NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jardins de Carme Biada

Els jardins de Carme Biada són una zona verda a interior d'illa dels carrers de Roger de Llúria, del Rosselló, del Bruc i de Còrsega de la Dreta de l'Eixample de Barcelona. Història i descripció Van ser inaugurats el 2007 i estan dedicats a Carme Biada i Navarro, besneta de Miquel Biada i Bunyol, el promotor de la línia de ferrocarril que connectava Barcelona amb Mataró, la primera de la península Ibèrica. El 1894 es va casar amb Arturo Elizalde Rouvier, i a la mort del seu marit a París el 1925, es va posar al capdavant del projecte de fabricació de motors d'aviació, un dels productes més reconeguts de l'empresa Elizalde. Tenen una superfície de 689 m² i consten d'una zona de jocs i una ajardinada amb parterres amb vegetació i pavimentat de sauló on hi ha plantats diferents espècies d'arbres. Les espècies que hi ha són: xipers (Cupressus sempervirens), falses acàcies (Robinia pseudoacacia), acàcies del japó (Styphnolobium japonicum), llorers (Laurus nobilis) i palmeres ventall de califòrnia (Washingtonia filifera). Actualment, hi ha també una escola bressol municipal. Referències Vegeu també Casa Elizalde
Jardins de Clara Campoamor

Els Jardins de Clara Campoamor són un parc urbà situat a l'avinguda Diagonal, 609-615, al barri de les Corts de Barcelona. Està dedicat a la figura històrica de Clara Campoamor, militant i diputada del Partit Radical durant la Segona República Espanyola, principal defensora i impulsora de l'aprovació del sufragi femení, en aquest període i per primera vegada en la història de l'Estat espanyol. Història El 27 de juliol del 1994, l'Ajuntament de Barcelona aprovà la dedicació d'aquest espai urbà, que fou inaugurat el 3 de desembre del mateix any. Als anys 1990, només el 4 per cent del conjunt del dels carrers de Barcelona estaven dedicats a dones. Per tal de corregir tal desequilibri, es va optar per que, amb major quantitat, els nous espais públics fossin dedicats a personalitats del sexe femení i, així, guanyessin presència. Obrint a més l'espectre als perfils professionals, més enllà de les santes i verges que fins, al moment, havien dominat, juntament, amb les nobles i les terratinents. L'1 d'octubre de 2024 es va inaugurar la reurbanització dels jardins amb millores d'accessibilitat, sostenibilitat i enfocament inclusiu, segons un projecte de finançament mixt entre l'Ajuntament, la Immobiliària Colonial i Merlin Properties. La data coincidia amb l'aniversari del discurs amb què Clara Campoamor va defensar el dret de vot de les dones al Congrés dels Diputats. Atemptat terrorista d'ETA La matinada del 2 de novembre del 2000, un agent de la Guàrdia Urbana i un vigilant de seguretat privada foren resultats ferits lleus per l'explosió d'un cotxe bomba col·locat per un comando d'ETA a tocar dels jardins de Clara Campoamor. Descripció Amb una extensió de poc més de mitja hectàrea (0,54 ha), es troba a l'illa de cases de l'avinguda Diagonal i els carrers de Gandesa, d'Europa i de Joan Güell, entre El Corte Inglés i el centre comercial de L'Illa Diagonal. Acull una àrea de jocs infantils, un parterre central amb gespa, zones de sauló i paviment dur als laterals, amb ejemplars vegetals de lledoners (Celtis australis) i palmeres de Canàries (Phoenix canariensis). Escultura Citerea A l'entrada dels jardins, a l'interior d'uns sortidors d'aigua ornamentals, hi ha situada l'escultura Citerea, feta d'acer pintat i amb un cos de 5,06 × 3,23 × 1,93 m de dimensió. Obra de l'artista María Luisa Serra Catalán, fou inaugurada el 6 de juliol del 1993. El seu nom s'inspira en el quadre Peregrinació a l'illa de Cítera, del pintor francès Jean Antoine Watteau. L'obra guanyà el concurs públic impulsat l'any 1990 per l'Ajuntament de Barcelona per tal d'embellir els espais públics del districte de les Corts, en el marc de la campanya Barcelona posa't guapa. Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona Urbanisme de Barcelona Hodonímia de Barcelona Enllaços externs «Escultura Citerea». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Jardins de Maria Mercè Marçal

