NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hospital Comarcal Sant Jaume de Calella

L'Hospital Comarcal Sant Jaume de Calella —també conegut com l'Hospital de Calella, per trobar-se al terme municipal de Calella— té com a antecedent l'antic i primitiu hospital de pobres i pelegrins, sota l'advocació de Sant Jaume, i fou construït l'any 1547. Forma part de la Xarxa d'Hospitals d'Utilització Pública (XHUP), proveïdor de serveis del Servei Català de la Salut. El seu àmbit d'actuació són les comarques de l'Alt Maresme i la Selva Marítima. Pertany a la Corporació de Salut del Maresme i la Selva, igual que l'Hospital Comarcal de la Selva amb el que comparteix serveis i prestacions. Referències
Hospital Comarcal Sant Jaume de Calella

El Hospital Comarcal Sant Jaume de Calella es un hospital situado en el término municipal de Calella (Barcelona, España). Forma parte de la Xarxa d'Hospitals d'Utilització Pública (XHUP), proveedor de servicios del Servicio Catalán de Salud. Su ámbito de actuación son las comarcas del Alto Maresme y de la Selva Marítima.​ Pertenece a la Corporación de Salud del Maresme y la Selva, igual que el Hospital Comarcal de la Selva con el que comparte servicios y prestaciones.​ Tiene como antecedente el antiguo hospital de pobres y peregrinos, bajo la advocación de Santiago, construido en 1547. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hospital Comarcal Sant Jaume de Calella. Hospital Sant Jaume de Calella
Molí de l'Horta

El yacimiento arqueológico Moli de l´horta se halla ubicado en Torrelles de Foix en la comarca del Alto Panadés a 100 metros del molino que le da su nombre, en un terreno yermo y fue descubierto durante la realización de unos trabajos agrícolas que causaron la salida a la superficie de industria lítica que permitió caracterizar este yacimiento como un centro de producción y explotación de sílex del paleolítico superior. Referencias ​
Hospital Universitari Dexeus

L'Hospital Universitari Dexeus es un centre sanitari i escola universitària de Barcelona, fundat el 1973 pels germans Josep Maria i Santiago Dexeus i Trias de Bes. Història Té l'origen en la Clínica Mater, fundada el 1935 pel seu pare Santiago Dexeus i Font i clausurada arran de la Guerra Civil. Després del conflicte, va reobrir com a Clínica Dexeus, fins al 1973, quan es va transformar en l'actual institució. Concebuda inicialment com un centre ginecològic i obstètric, amb el pas del temps ha anat incorporant altres especialitats fins a esdevenir un centre integral de salut. Ha estat l'introductor a l'Estat espanyol de tècniques com l'anestèsia epidural en el part (1973), el primer embaràs amb inseminació artificial (1978) i la primera fecundació in vitro (1984). El 1989 fou adscrit a la Universitat Autònoma de Barcelona i dona formació a nivell de pregrau amb els estudiants de la UAB, postgrau i màsters, així com formació sanitària especialitzada (FSE) de residents via MIR. El 1997, va ser adquirit per l'empresa nord-americana Columbia Healthcare Corporation, i l'any següent, per USP International. El 2012 es van fusionar els grups hospitalaris USP i Quirón per a formar el Grup Quirónsalud. El 2008 va rebre la Creu de Sant Jordi. Edifici Va ser projectat per l'estudi d'arquitectura Artigues & Sanabria, que ha incorporat la façana de l'antic Frenopàtic, així com la casa senyorial de l'angle sud-est i la banda meridional de l'antic jardí. Consta d'un cos alineat al carrer de Sabino Arana amb una alçada esglaonada que puja vers ponent de set a nou plantes. Al seu darrere hi ha un segon cos interior, també lineal, que recull la volumetria de l'antic Frenopàtic conservant la façana sud. Entre aquests dos edificis es crea un espai interior cobert però obert a l'exterior. Aquest espai a dos nivells serveix de gran vestíbul entre els diferents edificis del conjunt hospitalari. Cal destacar la planta baixa de l'atri per les claraboies situades a terra col·locades amb la finalitat d'il·luminar zenitalment àrees interiors sense llum natural dels soterranis. A llevant d'aquest atri hi ha un cos adossat de dues plantes que serveix de restaurant i que redueix visualment l'alçada des de la zona de la Gran Via de Carles III. A les façanes exteriors, els arquitectes han projectat llargues obertures horitzontals que trenquen amb la pedra natural que revesteix l'edifici. Aquestes obertures a la façana meridional, la més lluminosa, són estretes i presenten la cobertura d'un brise-soleil metàl·lic. En canvi, a la façana nord, afrontada al carrer de Sabino Arana, les superfícies vidriades són més grans. Referències Enllaços externs Hospital Universitari Dexeus - Lloc web oficial
Can Sisteré

