NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Julià d'Unarre

Sant Julià d'Unarre és l'església parroquial del poble d'Unarre, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situat dins del nucli de població d'Unarre, enlairada dalt d'un penyal a l'extrem nord-est del poble. Descripció Església situada a sobre d'un esperó rocós que quasi barra el pas al torrent. D'una sola nau, dividida en tres trams, capçalera rectangular orientada al sud-oest i capelles laterals. A la façana, al nord-oest, es troba la porta, a la qual s'accedeix pel recinte del cementiri. És d'arc apuntat, decorada amb una simple motllura i un guardapols que descansa sobre impostes. Sobre la porta hi ha una petita fornícula a l'interior de la qual es troba una estela amb una crucifixió romànica esculpida. Sobre la façana s'aixeca la torre campanar rematada per un airós capitell de pissarra. Coberta de llicorella a dues vessants. Estela de la crucifixió. Alt relleu de forma quadrangular amb la part superior semicircular. Al centre es troba la figura de Crist crucificat, clavat amb tres claus a una creu que té quasi les mateixes dimensions que la figura. Vestit únicament amb un faldellí, mostra el cap inclinat a la seva dreta. A banda i banda, sota els braços de la creu es troben dos àngels agenollats sobre motius florals. A la part superior, a dreta i esquerra apareixen dos caps humans, el de l'esquerra barbat. A l'altar major trobem un retaule de Sant Julià del segle xviii d'estil barroc en un bon estat de conservació. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria Lluïsa. «Sant Julià d'Unarre». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Julià de Bestracà

Sant Julià de Bestracà és una església en ruïnes situada al despoblat del mateix nom, al municipi de Camprodon (Ripollès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser la capella del Castell de Bestracà. Història El 937 el paratge ja estava poblat i cultivat, com ho demostra la donació que va fer a favor de Santa Maria de Ridaura el comte Sunyer de Barcelona. El 979 apareix citat: (…) in locum qui vocant Bestrecano, et Ventano cum ecclesiis S. andree et S. Juliani (…). En el testament del comte Miró de Besalú, tant el temple de Sant Julià com el de Sant Andreu foren llegats al monestir de Sant Llorenç prop Bagà. En els nomenclàtors del segle xiv era anomenat com a Capella sancti Iuliani de Bestrechano in parrochia sancti Andree de Bestrachano. L'església va ser construïda molt abans que el castell i va iniciar la seva decadència el 1462, quan el senyor Berenguer de Barutell va ser foragitat pels pagesos de remença i s'instal·là en una casa forta prop del poble d'Oix. Descripció Està situat al cim del puig de Bestracà i conserva sencera la planta, d'una sola nau, construïda aproximadament al segle xi, amb absis rectangular fet de grossos carreus poc treballats que podrien ser anteriors, del segle ix. La volta és esfondrada. Referències
Sant Julià de Canalda

Sant Julià de Canalda és l'església parroquial de l'entitat de població de Canalda del municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Descripció És un edifici d'una sola nau, corresponent a una construcció dels segles XI-XII, que conserva part d'una capçalera –dos absis, manca el tercer– del segle IX. Els dos absis són coberts amb volta de canó sostinguda per arcs torals i són al sector est. El conjunt, doncs, correspon a dues èpoques. De la més antiga en resta l'absis central i el lateral sud, amb un parament de carreus desbastats i disposats irregularment. A la segona època correspon la nau, amb un parament de carreus desbastats i col·locats en filades regulars. Al mur sud s'obre la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, que conserva una ferramenta d'estil romànic. En el frontis, sobre la finestra de doble esqueixada i arc de mig punt adovellat que el corona, hi ha una creu esculpida. Als absis encara resten algunes finestres d'esqueixada simple. Hi ha una escala exterior per pujar al campanar construït posteriorment. Notícies històriques Església esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell del 839. El bisbe Nantigís la consagrà de nou l'any 900, tot constituint-la canònicament en parròquia. Com anar-hi Des de la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou), al punt quilomètric 38,2 (42° 8′ 0″ N, 1° 31′ 1″ E), prendre la que baixa a Canalda (ben senyalitzada) en 1,2 km. Referències
Iglesia de San Julián (Canalda)