Els Jardins de Maria Mercè Marçal són una zona verda del barri de la Nova Esquerra de l'Eixample de Barcelona, situada a l'interior de l'illa compresa entre els carrers de Provença, Viladomat, Rosselló i del Comte Borrell, on conflueixen diferents equipaments, com el Casal de Gent Gran de l'Esquerra de l'Eixample, i a la part inferior hi ha el pavelló esportiu de l'escola IPSI. Història i descripció L'enderrocament de la seu de l'Editorial Sopena l'octubre del 1996 va motivar la forta oposició dels veïns, que en reclamaven la preservació i van organitzar-hi diverses accions, però l'Ajuntament va considerar que l'edifici, que en aquell moment no estava catalogat, no tenia cap valor arquitectònic. Per a compensar-los, va pactar amb la immobiliària Metro-3 la creació d'uns jardins de 1.312 m² a l'interior de l'illa. Aquests foren inaugurats el 2002 i van ser batejats en honor de la poetessa i feminista barcelonina Maria Mercè Marçal (1952-1998). Alguns dels elements més característics de l'antiga façana van ser recuperats en un mural de ceràmica realitzat per Jordi Gispert, que adorna un dels murs perimetrals del jardí; altres són entapissats amb plantes enfiladisses. L'espai té tres zones ben diferenciades: una àrea de jocs, una d'estada i una zona reservada a horts urbans. Durant el 2017 i fins a l'octubre del 2018, se'n va fer una important reforma i ampliació. Es van remodelar la zona de jocs infantils, els horts urbans i s'hi instal·là una pèrgola coberta de plantes enfiladisses, i s'adequaren noves jardineres. Referències
Jardins de Menéndez y Pelayo

Els jardins de Menéndez y Pelayo són una zona verda del barri de la Salut a Barcelona. Els jardins fan més mitja hectàrea de superfície i tenen accés pel carrer Maignon i Travessera de Dalt. Els jardins estan organitzats en una serie de parterres i terrasses comunicades per rampes per tal de salvar el fort desnivell de la zona. Hi ha diverses àrees d'estada, jocs infantils i pistes de petanca. Durant l'any 2017 i 2018 s'hi feu una important remodelació dels jardins, en el marc de la reurbanització de la ronda del mig, vial a la qual hi comunica. Durant aquestes obres s'hi construí un parquing i es modificà per complet la zona verda. Durant el procés de reforma, s'hi han fet millores per les aportacions dels veïns del barri. Es preveu que la futura estació de Muntanya de la Línia 9 del metro de Barcelona serà sota en aquest espai però de moment la construcció no està planificada, almenys a curt termini. Al jardí podem trobar gran diversitat de plantes llenyoses. Hi ha onze d'arbre, en destaquen la presència de Xicrandes (Jacaranda mimosifolia), liquidambars (Liquidambar styraciflua) i lledoners (Celtis australis). També hi ha una gran quantitat d'espècies arbustives, sobretot aromàtiques com el romaní (Salvia rosmarinus), la sàlvia (Salvia officinalis), diverses espècies d'espígol (Lavandula) i l'espernellac (Santolina chamaecyparissus). Referències
Parc de l'Alhambra

El Parc de l'Alhambra està situat al carrer del mateix nom i l'avinguda de la Granvia de l'Hospitalet, al barri de Santa Eulàlia de l'Hospitalet de Llobregat. Ocupa una part dels terrenys de L'Aprestadora Espanyola. Història Fou inaugurat el 6 de desembre del 1986 pel president de la Corporació Metropolitana de Barcelona, Pasqual Maragall, que va aprofitar per a destacar el que aquesta institució feia per la creació de zones verdes. A finals del 2019, associacions veïnals van promoure una consulta en defensa del parc, pel fet que el govern municipal volia construir un poliesportiu on està ubicat la zona verda. Descripció Disposa d'1,7 hectàrees estructurades amb zones diferenciades per infants, persones d'edat avançada i gossos i és una de les poques zones verdes de la ciutat. Referències
Burgruine Palafolls

