NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Basella

Basella​ (oficialmente en catalán: Bassella) es un municipio español situado en la parte meridional del Alto Urgel (provincia de Lérida), en la comunidad autónoma de Cataluña. Limita con los municipios de Peramola, Oliana, Odén, Castellar de la Ribera, Pinell, Vilanova de la Aguda, Tiurana y La Baronia de Rialb. Cuenta con una población de 216 habitantes (INE 2025). Historia Aparece citado en documentos de 1084, siendo feudo de la familia de los Basella. El pueblo de Basella fue uno de los más afectados por la construcción del embalse de Rialb. El antiguo núcleo urbano, conocido como Castellnou de Bassella desapareció bajo las aguas. Demografía Basella cuenta con una población de 216 habitantes (INE 2025). Cultura La iglesia parroquial está dedicada a la Virgen de la Asunción. Es de origen románico y fue reformada en época barroca. Tiene cubierta de bóveda de cañón y un ábside rectangular. En La Clua se encuentra una iglesia románica del siglo XII dedicada a San Sebastián así como una capilla, también románica, dedicada a San Martín. Basella cuenta con un museo de la moto en el que se exponen modelos de motocicletas de diversas marcas y épocas. Economía Las principales actividades económicas son la agricultura y la ganadería. Destacan los cultivos de patatas y maíz. Los rebaños principales son de vacas lecheras. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Basella. Sitio web del Ayuntamiento de Basella
Bassella

Bassella est une commune de la comarque de l'Alt Urgell dans la Province de Lleida en Catalogne (Espagne). Géographie Commune située dans les Pyrénées entre Puigcerdà et Lérida. Histoire Notes et références Voir aussi Articles connexes Comarque : Alt Urgell Liens externes Site officiel Portail de la Catalogne Portail des Pyrénées
Bassella

Bassella település Spanyolországban, Lleida tartományban. Bassella Peramola, Oliana, Odèn, Castellar de la Ribera, Pinell de Solsonès, Vilanova de l'Aguda, Tiurana és La Baronia de Rialb községekkel határos. Lakosainak száma 216 fő (2025). Népesség A település lakosságának változását az alábbi diagram mutatja: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Bassella

Bassella is een gemeente in de Spaanse provincie Lleida in de regio Catalonië met een oppervlakte van 70 km². Bassella telt 235 inwoners (1 januari 2016). Demografische ontwikkeling Bron: INE, 1857-2011: volkstellingen Opm.: In 1857 werden de gemeenten Altes, Garrola en Ogern aangehecht
Bassella

Bassella – gmina w Hiszpanii, w Katalonii, w prowincji Lleida, w comarce Alt Urgell. Powierzchnia gminy wynosi 70,25 km². Zgodnie z danymi INE, w 2005 roku liczba ludności wynosiła 261, a gęstość zaludnienia 3,72 osoby/km². Wysokość bezwzględna gminy równa jest 423 metry. Współrzędne geograficzne gminy to 42°0'25"N, 1°17'44"E. Dynamika populacji 1900 – 815 1930 – 737 1950 – 775 1970 – 505 1986 – 393 1991 – 367 1996 – 341 2001 – 267 2004 – 263 2005 – 261 Miejscowości W skład gminy Bassella wchodzi dziewięć miejscowości, w tym miejscowość gminna o takiej samej nazwie. Te miejscowości to: Aguilar – liczba ludności: 21 Altès – 41 Bassela – 20 Castellnou de Bassella – 7 La Clua – 20 Guardiola – 9 Mirambell – 23 Ogern – 119 Serinyana – 1 Linki zewnętrzne Oficjalna strona Urzędu Gminy Bassella
Баселья

Баселья (исп. Basella, баск. Bassella, кат. Bassella) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Льейда в составе автономного сообщества Каталония. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Альт-Уржель. Занимает площадь 70,3 км². Население — 259 человек (на 2010 год). Население Примечания Ссылки Официальная страница Архивная копия от 20 апреля 2010 на Wayback Machine Datos estadísticos Museo de la moto
Bassella