La iglesia de San Julián de Canalda (en catalán: església de Sant Julià de Canalda) es la iglesia parroquial de la entidad de población de Canalda del municipio de Odèn perteneciente a la comarca catalana del Solsonés en la provincia de Lérida). Es un monumento protegido e inventariado dentro del Patrimonio Arquitectónico Catalán como Bien Cultural de Interés Local.​ Descripción Es un edificio de una sola nave, correspondiente a una construcción de los siglos XI-XII, que conserva parte de una cabecera, -dos ábsides, falta el tercero- del siglo IX-. Los dos ábsides están cubiertos con bóveda de cañón sostenida por arcos torales y están en el sector este. El conjunto, pues, corresponde a dos épocas. De la más antigua queda el ábside central y el lateral sur, con un paramento de sillares desbastados y dispuestos irregularmente. En la segunda época corresponde la nave, con un paramento de sillares desbastados y colocados en hiladas regulares. En el muro sur se abre la puerta de entrada, de arco de medio punto adintelado, que conserva un herraje de estilo románico. En el frontis, sobre la ventana abocinada y con arco de medio punto adovelado que lo corona, hay una cruz esculpida. En el ábside todavía quedan algunas ventanas de derrame simple. Hay una escala exterior para subir al campanario construida posteriormente.​ Noticias históricas La iglesia está mencionada en el Acta de Consagración y Dotación de la Catedral de Urgel del año 839. El obispo Nantigis la consagró de nuevo el año 900, constituyéndola canónicamente en parroquia.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Julián.
Sant Julià de Garòs

Sant Julià de Garòs és una església de Garòs al municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau (6,5 x 22 m), amb absis poligonal de cinc cares situat a l'est i cobert amb volta d'aresta amb clau central. Els murs de la nau són d'un gruix considerable i pertanyen al període romànic. Al mur meridional s'obren tres finestres i la porta. Dues de les finestres són d'una derrama, mentre que la tercera, situada entre la porta i el campanar, la té doble, amb arquivoltes apuntades i columnetes. La porta és adovellada amb arc de mig punt. A l'exterior corre una cornisa rematada amb caps de monstres, petxines, boles i flors. A l'angle sud-oest, hi ha adossat el campanar, molt robust, de planta quadrada cobert amb un agut capitell de llicorella, quedant palesa la seva condició de caràcter defensiu. Al mur septentrional, existeix una petita capella i darrere l'absis, hi ha la sagristia. Pica beneitera llisa, de 75 cm d'alçada i 80 cm de diàmetre. El pedestal, que presenta estries verticals, no correspon a la pica, amb la qual no encaixa i és d'un diàmetre massa petit per a la base de la pica. Pica baptismal llisa excepte per unes motllures a la part inferior del recipient. Fa 80 cm de diàmetre i 75 d'alçada (al nivell actual del terra). Història L'obra originària del segle xii sofrí una important modificació el segle xv, en el que substituí la capçalera romànica per l'actual gòtica. Durant el segle xvii l'església fou novament objecte de modificacions i es construí la torre-campanar, datada per la inscripció d'una petita finestra de caràcter renaixentista on figura l'any 1619. D'aquest moment és també la construcció de la sagristia i de la capella que hi ha al costat nord de la nau. Referències
Sant Julià de Taús

Sant Julià de Taús és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós de planta rectangular d'una sola nau coberta amb volta de canó i exteriorment amb pissarra. Al SW hi ha una capella rectangular, vora la qual hi ha una porta antiga adovellada. Porta principal adovellada, ull de bou i campanar de paret al frontis. És una construcció rústega de pedres unides amb morter sense fer filades. Referències
Sant Julià de Vallfogona