Die Burgruine von Palafolls (auf Katalanisch Castell de Palafolls; auf Spanisch Castillo de Palafolls) ist die Ruine einer mittelalterlichen Befestigungsanlage (Höhenburg) auf der Erhebung Turó del Castell oberhalb des katalanischen Ortes Palafolls. Die Burg von Palafolls sicherte ursprünglich die Straße von Girona nach Barcelona sowie das Mündungsgebiet des Flusses Tordera. Sie war zwischen dem 10. und dem 16. Jahrhundert in Nutzung und war Sitz der gleichnamigen Baronie. 968 wurde die Befestigung erstmals urkundlich erwähnt, um 1400 erreichte sie den umfangreichsten Ausbau und ab dem 16. Jahrhundert verfiel die Anlage nach und nach. Heute ist sie eine Ruine. Weblinks
Campo de Tarragona

Campo de Tarragona (en catalán y oficialmente Camp de Tarragona) es uno de los ocho ámbitos funcionales territoriales (AFT) definidos en el Plan territorial general de Cataluña, creados para un hipotético desarrollo de la comunidad autónoma en veguerías, integrando las comarcas de Alto Campo, Bajo Campo, Cuenca de Barberá, El Priorato y Tarragonés. Tiene una superficie de 2703 km² y 555 957 habitantes.​ Hoy día es también el nombre del área metropolitana alrededor de Tarragona y Reus. Es una región natural e histórica del sur de Cataluña.​ La supracomarca o región histórica del Campo de Tarragona ya está documentada en 1315. La región es llana, rodeada por las montañas de la cordillera Prelitoral y el mar Mediterráneo, en contacto con el Panadés, la Cuenca de Barberá y las Tierras del Ebro. Sus principales ciudades son Tarragona, Reus y Valls. Los ríos principales son el Francolí y el Gayá. La denominación es una pervivencia del latín territorium tarraconensis que en la época romana designaba el territorio bajo influencia directa de Tarraco y no de ninguna otra civitas. La región constituyó la veguería de Tarragona, y durante muchos años (1356-1715) la mayoría de sus términos y pueblos formaron parte de la comuna del Campo. También es el nombre de la estación ferroviaria de alta velocidad que desde el 26 de diciembre de 2006 sirve a esas comarcas: Estación de Campo de Tarragona Referencias Enlaces externos www.elcampdetarragona.net Plataforma virtual para la proyección internacional del Camp de Tarragona.
Camp de Tarragone

Le Camp de Tarragone (Camp de Tarragona en catalan) est l'un des huit domaines fonctionnels territoriaux définis par le plan territorial général de Catalogne. C'est également une viguerie sous le nom de Camp de Tarragona suivant le projet de loi sur l'organisation de la Catalogne Veguerial (Llei de l'Organització Veguerial de Catalunya; 2009). Géographie Elle englobe l'aire métropolitaine de l'agglomération de Tarragone constituée de six comarques, pour une superficie de 2 928 km2 et une population de 466 068 habitants en 2009. Comarques Alt Camp Baix Camp Baix Penedès Conca de Barberà El Priorat Tarragonès Économie Il possède une gare TGV : « Gare de Camp de Tarragone ». Notes et références Voir aussi Articles connexes Plan territorial général de Catalogne Liens externes Portail de la géographie Portail de la Catalogne
Can Mimeri

Can Mimeri és una torre residencial del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. És a prop del veïnat de masies disperses de Can Quintanes. Està situada a llevant de Riells del Fai, en el vessant meridional dels Cingles de Bertí i del seu contrafort sud-occidental, la Serra de Can Tabola. És al capdamunt i a ponent de la vall del torrent de Can Pagès. És la masia de més al sud-oest del veïnat de Can Quintanes; al seu nord-est es troba la masia de Can Barretó.
La Rovira (Montmany)