Bassella är en kommun i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Lleida och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 400 km öster om huvudstaden Madrid. Antalet invånare är 246. Arean är 70 kvadratkilometer. Bassella gränsar till Peramola, Oliana, Odèn, Castellar de la Ribera, Pinell de Solsonès, Vilanova de l'Aguda, Tiurana och La Baronia de Rialb. Terrängen i Bassella är huvudsakligen kuperad, men åt sydost är den platt. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Bassella.
Баселя

Баселя (кат. Bassella) - муніципалітет, розташований в Автономній області Каталонія, в Іспанії. Знаходиться у районі (кумарці) Алт Уржель провінції Лєйда, згідно з новою адміністративною реформою перебуватиме у складі Баґарії (округи) Ал Пірінеу і Аран. Населення Населення міста (у 2007 р.) становить 255 осіб (з них менше 14 років - 11,8%, від 15 до 64 - 61,2%, понад 65 років - 27,1%). У 2006 р. народжуваність склала 2 особи, смертність - 2 особи, зареєстровано 0 шлюбів. У 2001 р. активне населення становило 109 осіб, з них безробітних - 4 особи.Серед осіб, які проживали на території міста у 2001 р., 260 народилися в Каталонії (з них 167 осіб у тому самому районі, або кумарці), 6 осіб приїхало з інших областей Іспанії, а 1 особа приїхала з-за кордону. Університетську освіту має 5,3% усього населення. У 2001 р. нараховувалося 80 домогосподарств (з них 26,2% складалися з однієї особи, 13,8% з двох осіб,15% з 3 осіб, 15% з 4 осіб, 15% з 5 осіб, 7,5% з 6 осіб, 6,2% з 7 осіб, 0% з 8 осіб і 1,2% з 9 і більше осіб).Активне населення міста у 2001 р. працювало у таких сферах діяльності : у сільському господарстві - 27,6%, у промисловості - 21%, на будівництві - 14,3% і у сфері обслуговування - 37,1%. У муніципалітеті або у власному районі (кумарці) працює 79 осіб, поза районом - 53 особи. Безробіття У 2007 р. нараховувалося 0 безробітних (у 2006 р. - 1 безробітний), з них чоловіки складали *%, а жінки - *%. Економіка Підприємства міста Промислові підприємства Роздрібна торгівля Сфера послуг Житловий фонд У 2001 р. 1,3% усіх родин (домогосподарств) мали житло метражем до 59 м2, 26,6% - від 60 до 89 м2, 30,4% - від 90 до 119 м2 і 41,8% - понад 120 м2.З усіх будівель у 2001 р. 24,2% було одноповерховими, 67,7% - двоповерховими, 8,1 % - триповерховими, 0% - чотириповерховими, 0% - п'ятиповерховими, 0% - шестиповерховими, 0% - семиповерховими, 0% - з вісьмома та більше поверхами. Автопарк Вживання каталанської мови У 2001 р. каталанську мову у місті розуміли 99,2% усього населення (у 1996 р. - 100%), вміли говорити нею 93,6% (у 1996 р. - 98,2%), вміли читати 89,4% (у 1996 р. - 88,3%), вміли писати 67 % (у 1996 р. - 52,1%). Не розуміли каталанської мови 0,8%. Політичні уподобання У виборах до Парламенту Каталонії у 2006 р. взяло участь 122 особи (у 2003 р. - 165 осіб). Голоси за політичні сили розподілилися таким чином: У муніципальних виборах у 2007 р. взяло участь 170 осіб (у 2003 р. - 201 особа). Голоси за політичні сили розподілилися таким чином: Історія та культура Див. також Дані Інституту статистики Каталонії (Institut d'Estadística de Catalunya) [Архівовано 9 травня 2008 у Wayback Machine.] (кат.)
Casa Domínica Juera