Can Sisteré és un edifici situat al carrer de Sant Carles de Santa Coloma de Gramenet, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser construït en una data indeterminada com a torre d'estiueig de la família Sisteré, mestres d'aixa de la Barceloneta. Com a hisendat del municipi, Pere Sisteré i Faura tenia un banc amb el seu nom a l'església parroquial, privilegi que seria confirmat pel rector Parcet i Fàbrega al seu fill Ramon Sisteré i Portabella, regidor i també alcalde entre 1891 i 1893, quan va ser destituït pel governador civil, juntament amb tres regidors més, per malversació de cabals públics. El 1895, la finca va sortir a subhasta pública per a pagar els seus creditors; gràcies a això se sap que tenia una superfície de 8.875 m², i a part de la casa, comptava amb unes vinyes, un jardí amb arbres fruiters, quadres per a animals, cotxeres i un molí de vent, entre d'altres instal·lacions. Als anys 1920 va passar a mans de l'indià Anselm de Riu i Fontanilles, i durant la Guerra Civil s'hi va instal·lar una escola popular integrada en el Consell de l'Escola Nova Unificada (CENU). Un cop acabat el conflicte, l'escola de nens es va traslladar al carrer de Mossèn Camil Rossell, mentre hi va romandre la de nenes. El 1952, Mercè Nuet i Doctor, vídua d'Anselm Riu, va donar la casa al Patronat Municipal per a fer-hi una escola pública o biblioteca, però l'escola de nenes aniria a Can Roig i Torres i Can Sisteré seria seu de la Falange fins al final del franquisme, quan va ser ocupat per la Guàrdia Urbana. El 1989 va ser rehabilitat per l'arquitecte Coque Blanco com a centre cultural i actualment acull exposicions d'art contemporani. Descipció Es tracta d'un edifici a quatre vents, format per un cos principal allargat de planta baixa i dos pisos, amb coberta de teula àrab a quatre vessants, al qual s'hi adossen tres cossos més petits de planta baixa, pis i terrat als costats nord, sud i oest. Totes les façanes presenten un llenguatge noucentista amb profusió de cornises frisos i ornaments. L'interior, buidat el 1989, es distribueix al voltant de l'escala central. Cal destacar la segona planta, totalment diàfana, amb les encavallades de fusta del sostre totalment vistes. Referències Vegeu també Casa Francesc Joan Sisteré Can Sucre Bibliografia Page Campos, Eduard. La Barceloneta en transició: una comunitat marítima urbana en el pas de la vela al vapor (1840-1900). Universitat de Barcelona. Departament d'Història i Arqueologia (tesi doctoral), 2022.
COPEM de l'Hospitalet