La Rovira fou una masia del terme municipal del Figueró, pertanyent a la comarca del Vallès Oriental, dins de l'àmbit de l'antic poble rural de Montmany. Estava situada en el sector sud-oest del terme, a tocar del límit amb Sant Quirze Safaja, molt a prop del límit amb Sant Quirze Safaja i sota de la cinglera dels Cingles de Bertí. Referències Enllaços externs La Rovira en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Cartoixa de Santa Maria d’Escaladei

Die Cartoixa de Santa Maria d’Escaladei ist eine ehemalige Kartause aus dem 12. Jahrhundert in Katalonien. Sie liegt auf der Gemarkung der Gemeinde La Morera de Montsant in der Provinz Tarragona. Das Priorat der Klosteranlage ist der Ursprung der Comarca und des Weinbaugebiets Priorat. Geschichte Die Kartause von Escaladei (Gottesleiter) war das erste Kloster des Kartäuserordens auf der Iberischen Halbinsel. Es wurde 1194 durch Alfons II. von Aragón gegründet. Die ersten Bauten des Klosters waren die 1228 geweihte Kirche Santa Maria und das erste Kloster, genannt „Maius“, umrahmt von zwölf Zellen und mit den wesentlichen Bestandteilen eines Klosters wie dem Kapitelsaal, dem Refektorium, einigen Kapellen und Versorgungsgebäuben außerhalb des eigentlichen Klostergeländes. Diese Gebäude sind dem Übergang zwischen Romanik und Gotik zuzuordnen. Bereits 1218 war die klösterliche Gemeinschaft gefestigt und begann dank Schenkungen von König Jaume I. die Herrschaft und Rechtsprechung über die Dörfer der Umgebung auszuweiten: La Morera, Gratallops, Torroja, Porrera, Poboleda und La Vilella Alta. So entstand das Priorat. Das große Ansehen und die königliche Protektion ermöglichten die Erweiterung des Klosters. Mit Unterstützung des Infanten Joan d’Aragón, Sohn von Jaume II., der auch Erzbischof von Tarragona war, konnte 1333 ein zweites – jetzt rein gotisches – Kloster mit weiteren zwölf Zellen gebaut und die Aufnahmefähigkeit der Kartause verdoppelt werden. 1403 wurde durch weitere Schenkungen der Bau des dritten – hochgotischen – Klosters mit den letzten sechs Zellen möglich. Die zahlreichen Erweiterungen hatten zu unterschiedlichen Baustilen in der Kartause geführt. Im 16. Jahrhundert wurde daher ein Umbau der gesamten Klosteranlage in Angriff genommen. Nach den Umbauten im 17. und 18. Jahrhundert bestand die Kartause aus Gebäuden des Barock und des Klassizismus. Während dieser Zeit war die Cartoixa d’Escaladei ein kulturelles Zentrum und stilbildend in der Malerei. Mit der Desamortisation in Spanien unter Mendizábal wurden 1835 die Kartäuser enteignet und mussten das Kloster verlassen. Bereits am folgenden Tag wurde die Kartause geplündert und wenig später abgebrannt. Innerhalb von nur zwei Jahren waren die Klostergebäude fast vollständig zerstört. Die Klostergüter und die Wertgegenstände, welche die Plünderung überstanden hatten, wurden 1843 öffentlich versteigert. 1980 wurde der Ruinenkomplex der Cartoixa d’Escaladei schließlich zum Nationalen Kulturgut (Bé Cultural d’Interès Nacional) erklärt. 1989 übergaben die Eigentümer die gesamte Anlage an die Generalitat de Catalunya, die seither die Anlage sichert, restauriert und den Besuchern öffnet. Literatur Scala Dei, primera cartoixa de la peninsula iberica i l'orde cartoixa. Actes, congrés internacional, 21, 22 i 23 de setembre de 1996, a l'antiga hostatgeria de la cartoixa de Scala Dei (= Analecta Cartusiana. 139). Scala Dei u. a., La Morena de Montsant 1999, ISBN 3-901995-36-6. Weblinks Informationen und Bilder auf Monasterios de Catalunya Escaladei. Publikationen in der bibliografischen Datenbank der Regesta Imperii.
Casa Calvet