Sant Julià de Vallfogona és una església romànica del municipi de Vallfogona de Ripollès, a la comarca catalana del Ripollès. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És a l'extrem llevant del poble de Vallfogona, sota la carretera de Ripoll a Olot. És un temple d'una sola nau, amb planta dividida en dues parts, de diferent amplada, que corresponen a la part romànica a l'atri, i barroca al presbiteri. Té adossades entre els contraforts d'aquesta última època, capelles laterals. El presbiteri és realçat amb escales del nivell de la resta de la nau, i té un baldaquí. Aquesta part de l'església és amb volta decorada en colors vius, segons el gust del barroc popular de l'època però de poc interès. Les pilastres sobre les quals recolzen els arcs torals de la part romànica, són més estretes a la base que a l'arrencament dels mateixos arcs. La porta d'accés del segle xii té arquivoltes en degradació amb pinyes esculpides, i els arcs descansen sobre capitells i columnes molt deteriorats. La façana conserva esgrafiats de principi del segle xix i és rematada a la part central per un pesant campanar, a la dreta de la façana hi ha una torre de defensa, a través de la qual s'accedeix al campanar. Segons un testimoni de la primeria del segle xxi «Tot l'edifici està en estat ruïnós, tot i que la part romànica és la més ben conservada.» El 2008 es va començar un estudi tècnic de la restauració per l'enginyer Miquel Llorens i Sulivera. El 2010 s'hi van execturar obres d'urgència per a reparar la coberta i evitar danys majors. D'ença s'han continuat obres i l'ajuntament espera fer-ne un dia un espai de cultura. Història El lloc de Vallfogona es documenta per primera vegada l'any 900 en mants contractes de compravenda i donacions a favor del monestir de Sant Joan de les Abadesses. És precisament la seva abadessa Ranlo, que va manar construir el temple de sant Julià, consagrat el 23 d'abril de l'any 960 en presència del bisbe Ató de Vic. Posteriorment es reedifica al segle xii i ha subsistit fins als nostres dies. El segle xv la volta de la nau caigué per un terratrèmol, i es reconstruí de nou en una forma una mica apuntada. El 1756 comencén les obres de la nova església, i s'enderroca la part romànica a mesura que avançava l'obra. No es va acabar del tot, i l'edifici va romandre tal com és avui. L'interior va ésser totalment decorat en l'estil de l'època, es va construir el cor i sobre la primitiva finestra romànica de la façana es va construir un ull de bou, tapant exteriorment aquesta finestra. Referències Enllaços externs «La rehabilitació de l'església de Sant Julià a Vallfogona de Ripollès segueix el seu curs» (vídeo). El Ripollès Digital, 30 octubre 2021. [Consulta: 14 març 2025]. «Continuen els treballs de rehabilitació de l'església de Sant Julià de Vallfogona» (vídeo). El Ripollès Digital, 8 maig 2021. [Consulta: 2025-2020].
Sant Julià-kyrkan i Vallfogona

Sant Julià de Vallfogona (”Sankt Julians kyrka i Vallgogona”) är en romansk kyrka i kommunen Vallfogona de Ripollès, i det katalanska grevskapet Ripollès. Beskrivning Kyrkan ligger i den östra utkanten av det katalanska samhället Vallfogona de Ripollès. Kyrkan har ett långhus med två delar av olika bredd: en äldre romansk del vid vapenhuset och en senare barock del vid koret. Mellan stödpelarna i den barocka delen finns sidoaltaren. Koret är upphöjt och försett med ett baldakin, och dess takvalv är dekorerat i starka färger typiska för folklig barockstil. Den romanska delen vilar på smala pelare vars bågar är rikare utformade. Portalen från 1100-talet har flera rundbågar med skulpterade kottmotiv och vilande på slitna kapitäl och kolonner. Fasaden har sgrafgitodekor från tidigt 1800-tal och kröns av ett tungt klocktorn. Till höger om ingången står ett äldre försvarstorn, genom vilket man når tornet. I början av 2000-talet beskrevs byggnaden som i ruinerat skick, även om den romanska delen ansågs vara bäst bevarad. År 2008 påbörjades en teknisk studie inför restaureringen, ledd av ingenjören Miquel Llorens i Sulivera. År 2010 genomfördes akuta reparationsarbeten för att laga taket och förhindra ytterligare skador. Sedan dess har arbetet fortsatt successivt, och kommunen planerar att på sikt göra byggnaden till ett kulturellt centrum. Historia Vallfogona omnämns första gången år 900 i köpe- och donationsbrev till förmån för klostret Sant Joan de les Abadesses. Abbedissan Ranlo lät uppföra kyrkan Sant Julià-kyrkan, som invigdes den 23 april 960 i närvaro av biskop Ató av Vic. Kyrkan byggdes om under 1100-talet och har i olika former bevarats till nutid. Under 1400-talet skadades byggnaden av en jordbävning, varefter valvet återuppfördes med något spetsigare form. År 1756 påbörjades arbetet med en ny kyrkobyggnad i barock stil, och den romanska delen revs efter hand. Projektet fullbordades aldrig helt, men den nuvarande byggnaden bibehåller drag från både den äldre och den nyare kyrkan. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från katalanskspråkiga Wikipedia, Sant Julià de Vallfogona, 9 oktober 2025.
Sant Julià de Vilacorba