El COPEM (Centro Oficial de Patronato de Enseñanza Media) fou el primer institut de secundària que hi va haver a la ciutat de l'Hospitalet de Llobregat. Es va crear l'any 1958, conjuntament amb els COPEM de Mataró i de San Fernando (Cadis), mitjançant un decret del Consejo de Ministros. En el moment de la seva creació no hi havia cap centre oficial de secundària a la ciutat de l'Hospitalet i els nens que volien cursar batxillerat s'havien de desplaçar als instituts de Barcelona o bé estudiar per lliure i anar a examinar-s'hi. El 20 de juny de 1958 el regidor de Cultura, Josep Ferrando, havia presentat al ple de l'Ajuntament, presidit pel Dr. Ramon Solanich, una moció per crear un Centre Oficial de Patronat a la ciutat, acollint-se a la possibilitat prevista legalment en el Decret franquista de 23 d'agost de 1957 Sobre regulación de los Centros de Patronato de Enseñanza Media. La moció es va aprovar a l'Ajuntament el 2 de juliol del mateix any, i el 5 de setembre va ser aprovada pel Consejo de Ministros. L'acord de l'Ajuntament amb el Ministerio de Educación preveia la creació d'un Patronat on el Patró era l'Ajuntament, que proveïa totes les places de professor excepte dues que eren proveïdes pel Ministerio. Tenia gairebé totes les atribucions d'un Institut oficial, però els alumnes havien d'anar a fer els exàmens de les revàlides (elemental i superior) i de la Prueba de Madurez per entrar a la Universitat a l'Institut Jaime Balmes del qual el COPEM de l'Hospitalet depenia com a filial. L'Institut de Santa Eulàlia, que és com es va conèixer popularment, va ser inaugurat el 19 d'octubre de 1958 i va ocupar una part de les instal·lacions que ocupava des de 1954 el Grup Escolar Santa Eulàlia, a l'actual plaça de Pius XII entre el mercat de Santa Eulàlia i la via del carrilet. El primer any l'activitat va començar amb els cursos segon i primer de batxillerat, i va tenir com a primer director i secretari, respectivament, el Sr. Demetrio Ramos i el Sr. Rafael Candel i Vila. Els estudiants van ser majoritàriament fills de famílies treballadores dels barris de la ciutat: Centre, Sant Josep, Santa Eulàlia, Collblanc, Pubilla Cases, la Torrassa, i també de Barcelona i d'altres poblacions del Baix Llobregat com Cornellà, Esplugues, Sant Feliu i Vallirana. Cronologia A continuació es detallen les dates i esdeveniments més destacats, en especial el pas a Institut de Batxillerat "de ple dret" i els diversos canvis de denominació del centre. Referències Bibliografia Mascarell i Llosa, Mireia. L'Abans. Recull gràfic de l'Hospitalet de Llobregat 1890-1965. Editorial Efadós, 2003. ISBN 84-95550-29-6. Salvatella, Pilar. COPEM-IES Santa Eulàlia 1958-2008 - cinquanta anys d'història, cinquanta anys de vida, 2009. Enllaços externs «Història de l'IES Santa Eulàlia». [Consulta: 27 març 2015]. «Institut Santa Eulàlia». [Consulta: 27 març 2015]. «COPEM-IES Santa Eulàlia 1958-2008 – Cinquanta anys d'història, cinquanta anys de vida». Arxivat de l'original el 2016-10-01. [Consulta: 27 març 2015].
Castell de Puigarbessós

El Castell de Puigarbessós és un castell del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al cim de Puigarbessós, situat en l'aiguabarreig de la riera de Vilada i el riu Llobregat, a l'extrem oest de les canals de Sant Miquel, molt a prop de la Baells. Fortalesa prou important per la seva situació estratègica, dominant la vall del Llobregat des de Cercs fins a Pedret. Descripció Del castell de Puigarbessós queden molt poques restes mig amagades entre la vegetació, la qual fa impossible veure quina va ser l'estructura del castell. Són visibles alguns llenços de mur, el més gran dels quals fa 8 metres de llargada per 5 d'alçada, està construït amb carreus de mides molt diverses i en ell s'obren 4 espitlleres. Aquesta construcció devia constituir part del sistema defensiu del castell juntament amb altres fragments de murs que l'envolten. Història La primera referència documental que es té del castell és del segle xii, quan el comte de Barcelona Ramon Berenguer IV cedí a Hug de Peguera el lloc de Puigarbessós i d'altres del Berguedà com a feu. El dia 21 de juny de 1309, el castell fou objecte d'una permuta entre Sibil·la, comtessa de Pallars i senyora de Berga, i el rei Jaume II. En aquesta permuta la comtessa cedí al rei aquest castell i d'altres del Berguedà. «...castrum meum et villam meam de Berga...castrum meum de Merola et castrum de Puigarbessos...». Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya Inventari patrimoni
Castell de Lillet