La Casa Calvet és un edifici al carrer de Casp, 48 de la Dreta de l'Eixample de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès nacional. Història Va ser projectat el 1898 per l'arquitecte Antoni Gaudí per encàrrec de Juliana Pintó i Roldós, vídua del fabricant tèxtil de Vilassar de Dalt Pere Màrtir Calvet i Carbonell (†1894) i representant de la raó social Successors de Pere Calvet. El 1900, l'edifici guanyà el premi de l'Ajuntament de Barcelona al millor edifici de l'any, i va servir tant per al negoci, al qual es van destinar la planta baixa i el soterrani, com per a habitatges, situats a les plantes superiors. Més endavant hi viuria el matrimoni format per Víctor Maria d'Imbert Manero i Anna Solà i Galí. Descripció Edifici de planta baixa i quatre pisos, destinat a oficines i habitatges. El projecte s'insereix dins la tipologia, aleshores ja molt codificada, de les cases de pisos de l'Eixample, amb dos habitatges per planta al voltant de quatre celoberts i de la caixa de l'escala, i amb façana anterior i posterior. A la façana principal, Gaudí posà a prova les possibilitats que li ofereix el repertori estilístic del barroc: les columnes de la planta baixa, l'ornamentació de la tribuna de la planta noble i dels balcons, el mateix tractament de la pedra, el coronament doblement curvilini de l'edifici. El repertori barroc apareix també al vestíbul i a l'escala principal. Però el sector més personal i creatiu és, sens dubte, la façana interior, mancada de referències estilístiques però que desenvolupa una solució original al problema de les galeries, fet que l'apropa a la funcionalitat de les façanes racionalistes. Cal destacar també, al coronament de la façana, els bustos dels tres sants patrons de Vilassar de Dalt, d'on eren els Calvet: Sant Pere Màrtir (en honor del pare del propietari), Sant Genís d'Arle, el notari, i Sant Genís de Roma l'actor. Les columnes que flanquegen l'entrada recorden bobines de fil, i constitueixen una al·lusió al negoci tèxtil de la família. Els treballs de forja són obra del serraller Josep Perpinyà. A l'interior s'hi troba una obra mecànica destacada, un ascensor amb aparença de moble de fusta tallada fabricat per Cardellach. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs «Casa Calvet». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Casa Calvet». UPCommons.
Casa Calvet

Casa Calvet je budova navržená Antonim Gaudím, stojící na ulici Casp v barcelonské čtvrti Eixample. Byla postavena roku 1899. Stavba byla provedena na zakázku Andreua Calveta, výrobce textilu, pro podnikání (v přízemí a suterénu) i pro bydlení (v horních patrech). Casa Calvet je považována za nejkonzervativnější dílo architekta. Podle odborníků, vysvětlení spočívá v tom, že za prvé, Gaudí musel přizpůsobit stávající budovy a na straně druhé musel vzít v úvahu, že se nachází v elegantní čtvrti. Symetrie, rovnováha a pořádek, které charakterizují Casa Calvet, nejsou obvyklé v práci Gaudího. Nicméně jsou vidět prvky modernismu, například křivočaré štíty na přední části tribuny proskleného balkonu. Sloupy lemující vchod a připomínají cívky nití jsou narážkou na Calvetův textilní podnik. Kování je dílo Josepa Perpinyà. V horní části fasády jsou busty tří patronů města Vilassar de Dalt, kde žili Calvetovi: Petr Veronský, Genesius z Arlu a Genesius Římský. Byla to první stavba oceněna radou města na Concurs anual d’edificis artístics (1899). Roku 1969 byla prohlášena španělskou kulturní památkou. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Casa Calvet na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Casa Calvet na Wikimedia Commons
Casa Calvet

