NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castell d'Escart

El Castell d'Escart, o de Sant Julià d'Escart, és al damunt i al nord del poble d'Escart, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, en territori de l'antic municipi d'Escaló. És damunt i al nord del poble, a llevant del cementiri. No en queden gaires restes, però s'hi poden veure restes de murs en un pla d'uns 17 metres de llargària, on devia haver-hi un edifici quadrangular, del qual no se'n sap res, mentre no s'hi facin les necessàries excavacions arqueològiques. El castell d'Escart formava part de la línia defensiva de l'entrada a la Vall d'Àneu des de migdia, tot i que pertanyia a l'abadia de Santa Maria de Gerri. El 1079 se n'apoderà el comte Artau I de Pallars Sobirà per tal de defensar la vall de les escomeses de les forces del Comte d'Urgell, però el restituí dos anys després a l'abat de Gerri. Es complementava amb el Castell d'Escaló, la Torrassa, el Castellot d'Estaís, i els castells de Llort, Castell de Berrós i Llavorre, el conjunt dels quals constituïa la porta d'accés a la Vall d'Àneu. Referències Bibliografia Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep; Puigferrat i Oliva, Carles. «Castell d'Escart». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Escaló». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs El Castell d'Escart en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Castell d'Hortoneda

El Castell d'Hortoneda, popularment conegut com la Torre de Cal Músic i en alguns mapes denominada Torre de Roca Santa, està situat dalt d'un turonet al nord-est del poble d'Hortoneda, que corona i domina el poble. Pertany a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, actualment del terme de Conca de Dalt, de la comarca del Pallars Jussà. És una obra declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Les restes de la torre se situen al turó que domina el poble d'Hortoneda, al costat d'un dipòsit d'aigua que s'assenta sobre antigues estructures. De la torres, de planta circular, només queda el reble interior, tot i que segurament tenia un recinte ampli. En un primer moment pertangué als Orcau, però aviat fou unit al comtat de Pallars Jussà, del qual passà més tard als ducs de Cardona i finalment als Medinaceli. En queden poques restes: la part baixa d'una torre circular, així com algunes restes més de parets, tot molt malmès. L'esplanada que acollia el castell és actualment un erm en part aprofitat pel dipòsit municipal d'aigua. Referències Bibliografia BENITO I MONCLÚS, Pere i BOLÒS I MASCLANS, Jordi. "Castell d'Hortoneda", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X. Enllaços externs Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Castell d'Olorda

El castell d'Olorda era situat a Santa Creu d'Olorda (Barcelona), a la serra de Collserola, tot i que la seva ubicació exacta és incerta. Algunes fonts el situen al cim del puig d'Olorda, mentre que d'altres l'identifiquen com el casalot en ruïnes situat al costat de ponent de l'església de Santa Creu d'Olorda, catalogat com a bé cultural d'interès nacional. Història La primera referència documental al terme d'Olorda és del 986, en un precepte de Lotari que confirmava al monestir de Sant Cugat les seves possessions. El 997, l'abat Odó i Ènnec Bonfill, senyor de Cervelló, realitzaren una permuta per la qual el monestir li cedia una casa amb una torre i terres al terme d'Olorda. El 998, en una altra permuta, el senyor de Cervelló donà a l'abat la torre que fou de Sunyer al mateix terme, amb les cases que hi havia. El castell apareix documentat per primera vegada el 1355, fou venut pel rei Pere el Cerimoniós a Pere Desllor. El 1377, els Desllor vengueren la senyoria i el castell a Berenguer de Relat, que fou tresorer de la reina Elionor de Sicília, a més de senyor de Castelldefels i de Castellciuró. El 1542, Lluís Desvalls i de Relat vengué els castells d'Olorda i Castellciuró als Requesens-Zúñiga, senyors del Castell Vell de Rosanes. La jurisdicció del castell d'Olorda incloïa els territoris de Vallvidrera i Sant Bartomeu de la Quadra, però no tingué mai una vida pròpia, ja que els senyors preferiren viure a Castellciuró, on hi havia més facilitats i una millor comunicació amb la resta de viles de la comarca. Descripció Com la majoria de castells medievals, la construcció original fou modificada posteriorment i el que ha arribat fins als nostres dies és resultat de diverses èpoques i usos. Sembla que la part més antiga és una torre de planta rectangular, que dóna a la plaça de l'església i que té una porta adovellada, segurament obert dels segles xvi-xvii. Les construccions es distribueixen entorn d'un pati central quadrat, i el seu paredat és característic del segle xiv. Encara hi ha una finestreta gòtica i fa pocs anys hi havia un finestral més gran d'aquest estil. Al mur que tanca el pati pel sud hi ha dos arcs, un tapiat i l'altre cegat en part. Hi ha la sala anomenada del «tinellet», anomenada així per la semblança amb el Saló del Tinell del Palau Reial Major de Barcelona. És una àmplia nau orientada de llevant a ponent, de 20 m de llarg per 9 m d'ample, que era dividida en quatre trams per tres arcs diafragma de mig punt. La coberta era a doble vessant, igual que l'estança adossada al sud-oest. Als anys 1970 va caure la teulada de la nau, fet que va marcar l'inici de l'enrunament progressiu i l'espoliació de l'edifici. L'hivern del 1991-1992 van caure part del capcer de la nau i els finestrals gòtics. Referències
Castillo de Olorda