La casa Domínica Juera és un edifici situat a La Rambla, 17 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Domínica Juera i Patxot va néixer a Sant Feliu de Guíxols el 1828, i l'any següent, el seu pare Joan Juera i Torrent embarcà cap a l'Havana (Cuba), on el 1844 es reuniria amb la seva esposa Rosa Patxot i Vilar i la seva filla. El 1846, Domínica es casà per poders a l'Havana amb Josep Vilar i Puig, nascut a Calonge el 1807, amb qui va tenir quatre filles i dos fills. Després de la mort del seu marit el 1857, va decidir invertir bona part del seu patrimoni en la construcció de diversos immobles a Barcelona. Així, l'agost del 1860, va adquirir dues cases a la Rambla de Santa Mònica, 8-10 a un altre indià, Emili Roig i Roig, i l'octubre del mateix any va adquirir la casa del núm. 12. Tot seguit, va encarregar el projecte d'un nou edifici al mestre d'obres Felip Ubach en el solar resultant, de més de 660 m². Aquest fou acabat a finals del 1864 i li costà més de 250.000 pessetes. Descripció Edifici de planta baixa i quatre pisos sobren una parcel·la de planta irregular, amb una fondària d'uns 52 m. A la façana totes sis obertures que hi ha per planta són d'arc escarser. Els balcons, de volada decreixent en altura són de llosana de pedra i barana de ferro; el de la planta principal és un balcó corregut i la resta són individuals i estan recolzats sobre mènsules decorades amb motius vegetals. Cada pis està separat per una senzilla imposta a l'alçada del balcó. Al capdamunt hi ha una cornisa lleugerament motllurada. El pis principal té un accés privat des del vestíbul de la planta baixa i també des de l'escala comunitària que arriba fins al terrat. La planta baixa ocupa la totalitat de la parcel·la, mentre que els pisos tenen una llargada de 34 metres, als que s'hi resta un pati a nivell de la planta principal. Referències Vegeu també Torre dels Marquesos de Julià Bibliografia Rodrigo y Alharilla, Martín. Indians a Catalunya: Capitals cubans en l'economia catalana. Barcelona: Fundació Noguera, juny 2007. ISBN 978-84-9779-529-6.
Casa Gil Grau

La casa Gil Grau és un edifici situat al passeig de Colom, 1 i la plaça de Correus (abans d'Antonio López), 5 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Entre 1773 i 1774, el corredor reial de canvis Gil Grau i Ribó va reunir la propietat de dues cases a la plaça dels Encants o de la font de l'Àngel, i el 1782 va fer-les reconstruir de nova planta. La façana va ser decorada pel pintor Antoni Casanovas i Torrents amb motiu dels festejos celebrats del 8 al 10 de desembre del 1783 a Barcelona pel naixement dels infants i la pau amb Anglaterra. La propietat va ser heretada pel seu fill Magí de Grau i Pujadas, doctor en drets i relator de la Reial Audiència de Catalunya, i el 1818 va sortir a subhasta pública a instància del Tribunal de Comerç del Consolat de Mar. Aleshores va ser adquirida per 45.000 lliures pel comerciant de Vilanova i la Geltrú Josep Inglada i Marquès (†1855), que el 1819 va demanar permís per a posar-hi una tribuna, i novament el 1833, per a construir una canonada de subministrament d'aigua de Montcada. Al segle xx, hi hagué durant molts anys les oficines del fabricant de fibrociment Uralita SA. Descripció Consta de planta baixa, entresol, pis principal i tres pisos. En total, hi ha vuit fileres verticals d'obertures, quatre per façana. Els portals són adovellats i d'arc rebaixat. A l'entresol, els balcons són de menors dimensions i tenen una llosana reduïda a la mínima expressió, però presenten com a tancament una barana de ferro forjat amb motius vegetals, que es repeteixen als pisos superiors. Al principal, cada balcó és individual menys els dos que estan més propers a la cantonada, que comparteixen una barana correguda que es corba adaptant-se al xamfrà. La mateixa circumstància es repeteix al primer pis però amb una llosana menys prominent. La volada d'aquestes disminueix amb l'alçada, i a l'últim pis els balcons han estat substituïts per finestres. La façana presenta un parament de pedra carreuada, la qual està travessada per franges verticals. Una d'elles, situada a la cantonada, coincideix un motiu escultòric d'un rostre masculí que ornamenta l'extrem de la cornisa. Just damunt la llinda dels balcons dels pisos principal, primer i segon es disposen uns esgrafiats de gust rococó amb volutes, refets als anys 1940. Actuant com a eix de divisió entre dos grups de balcons, es troben uns plafons verticals esgrafiats, que s'interrompen a l'alçada de l'últim pis. Aquest incorpora uns plafons de menors dimensions i, a més, altres esgrafiats que emmarquen les finestres. El coronament té una cornisa plana que té com a embelliment els esmentats caps masculins a cada cantonada. Referències Vegeu també Casa de Cervantes (Barcelona) Casa Francesc Serrallach Recinte de Torribera Jardins de la Torre Melina
Font de Santa Anna

