NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Magdalena de Ribalera

Santa Magdalena de Ribalera, o de Farrera, és una antiga capella romànica del terme municipal de Farrera, a la comarca del Pallars Sobirà. És a l'extrem oriental del terme municipal, a tocar ja amb el de les Valls de Valira, de la comarca de l'Alt Urgell. De fet, queda més a prop del poble valirenc de Civís que no pas de Farrera. És a la dreta del riu de Santa Magdalena, en el vessant sud-est del Cap de l'Orri Vell i a migdia de les Bordes de Bedet. Es conserven poques referències documentals d'aquesta església, integrada al segle xv a l'Oficialat de Tírvia, del vescomtat de Castellbò, i consta ja com a despoblat en aquell moment. De l'antic poblat de la Ribalera, només en queda aquesta capella. Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Santa Magdalena de Ribalera». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Magdalena de Ribalera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Magdalena de Talamanca

Santa Magdalena de Talamanca és una capella del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Esmentada al segle xiii, està situada a 3 km de la vila de Talamanca en direcció a Navarcles, dalt d'un turó immediat. Descripció Capella romànica tardana, possiblement de la primera meitat del segle xiii. L'estructura és senzilla, d'una única nau. Un absis semicircular a orient fa de capçalera. Al centre d'aquest hi ha una finestra de mig punt adovellada. L'església ha estat bastant reformada i reestructurada. L'absis és lleugerament més baix que l'original. Es pot veure que fou rebaixat i cobriren la nau amb volta de totxo, avui esfondrada. A l'interior de l'absis hi ha revestiments de guix i algunes petites restes de pintures murals. En una època posterior, possiblement al segle xiv, s'afegí a la capella un porxo amb estructura de torre fortificada. Aquest recinte és cobert amb volta de canó i s'hi accedeix per una porta amb un arc escarser situada a ponent. El seu estat de conservació ha estat ruinós durant molts anys fins al Ple de 29 d'octubre de 2014 en que s'aprova la reconstrucció de l'ermita amb un projecte d'obres de l'arquitecte Josep Mª Roca Marsinyach. Les obres comencen l'any 2015 i acaben l'any 2016. Història Hi ha notícies d'aquesta església des de finals del segle xiii, quan als anys 1282 i 1294 se li feren diversos llegats, tot i que l'edifici podria ser anterior. Fou una capella rural, que donava servei al sector ponent del terme (propera als límits de Navarcles). Aquesta situació és documentada el 1553 i el 1686 dins del mas Escayola, que tenia cura del temple. Els habitants del mas cuidaven el conreu de les vinyes del voltant de la capella alhora que feien la funció d'ermitants. El 1870 apareixen documents sobre l'existència d'aquesta església, que segons aquests es trobava en molt bon estat de conservació, i sobre l'existència d'un cementiri al costat,avui dia desaparegut. El seu mal estat de conservació no només es devia al pas dels anys sinó que també va ser causat per les repetides destruccions, les més importants a la Guerra Civil Espanyola. L'any 2009 l'església va ser cedida per Andrés Martín Sánchez al municipi de Talamanca. Des de llavors ha estat restaurada tota sencera, incloent-hi l'absis, la campana i una antiga cisterna al costat de l'edific principal. L'ermita restaurada es va inaugurar divendres 22 de juliol de 2016 amb la presència de diferents autoritats locals com un nou equipament municipal. També es va inaugurar més avall un centre d'interpretació sobre la Història de Talamanca i els episodis més remarcables, com els relacionats amb la Guerra de Successió. Amb això Talamanca recupera una antigua tradició medieval que consistia en una processó a l'ermita de Santa Magdalena per demanar que la pest bubónica no afectés als seus habitants. Referències
Santa Margarida de Sacot