Sant Julià de Vilacorba és una església de les Llosses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de petites dimensions, que consta d'una sola nau de planta rectangular, amb un annex dedicat a la sagristia. La nau està orientada de llevant a ponent, la qual cosa mostra el seu origen romànic. La porta de l'església s'obre a la façana sud, podent ésser que correspongui a la primitiva; els murs arrebossats deixen a la vista les pedres de les llindes de la porta. La construcció es cobreix a dos vessants amb teula àrab. A l'angle nord-oest s'aixeca un petit campanaret. De la lectura arquitectònica de l'edifici es desprèn que als segles xvii o XVIII l'església va ésser engrandida, fent desaparèixer, potser, l'antic absis i construït el nou presbiteri, la sagristia, el campanar i modificant la primitiva porta. Història L'església és esmentada ja el 839, quan era la parròquia del terme del castell de Palmerola, tot i que la titularitat no arribà fins al segle xi (1014). Al segle xiv, degut al despoblament de la zona, la demarcació parroquial es reduí als masos circumdants: Moreta, la Vinyassa, Molí de Moreta i les Gases. Actualment es troba tancada i en estat de degradació. Referències
Sant Julià del Montseny

Sant Julià del Montseny és una església del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De l'església primitiva d'una sola nau, consagrada el segle xii, encara se'n conserven restes abundants (campanar, etc.). Està feta de paredat, arrebossada i emblanquinada. La portada té un arc rebaixat amb motllura senzilla entre els muntants i l'arc fet en carreu. Té una fornícula amb la imatge de l'Assumpció de Maria de l'any 1954. Porta la inscripció de la data de la construcció de la façana i de l'ampliació del temple, el 28 de març de 1767. Damunt del portal hi ha un ull de bou amb motllura senzilla, coronat per un floró i una bola al cim. Si bé havia estat arrebossada i emblanquinada, en l'actualitat el paredat es presenta nu de tot revestiment. Absis i quatre cossos amb voltes i llunetes. El campanar del segle xii és de torre quadrada, de carreu i paredat. És l'element més clar de l'antiga església, ja que en ell trobem, sota el cos de les campanes, una arcuació cega a cada costat, composta per una sèrie de quatre petits arcs de mig punt; les dovelles i la clau són de petites dimensions. En els angles del sostre hi ha unes columnetes romàniques que podrien ser de l'antic campanar. Història Sant Julià de Montseny està fet sobre una església primitiva, segle xii, de la que es conserven algunes coses. El testimoni més antic de la parròquia de Montseny el donà l'antiga ara romànica de l'altar de la capella de Sant Martí, que es pot datar a la fi del segle x o a l'inici del segle xi. L'actual església fou transformada i ampliada l'any 1767. Referències
Sant Lliser d'Arcalís

Sant Lliser d'Arcalís és l'església parroquial del poble d'Arcalís, en el terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany a l'antic terme d'Estac. Es troba a l'extrem meridional, més enlairat, del poble. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular, amb capçalera orientada i porta situada a l'extrem de ponent. Aquesta és d'arc de mig punt. Damunt s'obre una finestra. La capçalera sobresurt del cos de la nau. Cobreix tot l'edifici un llosat a dues aigües de llicorella. Adossat a l'extrem sud-oest de la nau, es troba la torre-campanar que, de secció quadrada en la seva part baixa, és vuitavada a partir de la coberta. La façana presenta un arrebossat de ciment. Els paraments són blocs de pedra roig sense desbastar. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Soriguera - Estac». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Llorenç de Soses

Sant Llorenç de Soses és una església parroquial de Soses a la comarca del Segrià. El primer esment data del 1168, però des d'aleshores l'edifici ha subit moltes transformes, sobretot a la darreria del segle xviii. És protegida com a bé cultural d'interès local. L'església fou bastida al segle xviii sobre l'antiga edificació, gòtica (de la qual es conserven vestigis a la façana), dins la línia arquitectònica de la Seu Nova de Lleida. La construcció comença l'any 1760 i se n'en encarregà al Mestre d'obres de Lleida Antoni Becardí. Església d'una sola nau feta de carreus grans i ben escairats, a la vista. Està coberta a dues aigües amb teula àrab. Té una torre amb un rellotge als peus, al costat esquerre de la porta d'entrada. Aquesta, d'arc de mig punt amb un escut a la clau central, té una petita escalinata al davant. La porta està flanquejada per unes pilastres adossades que al davant tenen una columna. Sostenen un entaulament amb un frontó triangular partit. La façana és molt simple, amb el campanar quadrat en un angle. S'hi poden apreciar les diverses campanyes constructives: apareixen diferents arcs que avui resten cegats, així com diverses menes de carreus a les zones més altes. El coronament, irregular, és resseguit per una cornisa. Referències
Sant Llorenç d'Espinavessa