Castell de Lillet és una castell del municipi de la Pobla de Lillet (Berguedà) declarada bé cultural d'interès nacional. El castell dominava, juntament amb el castell de la Pobla, la vall del mateix nom. Les restes estan situades sobre un gran penyal, prop del torrent de Junyent a l'esquerra de l'Arija en el municipi de la Pobla de Lillet. Descripció Al capdamunt del tossal hi ha les restes d'un mur que fa 6 metres de llarg i 3 metres d'alçada en el punt més alt. L'aparell és força regular, de pedres petites i ben treballades. Aquest mur conserva les restes d'un contrafort, una filada de pedres que a uns 2 m de terra semblen indicar l'existència d'un segon pis i d'una finestra apuntada que fa 1 m d'alt per 80 cm d'ample i 90 de fons. Aquesta finestra devia controlar l'antic camí que pel coll de la Creueta portava des del Berguedà a la Cerdanya. En el lloc d'encreuament d'aquest camí amb la vall de Lillet els Mataplana decidiren bastir una població i una nova fortalesa. Aquesta fou la causa de l'abandonament del castell de Lillet, que es conservà en la toponímia com a Lillet Vell i fos construït un castell nou que rebé el nom de castell de la Pobla. Al segle xix, en el lloc més alt del penyal, es va col·locar una gran creu de ferro. Història L'acta de consagració de l'església de Santa Maria, data del 833. El segle següent Emma, abadessa de Sant Joan de les Abadesses, filla de Guifré el Pelós posseïa aquestes terres. L'any 919, en el Llibre de Canalars s'esmenta Lillet en una venda i un altre document de venda del 921 consta la inserció del «valle Ligitense» en el comtat de la Cerdanya. Al segle xii apareix el llinatge Lillet, família feudatària dels senyors de Mataplana. D'inici, el locatiu o cognom s'expressa amb referència al castell: «Dna. Guisla castro Liletenis», el 1144 i «Petrus de Kastro Liled», el 1154. El 1297 Ramon d'Urtx i el seu fill Hug de Mataplana expediren carta de franquesa i llibertats als homes de la Pobla de Lillet; de fet era una incitació al poblament de l'indret, distant del lloc on s'assentava el castell. Els Mataplana portaren a terme una política de repoblament i defensa. L'any 1342, era batlle del castell, Guillem de Pujol. El segle xiv es potencià el castell de la Pobla, sorgí el «Lillet nou» i la residència senyorial s'hi desplaçà. L'any 1374, la baronia de Mataplana i tots els seus honors, és a dir, també el castell de Lillet fou venuda a Pere Galceran de Pinós. El 1430, el castell de Lillet era anomenat «Lillet vell» i es trobava en gran part derruït. Nou anys després, els homes de les valls de Lillet, Santa Cecília de Riutort i Vallfogona, que el tenien com a lloc de recollir-s'hi en cas necessari, demanaren permís al senyor, Bernat II Galceran de Pinós, per a reconstruir el castell a les pròpies despeses, amb determinades condicions. Sembla que no hi hagué entesa. A partir del segle xv, les notícies sobre el castell es fan cada vegada més escasses, senyal que aquest, mig derruït, havia perdut tota la seva importància. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya. Patrimoni Castell de Lillet a Catalunya Medieval
Ajuntament de Rubí