Santa Margarida de Sacot és una ermita romànica al municipi de Santa Pau, a la comarca catalana de la Garrotxa. És un monument inventariat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Santa Margarida és al fons del cràter del volcà de Santa Margarida. Originàriament era d'estil romànic, però fou destruïda pels moviments sísmics dels anys 1427-1428 (veure Terratrèmol de Catalunya de 1428). Va ser reedificada l'any 1865. És un senzill temple d'una sola nau i carreus ben escairats. Fa un parell d'anys va ser restaurada i netejada després de molts anys d'abandó i mals tractes. Les visites pastorals efectuades a la parròquia de la Cot, a la qual pertany, en poquíssimes ocasions foren portades a terme pel mateix prelat; en d'altres Santa Margarida fou ignorada. Història Si volem donar crèdit al contingut dels goigs a llaor de la Santa, l'origen del seu culte fou la troballa de la seva imatge al mateix cràter del volcà. La primera notícia històrica de Santa Margarida de la Cot data de 1403 quan Bernat de Ça Terrada, el 16 de maig de dit any, fa testament deixant 10 sous a favor de l'obra de la capella de Santa Margarida. Cal dir que aquestes no eren les obres de construcció del temple, que segurament data de finals del segle xii, sinó que es devia referir a una altra mena d'obres. Al segle xix la capella fou quasi bastida de nou. Segons Monsalvatje, sembla que la imatge de la Santa, tallada amb alabastre, fou salvada del cataclisme produït pels moviments sísmics, de manera que, abans de la contesa civil de 1936, encara hom la podia contemplar a la capella. Salvada també de la destrucció de la guerra civil, se'n feu una reproducció per tal de venerar-la a la capella, i l'autèntica està dipositada al Museu Diocesà de Girona. Referències
Santa Maria Magdalena de Pradell

Santa Maria Magdalena és una església al nucli de Pradell de la Teixeta (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. La nova església substituí la romànica anterior, sobre la ubicació de la qual hi ha dubtes. Fou iniciada el 1771, encarregant-se de la construcció Josep Munté i Joan Bages, mestre de cases de Montbrió i fou sufragada pels veïns amb donacions amb prestacions. Fou oberta al culte el 22 de juliol de 1779. Fou dotada progressivament d'altars de gran vàlua cremats el juliol de 1936. Entre els altars construïts n'hi havia un de major dedicat a Santa Maria Magdalena, un altre a la Mare de Déu del Roser, al Sant Crist, a Sant Joan Baptista, a la Puríssima Concepció de Maria i a la Mare de Déu del Carme. Edifici de planta rectangular, bastit de maçoneria arrebossada amb reforç de carreu als angles i cobert per teulada a dues vessants. Interiorment es resol en una nau principal i dues laterals separades per àmplies pilastres que conformen una nau principal i dues laterals separades per àmplies pilastres que conformen dues tramades, amb cor a la primera i obrint capelles laterals. El creuer presenta una atípica planta octogonal, coberta per una cúpula en mal estat de conservació. D'un fris continu arrenca la volta de la nau, en arc de mig punt amb llunetes i les laterals són cobertes per volta d'aresta. La façana presenta un ull de bou i una portalada en arc de mig punt emmarcada per dues falses columnes i rematada per un frontó amb una fornícula que conté una imatge moderna de santa Maria Magdalena. El campanar, als peus, és de planta quadrada i resolució octogonal, amb coberta piramidal. Notes Enllaços externs «Església de Santa Maria Magdalena». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria d'Alcover

L'església de la Puríssima Sang de Santa Maria d'Alcover és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi d'Alcover (Alt Camp). Descripció A partir dels elements que encara es conserven de l'església es pot dibuixar la planta original, d'una sola nau de 10 x 13 m., amb absis semicircular i parets de 2 m. de gruix. Romanen en peu gran part de mur lateral, on s'obria la porta d'accés, així com l'absis i el cor, si bé s'ha perdut l'altre mur lateral que recolzava en l'enderrocat edifici hospital-escola. Cal remarcar els capitells de l'interior de l'absis amb decoració escultòrica i la imposta amb bandes horitzontals incises, a més de la magnífica rosassa situada als peus de l'església. Contràriament la porta d'entrada és d'una gran austeritat, ja que tant els capitells que coronen les columnes com les arquivoltes i el timpà són llisos. L'obra es va fer amb carreus regulars de saldó vermell. Història La factura de l'edifici el situa clarament a l'època romànica, si bé hi ha divergència d'opinions respecte a la seva datació concreta. No obstant això, el criteri general és de donar com a bona la data de final del segle xii. La tradició popular coneixia aquesta església amb el nom de "La Mesquita", nom que ha fet suposar l'existència anterior d'un temple musulmà. Vers la fi del segle xv va resultar insuficient i es va fer l'església nova. A la vella se celebrà culte fins a l'any 1783. L'any 1931 va ser declarada Monument Històrico-Artístic per ordre de Marcel·lí Domingo. L'edifici va resultar molt malmès en ser incendiat en els primers temps de la guerra de 1936. Poc després, el 1937, es va esfondrar gairebé totalment, i a més es van perdre retaules i talles de gran valor artístic. Actualment s'ha recuperat com a espai urbà, obrint-se al públic l'11 de setembre de 1979. Referències «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012]. Enllaços externs «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
Iglesia de la Purísima Sangre (Alcover)