La font de Santa Anna es troba al carrer de la Cucurulla, 6 de Barcelona, i està catalogada com a bé cultural d'interès local. Història i descripció Va ser construïda el 1356, quan el Consell de Cent va fer enderrocar una casa de la plaça de Santa Anna (actualment avinguda del Portal de l'Àngel). Originalment devia ser de planta octogonal, però la construcció d'un edifici adossat el 1621 en va fer desaparèixer tres cares. Va ser refeta diverses vegades, una d'elles el segle xix (segons consta en una làpida al frontispici), fins que Jaume Bofill i Mates, regidor de la Lliga Regionalista, n'encarregà la reforma al jove Josep Aragay, que tot just havia fet una estada d'un any a Itàlia per tal d'estudiar les tècniques de decoració mural, becat per l'Ajuntament de Barcelona. Es va suprimir una tanca que la tapava als ulls dels vianants i s'hi van posar cinc plafons de rajoles policromades de la fàbrica Pujol i Bausis a Esplugues de Llobregat, amb un programa iconogràfic suma d'elements estilitzats alguns i moltes vegades fruit de la imaginació de l'artista, i la part superior va ser coronada amb gerros de ceràmica vidrada. Aragay va cobrar 500 pessetes pel projecte i 2.000 més per l'execució pictòrica; les rajoles i els gerros van costar 1.500 pessetes, i l'obra va quedar acabada la primavera del 1918. Amb el pas dels anys, els gerros van anar patint desperfectes fins a desaparèixer del tot. El maig del 2002, i gràcies al finançament d'un patrocinador, l'Institut del Paisatge Urbà va restaurar-los a partir dels motlles conservats al Museu Municipal Josep Aragay de Breda, vila on l'artista tenia el seu taller des del 1925 fins a la seva mort. L'abril del 2014 es va desfermar la polèmica per la instal·lació, just al costat de la font, d'una escala d'emergència per a la terrassa del Reial Cercle Artístic, però finalment fou retirada dos anys més tard. Referències Bibliografia Bru Turull, Ricard «La font de Santa Anna del portal de l’Àngel». Matèria: revista d'art, núm. 4, 2004, p. 77-94.
Casa Josep Llonch

La casa Josep Llonch és un edifici situat als carrers de la Princesa i de Montcada de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història A finals del 1851, Josep Llonch va adquirir a Josep Quintana la finca del carrer de Montcada, 7 cantonada amb el de l'Esgrima (del qual li corresponia la meitat de l'arc), i va demanar permís per a reedificar-la, segons el projecte del mestre d'obres Narcís Nuet. Tanmateix, l'obertura del nou carrer de la Princesa ho va impedir, ja que comportava l'expropiació d'una part del solar, fet que motivà una disputa amb l'Ajuntament i un recurs al governador civil. Finalment, a principis del 1853, l'arquitecte Oleguer Vilageliu i Castells se'n feu càrrec i dissenyà les façanes del nou edifici. Descripció Edifici en cantonada compost per planta baixa, entresol, quatre pisos i coberta amb terrat, sobre una parcel·la poc profunda. Als baixos de pedra hi ha un seguit d'obertures coronades per arcs de mig punt, cinc al carrer de la Princesa i una al de Montcada, essent la central la que dona accés a l'escala de veïns. Està coronada per un frontó semicircular amb les dates 1852-1952, que semblen correspondre a l'any d'inici del projecte de construcció i l'any de la reforma en què es construí aquest portal. A la resta de la planta baixa hi la Pastisseria Brunells. Els finestrals i balcons dels pisos són més petits com més alts són. Presenten decoració en pedra d'influència neoclàssica, com són les mènsules, les cornises i els emmarcats rectangulars. Cal destacar per la seva presència, la balconada del pis principal que fa cantonada amb el carrer de Montcada. Referències
Can Tano