L'Ajuntament de Rubí és un edifici de la ciutat de Rubí (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local. Anteriorment, aquest edifici va ser la casa pairal anomenada Cal Rufé, construïda el 1845. En la sessió de l'Ajuntament de l'any 1922, es va acordar comprar la casa a en Miquel Rufé. Les obres de reforma es van realitzar el 1923 aproximadament, i el 1927 s'hi va instal·lar el rellotge. El pati de la casa es va convertir en plaça pública. És un edifici civil d'estructura cúbica i que presenta una disposició simètrica dels seus elements. És de planta quadrada i té planta baixa i un pis. La reforma realitzada per Puig Gairalt es concentra bàsicament a la façana principal, en què els elements més característics són el balcó obert, amb barana de balustrada, que se sustenta sobre un petit pòrtic d'entrada format per dues columnes dòriques, i un coronament de la façana format per un petit frontó de formes motllurades on s'hi inscriu un rellotge i un escut. A la planta baixa les finestres eren geminades amb una columna dòrica. Referències
Sant Cristòfol de Borrassers

Sant Cristòfol de Borrassers és una antiga església parroquial del municipi de Lluçà a la comarca d'Osona, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada a l'esquerra de la riera de Lluçanès, limita amb el terme d'Alpens. S'hi pot accedir per una pista que comença entre el quilòmetre 6 i 7 de la carretera BV-4341, molt a prop de Santa Eulàlia de Puig-oriol. Sant Cristòfol pertanyia al terme del Castell de Lluçà. El 905 ja la trobem documentada com a sufragània de Santa Maria de Lluçà. El 988 apareix en el testament de Sunifred de Lluçà. De l'església romànica en resta la capella de Sant Cristòfol, refeta al segle xvi, sufragània de Santa Eulàlia de Puig-oriol. Al segle xviii s'amplia a petició dels bisbes, per atendre millor els feligresos. Un cop l'any encara s'hi celebra culte. Postals de l'ermita Referències
Sant Jaume dels Comtals

Sant Jaume dels Comtals és una capella romànica del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una sola nau coberta amb volta apuntada i reforçada amb arcs torals. És d'origen romànic, però ha sofert modificacions i restauracions, en una d'elles s'allargà considerablement la nau. A sol ixent hi ha un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera. Al mur de migdia s'alça un campanar de torre i s'obren dues finestres de mig punt adovellades que corresponen a refeccions obrades en l'edifici. En aquest hi ha dos portals d'accés, un a la banda nord i l'altre a ponent. Una arcada serveix d'unió entre l'antiga i la nova nau. L'aparell és fet amb blocs de pedra disposats en filades. Es tracta d'una església senzilla que no degué passar de ser una capella rural lligada al mas Comdals. Història El lloc dels Comdals apareix citat el 1049, data en què els vescomtes de Barcelona, Udalard i Guilla i els seus fills, van vendre a l'abat de Santa Cecília de Montserat, Guillem, un alou situat al terme del castell de Bonifaci, en el lloc dels Comdals. En un fogatge del 1365-70 apareix el mas Comdals depenent del monestir de sta. Cecília de Montserrat. L'església de sant Jaume es creu que devia ser la capella del mas Comdals i que depenia, com aquest, del monestir. Actualment és ben difícil poder visitar l'església, ja que es troba dins un tancat particular propietat de L.M.T., i per altra part ja no s'hi diu missa els diumenges. Referències
Sant Martí de Puigbò