La iglesia de la Purísima Sangre es un inmueble de la localidad española de Alcover, en la provincia de Tarragona. Las ruinas cuentan con el estatus de bien cultural de interés nacional. Descripción De estilo románico, su construcción se remontaría según Luis Redonet y Eufemià Fort Cogul a finales del siglo XII o comienzos del XIII.​​ Fue reformada en el siglo XVIII y el coro databa del siglo XIV.​ La iglesia fue declarada monumento histórico-artístico perteneciente al Tesoro Artístico Nacional el 3 de noviembre de 1931, durante la Segunda República, mediante un decreto publicado el día 7 de ese mismo mes en la Gaceta de Madrid, con la rúbrica de Marcelino Domingo.​ Quedó en ruinas al derribarse los edificios contiguos.​ Referencias Bibliografía Barbarà, Andreu (1979). «Declaración de monumento histórico-artístico de la iglesia románica de Alcover». Butlletí del Centre d'Estudis Alcoverencs (6): 29-30. ISSN 2385-3158. Redonet, Luis (1942). «Iglesia de la Purísima Sangre de Alcover (Tarragona)». Boletín de la Real Academia de la Historia (Madrid). tomo 111: 63-64. ISSN 0034-0626.
Santa Maria d'Artés

Santa Maria d'Artés és l'església parroquial d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És obra de Claudi Duran i Ventosa i de Josep Coll i Vilaclara. Construïda al pla, la seva funció parroquial va ser en el seu moment transferida de l'antiga església de Santa Maria que s'alça dalt d'un turó, a ponent de l'actual. Descripció Construcció religiosa: església neoromànica amb elements noucentistes formada per tres naus cobertes amb volta de canó i decoració amb elements plàstics i arquitectònics propis del romànic: arcuacions, columnes, arcs de mig punt, etc. La façana reprodueix tres portalades de mig punt que s'obren a un pòrtic; al mig de la façana tres finestrals d'arc de mig punt i un seguit d'arcuacions formen el cos central flanquejat per un campanar a tramuntana i per un cos rectangular a migdia. Situada a l'altar major de l'església i d'estil neoclàssic de 1947 trobem la figura de la Verge en L'Ascensió feta per Pontí en talla policromada de fusta. Història A finals dels s.XIX la vila d'Artés va conèixer una forta implantació de la indústria tèxtil que suposà un espectacular creixement del poble. Alhora que es construeixen el nou ajuntament i els escoles s'iniciava també l'obra de la nova església segons plànols de Claudi Duran i Ventosa fets l'any 1892. L'església fou dissenyada com un gran edifici d'inspiració romànica amb decoració noucentista i eclèctica. També es va projectar la construcció d'un segon campanar, però es va descartar la idea, segurament, per falta de pressupost. El nou edifici fou consagrat el 14 de setembre de 1912, el mateix any en què fou enderrocada l'antiga parroquial romànica d'Artés. Tota l'església és obra de Cl. Duran llevat del campanar que és de l'arquitecte Josep Coll i Vilaclara. Referències
Santa Maria d'Oló (església)