Casa Calvet (spanisch und katalanisch für Haus Calvet) in Barcelona ist ein Werk des katalanischen Architekten Antoni Gaudí. Das in der Carrer de Casp 48 im Stadtteil Eixample für den Textilfabrikanten Pedro Mártir Calvet errichtete Wohn- und Geschäftshaus gilt als der konventionellste Bau Gaudís. Das Gebäude fügt sich harmonisch in seine Umgebung ein und besticht durch seine Eleganz. Die Fassade erscheint – untypisch für Gaudí – symmetrisch und ebenmäßig. Die sonst von ihm bevorzugten geschwungenen Linien, schrägen Säulen und Farbigkeit fehlen. Nur der barock wirkende Erker im zweiten Stockwerk, die beiden Giebel und die kleeblattförmigen Balkone nehmen etwas von der Strenge und weisen moderne Elemente auf. An den Balkonen zeigt sich wieder der geschickte Umgang Gaudís mit schmiede- und gusseisernen Arbeiten, die er gekonnt mit dem Naturstein der Fassade kombiniert. Wie bei vielen seiner Bauwerke gestaltete Gaudí auch die Innenausstattung – von den eisernen Gittern des Aufzugs über die Wandverkleidungen bis zum Mobiliar. An vielen Stellen des Hauses finden sich Darstellungen und Anspielungen auf Pilze, die Pedro Calvet sammelte. Calvet beauftragte Gaudí zum einen, um ein modernes und zukunftsweisendes Gebäude zu erhalten, und zum anderen wahrscheinlich auch, weil Gaudí genau wie sein Auftraggeber ein selbstbewusster Katalane mit Hang zum Nationalismus war. Die Pläne wurden von der staatlichen Behörde zunächst zurückgewiesen, da sie die erlaubte Traufhöhe überschritten. Gaudí beabsichtigte daher, die Giebel aufzugeben. Letztlich wurde dem Bauantrag doch in seiner ursprünglichen Form, wahrscheinlich auf Druck des Bauherrn, stattgegeben. Casa Calvet erhielt als einziges Gebäude Gaudís eine offizielle Auszeichnung: Im Jahre 1900 gewann er damit den ersten Preis beim jährlichen Architekturwettbewerb der Stadt Barcelona (Concurs anual d'edificis artístics). Literatur Joan Bergós i Massó/Joan Bassegoda i Nonell/Maria A. Crippa: Gaudí. Der Mensch und das Werk. Hatje Cantz Verlag, Ostfildern 2000, ISBN 3-7757-0950-9. Xavier Güell: Antoni Gaudí. Verlag für Architektur Artemis, Zürich 1987, ISBN 3-7608-8121-1. Weblinks weitere Informationen und Fotos (in engl.) Hintergründe und Fotos (in engl.) Einzelnachweise
Casa Calvet

Casa Calvet (Catalan pronunciation: [ˈkazə kəlˈβɛt]) is a building, designed by Antoni Gaudí for a textile manufacturer which served as both a commercial property (in the basement and on the ground floor) and a residence. It is located at Carrer de Casp 48, Eixample district of Barcelona. It was built between 1898 and 1900. Gaudí scholars agree that this building is the most conventional of his works, partly because it had to be squeezed in between older structures and partly because it was sited in one of the most elegant sections of Barcelona. Its symmetry, balance and orderly rhythm are unusual for Gaudí's works. However, the curves and double gable at the top, the projecting oriel at the entrance — almost baroque in its drama, and isolated witty details are modernista elements. Bulging balconies alternate with smaller, shallower balconies. Mushrooms above the oriel at the center allude to the owner's favorite hobby. Columns flanking the entrance are in the form of stacked bobbins — an allusion to the family business of textile manufacture. Lluís Permanyer claims that "the gallery at ground level is the façade's most outstanding feature, a daring combination of wrought iron and stone in which decorative historical elements such as a cypress, an olive tree, horns of plenty, and the Catalan coat of arms can be discerned". Three sculpted heads at the top also allude to the owner: One is Sant Pere Màrtir Calvet i Carbonell (the owner's father) and two are patron saints of Vilassar, Andreu Calvet's home town. Between 1899 and 1906, the Arts Building Annual Award (Concurso annual de edificios artísticos) awarded modernist pieces, like the Casa Calvet, the Casa Lleó Morera and the Casa Trinxet. See also List of Gaudí buildings References Bibliography Lahuerta, Juan José (2001), Casa Batlló, Barcelona, Gaudí, Pere Vivas i Ricard Pla, photographer, Triangle Postals, ISBN 978-84-8478-025-0, retrieved 7 March 2012 See also List of Modernisme buildings in Barcelona