Can Tano és una masia de Barcelona, a Collserola, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És de tres plantes i format per tres cossos. A la part alta de la façana principal té cinc finestres amb arcuacions. La resta de finestres són normals. La façana posterior, si bé segueix la mateixa línia, té menys alçada ja que consta d'una sola planta, amb portal d'accés i tres finestres. La finca està envoltada d'arbredes i vegetació i es troba a la banda de ponent del cim del Tibidabo. Història Antigament hi havia una pedrera, de la qual encara hi ha restes, d'on s'extreia la pedra que es feia servir per a construir les instal·lacions del Tibidabo i hi havia una barraca per aixopluc dels treballadors i del vigilants. A principis del segle xx, un tal Gaietà (Cayetano en castellà) va bastir-hi la masia, que en prengué el nom. Posteriorment la va comprar un advocat, que la va ampliar, i ara és propietat de la família Carrasquer, d'origen valencià, que la va restaurar i la utilitza com a habitatge permanent. Referències
Can Sissí

Can Sissí és una masia de Vallvidrera (Barcelona) catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C) i inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Els seus primers estadants provenien de famílies que desenvolupaven la seva activitat per la zona. Principalment vivien de l'explotació forestal, molt rica en aquests indrets, i cultivaven els horts propers a la casa. Tenien vinyes a Sant Just Desvern i conserven els cups a la casa. El 1906, Joan Grau va fer construir a la mateixa finca un nou edifici com a berenador, anomenat La Teula pel nom d'una font propera, ara desapareguda. Actualment, serveix d'habitatge per a set famílies de lloguer. El seu propietari és Josep Maria Grau Herrando. Descripció Originàriament destinada a ús agrícola, va ser bastida cap al 1830 i el seu entorn és ple de vegetació i d'alguna feixa d'horta.. Salva el fort pendent de la muntanya tot situant la planta baixa a la zona més elevada, on es situa a façana principal (orientada a migdia com és habitual) i un pis que segueix les mateixes característiques. La teulada és a dues vessants cap a la façana principal i posterior, amb una tortugada ceràmica. Presenta afegitons que en desvirtuen la imatge i va ser subdividida per a encabir-hi diversos habitatges. Referències
Can Mandó

Can Mandó és una masia de Barcelona, a Collserola, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està formada per dos cossos amb dos portals, dues finestres i teulat a dues vessants. En general és de línies senzilles. Està envoltada de bosc, i per una banda, gairebé encastada a la muntanya, i disposa d'aigua de brollador propi. Història La casa és habitada per una de les dues germanes propietàries, que han tingut cura de mantenir-la en bon estat, i s'esmenta el 1808, quan hi van tenir lloc fets relacionats amb la guerra del Francès i era propietat del seu besavi Jacint. Després passà al seu fill, Martí Pahissa, que va anar a la guerra de Cuba. Després passà al pare de les propietàries actuals i net d'en Jacint, Julià Gibernet, que era guarda forestal i conreava la vinya. La masia dona nom a la varietat de tomàquet Mandó de Collserola, que ha estat recuperada després de més de 50 anys sense conrear, gràcies a Damià Gibernet, de Can Mandó, que el 2010 va oferir llavors al Consorci de Collserola, i a través de la Fundació Miquel Agustí i el centre d'educació ambiental Can Coll, es va protegir la varietat de l'erosió genètica i es van repartir llavors entre els pagesos de Collserola, que la van començar a comercialitzar el 2015. Referències
Ca n'Estisora