Santa Maria d'Oló és l'església parroquial del poble de Santa Maria d'Oló, a la comarca del Moianès. És l'actual església parroquial, situada en el punt més pla del poble de Santa Maria d'Oló, prop de la zona on hi ha els principals comerços i la Casa de la Vila del poble. Ha substituït l'antiga església parroquial de Santa Maria i Sant Joan d'Oló. És una església moderna, construïda a partir de l'any 1950. Es va beneir el 1963, i s'hi traslladà la parroquialitat, la rectoria i els despatxos parroquials. La construcció va anar a càrrec del matrimoni Roger-Vidal, amos de la fàbrica més important del poble. És obra de l'arquitecte Manuel Puig i Janer, decorat bellament per Josep Artigues i Basté. És un edifici modern de línies agosarades, ple de simbolismes. L'església és dedicada a l'Assumpció de la Mare de Déu, una de les diferents advocacions de Santa Maria. Descripció Església d'una sola nau, amb façana principal encarada a sol ixent. Té la capella del Santíssim adossada i el campanar separat de l'església i situat al cantó de migdia. En la façana es distingeixen clarament dues parts, determinades per un voladís sobre la porta, de línia quebrada amb funció de porxo. La porta d'accés queda definida per un arc escarser. Estructuralment hi ha uns nervis oberts cap enfora, de pedra, que sostenen la teulada de ciment armat. En la part superior de la façana s'obren dos vitralls de colors, que són un motiu d'embelliment, així com un mosaic situat entre els finestrals i sobre la porta. L'absis presenta una forma irregular corbada, estructurat en quatre fileres de finestretes que van del sòcol a la teulada. Les parets són obrades amb totxos, mentre que el sòcol és de pedra. El campanar segueix la mateixa línia que l'església. Història Es va començar a construir cap el 1950 i es va beneir el 1963. És obra de l'arquitecte Manuel Puig i Janer i la decoració anà a càrrec de Josep Artigues i Basté. El matrimoni Roger-Vidal, amos de la gran fàbrica que hi ha propera, fou el promotor-financiador de l'obra. Es considera com una de les millors obres d'art modern religiós de mitjan segle xx. L'església es dedicada a l'Assumpció de la Mare de Déu. Vegeu també Capella de la Mare de Déu dels Dolors dels Clapers. Referències
Santa Maria de Bastanist

Mare de Déu de Bastanist o Santa Maria de Bastanist és un santuari situat al peu de la serra del Cadí, al municipi de Montellà i Martinet (Cerdanya) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La construcció original ha estat greument alterada al llarg dels segles. L'església en l'actualitat és una construcció de pedra i maçoneria i coberta de pissarra. Absis circular de pedra, que queda exteriorment ocult a causa de les edificacions que l'envolten i que és l'únic element original. És una església d'una sola nau, amb arcs formers i volta de canó. Creuer amb volta apuntada i paviment de cairó. Als peus hi ha un cor de fusta. Portada d'arc de mig punt amb dovelles. A la clau hi ha la data de 1705. La porta de fusta amb motllures clavades és del segle xix. També s'hi veu un òcul a la façana. Té una torre campanar a la capçalera amb merlets. L'església queda coberta per edificacions posteriors pel capçal i el costat nord. Història El Santuari es troba als peus del Cadí en el seu costat septentrional, a 1250 m d'altitud. Segons la llegenda, l'origen del Santuari es remunta al 705, quan s'hi va trobar una Mare de Déu. Altres fonts indiquen que la imatge de la Verge de Bastanist va ser trobada per un jove pastor al mateix lloc on es va fer l'edificació, segons conten l'any 1109. Els experts l'havien datat a l'entorn de 1150. Actualment s'hi venera una reproducció de l'anterior talla policromada. Per la documentació de donacions, es té notícies de l'església datades des de l'any 1322. A la llinda de la porta hi ha gravada la data de 1704 que va ser reedificada. De la seva època romànica només queda l'absis i una petita part de la nau. Va sofrir greus danys per les tropes franceses el 1790 i el 1804 i va ser incendiada durant la guerra civil espanyola l'any 1936, i es va reformar novament l'any 1949. La imatge de la Mare de Déu del Boix, venerada fins al 1936, era romànica i desaparegué a un incendi. Actualment hi ha una còpia de la Mare de Déu de Núria. El Santuari ha estat saquejat pels francesos en diverses ocasions, entre d'altres als anys 1790 i 1818. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències Bibliografia Bertrán, Juan Antonio. La Cerdaña de siempre (en castellà). Barcelona: Editorial Juventud, 1992. ISBN 84-261-2660-X. Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.
Santuario de Santa María de Bastanist