Sant Martí de Puigbò és una parròquia del municipi de Gombrèn (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a 1.120 m d'altitud, a la capçalera d'una alta vall afluent de el Merdàs, el sud-est del terme, al casat de Puigbò. Descripció L'església de planta rectangular té dues capelles laterals a la zona del presbiteri i encara queden restes del cor a la part oposada de la nau. La teulada és de cabirons de fusta i teula àrab; a l'interior aquesta està amagada per una falsa volta de mig punt feta de maons. L'interior conserva restes de pintures, molt degradada, d'època neoclàssica. La porta s'obre al cantó sud i dona directament al cementiri i a una eixida tancada per un mur que la separa dels camps. Externament els murs i la coberta són coberts per una espessa heura, que ha fet enfonsar-se la coberta a la part del presbiteri i de retruc ha enfonsat la falsa volta interior de maó. L'església té un campaneret de cadireta totalment cobert per heures. Història Aquesta església va ésser construïda el 1737 en substitució de la primitiva romànica, de la qual existeixen restes, per a continuar les funcions de parròquia del veïnat de Puigbò. A la llinda de la porta hi ha gravada la data de 1806, potser correspon a una reestructuració o modernització de la parròquia. Hom pensa que les pintures de l'interior, motius figuratius i arquitectònics, deuen correspondre a aquesta època. La parròquia va caure en decadència en començar el despoblament dels masos que componen el veïnat, i ha arribat fins a nosaltres en estat de semi ruïna. Fins ara servia com a magatzem del mas Puigbò. No té culte des de 1939. Esmentada des del 1140 amb el nom de Sant Martí de Puigmal (nom que canvià per Puigbò al segle xiii), de la primitiva església només hi ha unes restes, amb l'absis encara sencer i indicis de fortificació, situades a la punta del serrat, apoca distància de l'actual. Resten només dues famílies de les 12 que havia tingut la parròquia. Referències
Sant Martí de Puigbò

Sant Martí de Puigbò es una parroquia del municipio de Gombrèn, Ripollès. Dicha parroquia está incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Comunidad de Cataluña. Está situada a 1.120 m de altitud, en la cabecera de un alto valle afluente (arroyo o río secundario que lleva sus aguas a otro mayor o principal) de el Merdàs, el sudeste del término, al casado de Puigbò. Descripción Para conocer más esta parroquia debemos tener una breve descripción de la parroquia. Contiene tiene dos capillas laterales a la zona del presbiterio y hoy en día quedan restos del coro en la parte opuesta de la nave. El tejado es de cantrapar de madera y teja árabe; en el interior esta escondido por una falsa vuelta de medio punto hecha de ladrillos. El interior conserva restos de pinturas muy degradada debido al paso de los años, ya que es de la época neoclásica. El movimiento neoclasicista se originó en Francia, donde fue llamado simplemente clasicismo. Desde allí se extendió hacia el resto de Europa y América, de la mano con la expansión del Iluminismo o Ilustración, clave filosófica del movimiento neoclásico en todas sus manifestaciones. La puerta se abre al lado sur y da directamente al cementerio y a una salida cerrada por un muro que la separa de los campos. Externamente los muros y la cubierta son cubiertos por una espesa hiedra, que ha hecho hundirse la cubierta a la parte del presbiterio y de retruque ha hundido la falsa vuelta interior de ladrillo. La iglesia tiene un campaneret de cadireta totalmente cubierto por hiedras. Historia Esta iglesia fue construida en el año 1737 en sustitución de la primitiva románica, de la cual existen restos, para continuar las funciones de parroquia del vecindario de Puigbò. La viga de la puerta tiene grabada la fecha de 1806, quizás corresponde a una reestructuración o modernización de la parroquia. Se piensa que las pinturas del interior, motivos figurativos y arquitectónicos, deben de corresponder a esta época. La parroquia cayó en decadencia al empezar el despoblamiento de los cortijos que componen el vecindario, y ha llegado hasta nosotros en estado de semi ruina. Hasta ahora servía como almacén del cortijo Puigbò. No tiene culto desde 1939. En el año 1140 se declaró dicha parroquia con el nombre de Santo Martí de Puigmal (nombre que cambió por Puigbò al XIII XIII), de la primitiva iglesia solo hay unos restos, con el ábside todavía entero e indicios de fortificación, situadas a la punta del serrado, apoca distancia del actual. Actualmente solo quedan dos familias de las 12 que había tenido la parroquia.