Sant Llorenç d'Espinavessa és una església del municipi de Cabanelles (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins del petit nucli del poble d'Espinavessa, al sud del municipi de Cabanelles al qual pertany. Església d'una sola nau amb capelles laterals i capçalera poligonal orientada al nord. La nau està coberta amb volta de canó i llunetes, fragmentada per dos senzills arcs torals de les mateixes característiques que l'arc triomfal. L'absis presenta una volta semicircular decorada amb llunetes. Ambdues voltes es recolzen damunt una gran cornisa motllurada que recorre la part superior dels murs laterals de l'edifici. Les capelles laterals, no marcades en planta, estan cobertes amb simples voltes de canó. La sagristia està adossada al costat de llevant de l'absis, dins del recinte del cementiri, i presenta la llinda de la porta d'accés gravada amb la data 1781 i una finestra rectangular emmarcada amb carreus de pedra ben desbastats. La façana principal, orientada a migdia, presenta una portalada rectangular emmarcada amb carreus de pedra i dues pilastres que sostenen un entaulament motllurat, damunt del qual s'observa l'arc de descàrrega fet de maons que alleugera el pes del mur. Destaca el treball del ferro forjat de la porta de fusta. Damunt la portalada hi ha una fornícula de mig punt amb la coberta apetxinada i la imatge de sant Llorenç a l'interior. Per sobre la fornícula hi ha un rosetó adovellat. Tots aquests elements de la façana estan bastits en pedra calcària blanca. A l'extrem sud-oest s'alça el campanar de torre, de planta quadrada i coberta piramidal, amb quatre finestrals d'arc apuntat a la part superior. Cal mencionar que es conserven diversos elements procedents probablement de l'antic temple romànic i integrats a la construcció actual, com ara un carreu esculpit amb motius animals integrat al parament exterior del mur oest, una làpida gòtica del segle xiv al costat dret de la porta d'accés i l'ossari del cavaller Bernat de Sa Palma dins la sagristia del temple, reconvertit en rentamans. La construcció és bastida en pedra de diverses mides i pedruscall, disposat en filades més o menys regulars, i amb carreus ben escairats a les cantonades. L'interior del temple està arrebossat i pintat de colors força vius. Història La primera menció documental de Sant Llorenç d'Espinavessa data dels anys 1279 i 1280 a les Rationes Decimorum amb el nom de ecclesia de Spinaversa. Els anys 1315 i 1362, és anomenada Sancti Laurenci de Spinavessa i figura als nomenclators del segle xiv com a Ecclesia parrochialis Sancti Laurentii de Spinavessa, encara que el lloc de Spinaversa és documentat per primera vegada els anys 910 i 948. L'actual església fou construïda entre 1790 i 1804, reaprofitant carreus del temple romànic anterior. Referències
Sant Llorenç de Sous

L'església de Sant Llorenç de Sous fou el temple parroquial de l'antic poble de masies disperses de Sous (Albanyà, Alt Empordà), actualment deshabitat. Antigament pertanyia a l'extingit municipi de Bassegoda, pertanyent a la Garrotxa. Història En un document de l'any 872, es parla de la basílica de Sant Llorenç, però el 898 consta que l'església no era més que una cel·la o ermita; aquesta havia estat fundada pels monjos benedictins de Sant Aniol d'Aguja. Una vegada assolida la condició d'abadia i havent passat a dependre d'ella la seva casa originària de Sant Aniol, el monestir de Sant Llorenç de Sous perllongarà la seva existència independent fins a ser incorporat, arran d'una butlla del papa Climent VIII, signada l'any 1592, al de Sant Pere de Besalú. La ruïna de l'església del monestir de Sant Llorenç del Mont, molt danyada ja en els terratrèmols del segle xv, obligà a abandonar-la definitivament en el segle xviii. La nova església de Sant Llorenç de Sous fou consagrada el 1829 per l'abat Melcior de Rocabruna i Taverner de Sant Pere de Besalú. Després de l'exclaustració (1835), aquesta església fou servida pels capellans del santuari de la Mare de Déu del Mont, situat al cim de la muntanya. Durant la seva estada al santuari, l'any 1884, Verdaguer assistí a la festa major del poble de Sous, celebrada en aquesta església, i en deixà testimoni literari. En el segle xx el lloc ha quedat despoblat. És un temple d'una sola nau que aprofita els murs de la construcció medieval. La façana és coronada per un esvelt campanar de cadireta de doble obertura. La supressió de la comunitat monàstica i l'existència posterior d'aquesta església ha fet que modernament s'apliqui el nom de Sant Llorenç de Sous a l'antic monestir de Sant Llorenç del Mont. Protecció L'església de Sant Llorenç de Sous està inclosa en les disposicions legals de protecció del patrimoni històric que afecten el conjunt del monestir de Sant Llorenç del Mont. Referències Vegeu també Monestir de Sant Llorenç del Mont Santuari de la Mare de Déu del Mont