El Santuario de Santa María de Bastanist, está situado al pie de la sierra del Cadí, muy cerca de la población de Montellà i Martinet, en la comarca catalana de la Baja Cerdaña,en el pequeño pueblecito de Villec perteneciente a la provincia de Lérida. Historia Por la documentación de donaciones, se tiene noticias de la iglesia datadas en el año 1322. En el dintel de la puerta hay grabada la fecha de 1704 en que fue reedificada, de su época románica sólo queda el ábside y una pequeña parte de la nave. Durante la guerra de independencia sufrió graves destrozos por las tropas francesas en 1790 y en 1804 y fue incendiada durante la guerra civil española de 1936. Reformándose nuevamente en el año 1949. Muy cerca de la iglesia, se conserva un esconjuradero en bastante buen estado. La imagen de la Virgen de Bastanist, fue encontrada por un joven pastor en el mismo lugar donde se hizo la edificación, según cuentan ocurrió en el año 1109. La imagen desapareció durante el incendio de 1936. Los expertos la habían datado de alrededor de 1150. En la actualidad se venera una reproducción de la anterior talla policromada. Enlaces externos Datos sobre Santa María de Bastanist Archivado el 27 de septiembre de 2007 en Wayback Machine. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric,Les esglésies Romàniques de la Cerdanya 2004,Barcelona,Farell Editors ISBN 84 95695 39 1
Iglesia de Nuestra Señora de la Merced (Santa Coloma de Queralt)

La iglesia de Nuestra Señora de la Merced (o de Santa María de Belloch) es un inmueble del municipio español de Santa Coloma de Queralt, en la provincia de Tarragona. Cuenta con el estatus de bien cultural de interés nacional. Descripción La iglesia de Santa María de Belloch fue llamada más adelante «de la Merced».​ Su construcción se remontaría al siglo XIII.​​ Las dos capillas del crucero serían más modernas que la nave y el frontispicio.​ Fue declarada monumento histórico artístico el 29 de septiembre de 1944, mediante un decreto publicado el 19 de octubre de ese mismo año en el Boletín Oficial del Estado.​ Notas Referencias Bibliografía Liaño Martínez, Emma (1980). «Las iglesias góticas de Santa Coloma de Queralt». Aplec de Treballs (2): 21-50. ISSN 2013-9314. Segura y Valls, Juan (1879). Historia de la villa de Santa Coloma de Queralt. Barcelona: Imprenta de Vicente Magriñá.
Santa Maria de Buiro

Santa Maria de Buiro, o la Santa Creu, o Santes Creus, és una ermita romànica de l'antic poble de Buiro, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba a uns 900 metres en línia recta al sud-est del poble d'Ainet de Besan, al nord-oest de les Bordes de Buiro, a 1.380 metres d'altitud. No hi ha referències a aquesta església abans del 1904, quan consta com a capella de Sant Julià d'Ainet de Besan. És una petita ermita romànica, d'una sola nau amb absis semicircular a llevant. D'aquesta església prové una talla de fusta romànica de força interès, popularment anomenada Sant Creuet: una majestat de fusta d'uns 73 cm de mida màxima, que dona nom a l'església, ja que es tracta del Crist crucificat en majestat, coneguda popularment com a sant creuet. Es conserva en una casa particular d'Ainet de Besan. Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Santa Maria de Buiro (o de la Santa Creu)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santes Creus de Buiro en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Maria de Bonestarre

Santa Maria o Mare de Déu de Bonestarre és l'església del poble de Bonestarre, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme del mateix nom. És una església d'origen romànic, tot i que transformada en època moderna. Eclesiàsticament, és sufragània de la parròquia de Sant Romà d'Anàs. Descripció Església d'una sola nau dividida en quatre trams, amb capella, laterals i sense absis. La façana està orientada a migdia sota el pinyó de la coberta, en la qual s'obren, a costat i costat, estretes espitlleres, al centre la porta d'arc de mig punt i a sobre d'aquesta un òcul i una finestra. A la dreta s'aixeca una torre campanar amb xapitell. Les parets de pedra són arrebossades. La coberta és de llicorella a dues vessants. Referències