llindes triangulars i un gran sòcol que imita carreus de pedra, en configuren el disseny. Intervencions arqueològiques Durant les obres de rehabilitació, hi aparegué una estructura arquitectònica i nombrosos carreus ben tallats, dispersos i aprofitats en altres fases de l'edifici. L'estructura, feta d'opus incertum amb un enlluït de morter de calç, es trobava en un nivell inferior a les fonamentacions de la masia, i es recolzava en un mur més antic, fet de grans carreus ben treballats. Mossèn Clapés havia esmentat l'existència de restes d'època romana en un document de 1896, tot i que no hi van aparèixer les restes de la vil·la romana situada sota l'església de Santa Eulàlia de Vilapicina. S'hi va trobar una sitja davant l'entrada a la masia, amb boca quadrada d'obra, planta ovoide i fons pla amortitzada pel paviment del segle xviii. També es va trobar un mur de cronologia indeterminada en la paret de la sitja a 2,40 m del paviment. Finalment, es recolliren materials arqueològics dels farciments dels carcanyols de les voltes: fragments de morter, ceràmica de cuina i àmfora romana, fragments de ceràmica decorada en verd i morat, algun reflex metàl·lic i força bols de blaves catalanes i terrissa comuna. Referències Bibliografia Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. Quarta edició. Barcelona: El tinter, SAL, abril 2003, p. 31. Sànchez Ruiz, Jordi «L'assassinat del propietari de can Basté». L'Arxiu: butlletí de l'Arxiu Històric de Roquetes-Nou Barris, núm. 68, 2015, p. 30-33. Vegeu també Palau Requesens (Barcelona) Enllaços externs Can Basté - Lloc web oficial (català)