El Castillo de Olorda (en catalán, Castell d’Olorda) es un antiguo castillo medieval en ruinas situado en el distrito de Sarrià-Sant Gervasi, en la ciudad de Barcelona (España). Se localiza en la zona de Santa Creu d’Olorda, dentro del Parque natural de la Sierra de Collserola. Desde el 8 de noviembre de 1988 está catalogado como Bien de Interés Cultural (BIC) con el código RI-51-0005543.​ Historia Existen menciones documentales del castillo en el siglo XIV. En 1355 el «Castell Delorda» fue vendido por el rey Pedro el Ceremonioso a Pere Des Llor, y pocos años después aparece como propiedad de Berenguer de Relat, señor también del Castillo de Castellciuró.​ En 1471 los castillos de Olorda y Castellciuró pertenecían a Lluís de Relat; en 1537 a Lluís Pou; y en 1542 pasaron a Lluís Desvalls, que vendió los dominios a la familia Requesens-Zúñiga, señores de la baronía de Castellvell de Rosanes.​ El castillo de Olorda desempeñó sobre todo una función de vigilancia y, al perder relevancia estratégica, quedó arruinado ya en el siglo XV. Informaciones de 1430 lo describen como muy deteriorado bajo el nombre de «Castro del Orde». Ubicación y descripción Su localización es incierta: algunas fuentes lo sitúan en el mismo Puig d’Olorda, mientras que otras lo identifican con las ruinas junto a la Ermita de Santa Creu d’Olorda.​ Los restos conservados incluyen tramos de muralla y la base de una torre, con elementos góticos en ventanas y portales.​ Valor patrimonial El edificio fue declarado Bien de Interés Cultural en 1988 bajo la categoría de Monumento.​ También está registrado en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña con el código 1149.​ Referencias Enlaces externos
Castell de la Santa Creu de Calafell

Castell de la Santa Creu de Calafell är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Província de Tarragona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 400 km öster om huvudstaden Madrid. Castell de la Santa Creu de Calafell ligger 58 meter över havet. Terrängen runt Castell de la Santa Creu de Calafell är platt österut, men åt nordväst är den kuperad. Havet är nära Castell de la Santa Creu de Calafell söderut. Närmaste större samhälle är Calafell, 0,19 km söder om Castell de la Santa Creu de Calafell. Kommentarer Källor
Castell de Collbató