Ca n'Estisora és una masia de Vallvidrera (Barcelona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Aquesta masia s'havia anomenat abans Can Comellas, ja que a la segona meitat del segle xviii era propietat d'Anton Comellas, fill de Climent i de Rosaura Pujades, qui es casà amb Paula Civil. Anteriorment, la família havia viscut a Can Basseda, que és a prop. El 1817 es començà a dir Ca n'Estisora, segons sembla per haver passat a ésser propietat d'un sastre. El 1883 va ser adquirida per Rosa Viñamata i Vilaseca (1843-1909), casada amb Llorenç Bosch i Margenat, propietari de la Budellera. Ja vídua, el 1906 oferí ambdues finques a l'Ajuntament de Barcelona, que havia convocat un concurs d'adquisició de terrenys per a fer-hi parcs de muntanya, i el 1911 les va adquirir a Anna Maria del Carme Bosch i Viñamata i Josep Viñamata i Nochetti −que havia comprat la seva part a Josep Bosch i Viñamata−. El 1917, la casa fou destinada a habitatge del guarda forestal del parc i de la seva família, i actualment hi viu un guarda forestal retirat, que es dedica a conrear l'hort de dues hectàrees, i ven les verdures i les flors al mercat de Vallvidrera. Descripció Consta de planta baixa i pis, amb teulada de doble vessant , una façana amb gran balconada, un portal rectangular i una finestra. A un dels dos costats té un annex que fa d'habitatge, amb portal i finestra. A més,té un altre compartiment com a magatzem amb terrat. Disposa d'aigua de mina. Referències Vegeu també Font de la Budellera Agustí Viñamata i Vilaseca
La Budellera

La Budellera és una masia de Vallvidrera (Barcelona), catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C) i inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història El 1764 el propietari n'era un tal Josep Prats, sombrerer de Barcelona, i el 1783 els seus hereus vengueren la finca a Joan Gaudi Mestre i Sidós, sastre de Barcelona. L'any següent, aquest va adquirir una altra finca de terra contigua, i a la seva mort fou succeït pel seu fill Antoni Mestre i Demestres, que el 1823 va adquirir en emfiteusi a Francesc Margenat i Cuyàs l'anomenat bosc de n'Anglí. Poc després, Antoni Mestre es va declarar en concurs de creditors, i el 1830, les finques sortiren a subhasta pública, essent adquirides el 1877 per Francesc Viñamata i Garriga, que el 1880 la vengué a Llorenç Bosch i Margenat, escrivà del jutjat que portava la causa del concurs. Aquest amplià la propietat amb altres finques veïnes, i a la seva mort el 1906 fou succeït per la seva vídua Rosa Viñamata i Vilaseca (1843-1909), cosina de Francesc, que aquell mateix any l'oferí, juntament amb Ca n'Estisora, al concurs d'adquisició de terrenys de l'Ajuntament de Barcelona per a fer-hi parcs de muntanya. La compra, efectuada el 1911 a Anna Maria del Carme Bosch i Viñamata i Josep Viñamata i Nochetti –que havia comprat la seva part a Josep Bosch i Viñamata–, va incloure la font de la Budellera però no la masia i els terrenys circumdants. El 1920, la masia fou reformada per l'arquitecte Josep Masdéu i Puigdemasa, i als anys 1960 passà a mans de l'americà Woodland Khaler i la seva esposa Olga, una aristòcrata russa, que ostentaven el títol de marquesos de Sant Innocence. Des dels anys 1970, és propietat de Faust Serra de Dalmases, casat amb Maria Saval i Bierge, que tenen cura de la finca. La capella és del 1783 i el poble tingué molta devoció a la seva titular, la verge de la Divina Pastora, a la qui acudia a fer rogatives per tal d'allunyar la plaga d'eruga que envaïa aquells paratges. Descripció És una bona mostra de masia catalana, orientada a migdia. La façana central té dos portals amb arcs rebaixats, dos balcons amb farratges artístics i un altre que dona pas a una galeria i quatre finestrals amb arquets a l'altura del segon pis o estudi. La coberta és de tres vessants, coronada per una torratxa-mirador. En un dels laterals hi ha una galeria porxada. La masia té un entorn enjardinat a diversos nivells i independències annexes. A l'altre lateral hi ha la capella, amb dos petits campanars d'espadanya, portal d'arc rebaixat i un rosetó damunt. Interiorment la masia està molt ben decorada i conté moltes obres d'art, alternant l'art popular amb el sumptuari. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Rogent-Roig Cases Bosch i Canet Agustí Viñamata i Vilaseca