El castell de Collbató és bastit dalt d'un turó cònic sobre el poble de Collbató, amb vistes molt belles de la muntanya de Montserrat. Història La vila és documentada ja l'any 931 quan el prevere Guadamir i els seus germans venen al comte Sunyer els alous que tenen al terme del castell de la Guàrdia, a Collbató i a Almedòvar que havien obtingut en part per aprisió. L'any 945, el mateix comte Sunyer els compra alous i terres als mateixos llocs de Collbató i Almedòvar. El castell de Collbató és documentat per primer cop l'any 1113 quan el vescomte Guislabert Udalard el cedí a la seva filla Ermessenda, casada amb Bartomeu. Els límits del terme especificats en el document són el Llobregat i Esparreguera a llevant, Pierola a migdia, Santa Maria del Bruc a ponent i amb el torrent de Santa Maria a tramuntana. El 1201, Guillem de Montserrat, successor dels vescomtes era senyor de la Guàrdia i de Collbató. El 1205, aquest mateix Guillem de Montserrat, amb la seva esposa Beatriu i la seva mare Guilla, donà terres del terme de Collbató a Santa Maria de Montserrat. El 1215, donen al seu fill Berenguer el castell de Collbató del qual tenien el domini vitalici. Berenguer senyorejà Collbató fins al 1260, data en què el succeí el seu fill Berenguer. L'any 1292 el fill d'aquest, Guillem, vengué la fortalesa i les cases que hi havia, en franc i lliure alou, al seu nebot Guillem Durfort, amb tots els honors, possessions, pertinences, homes i dones per 27.000 sous de moneda de Barcelona de tern. Finalment, el 1375, Guillem Durfort el deixà en el seu testament a Santa Maria de Montserrat. Arquitectura Les restes anteriors al 1113 són escasses però permeten deduir quina era la seva estructura. Una torre envoltada d'una muralla rectangular. La torre era semicircular i estava situada al punt més alt del turó. Se'n conserva només la meitat però té la base sencera. El diàmetre exterior és de 5,20 m, l'interior és de 2,20 m i els murs fan 1,50 m de gruix. La base té una alçària d'un metre i el fragment de mur uns 2,50 m. No s'hi veu l'arrencament de cap volta. Era revestida de carreus i el reomplert de l'interior del mur és format per llits de pedres travats amb morter. A l'exterior els carreus formen filades regulars, amb els trencajunts a mitja peça. Entre la torre i la muralla hi ha restes de dos murs quasi paral·lels al traçat dels murs de llevant i de tramuntana de la muralla i distants 1,5 m i 3 m, respectivament, que devien delimitar unes cambres, essent un dels murs la mateixa muralla exterior. La muralla, tancava un recinte rectangular d'uns 228 m². Referències Enllaços externs Castell de Collbató a Catalunya Medieval Castell de Collbató a Pobles de Catalunya
Château de Cubelles

Le château de Cubelles (en catalan : Castell de Cubelles), connu comme la Maison des marquis de Alfarràs (Casal dels marquesos d'Alfarràs), est situé dans la commune de Cubelles, dans la comarque de Garraf en Catalogne. Il s'agit d'une fortification documentée depuis 1041 et déclarée bien culturel d'intérêt national. Histoire Notes et références Voir aussi Bibliographie (ca) Anna Castellano i Tresserra, « Història del castell de Cubelles. Les relacions entre Senyors i la vila », Quaderns científics i tècnics de restauració monumental,‎ ?, p. 89-118 (lire en ligne, consulté le 22 juin 2018). Article connexe Charlie Rivel ; dans le château, se trouve un petit musée en hommage au clown Charlie Rivel. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de l’architecture et de l’urbanisme Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de la Catalogne
Castell de Llort

El Castell de Llort és un castell medieval del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. Fou declarat Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Està situat a la dreta del Riu Escrita, al costat nord de l'antic poble de Llort. És també al nord del Collet del Terrissaire, en el lloc conegut com a Camps de Llort, a la part alta i meridional del Bosc de Llort. Queda a prop i a llevant del poble d'Estaís. Les seves restes, escasses, però visibles, són en un rocós turó envoltat de bosc. Era un castell gran, que ocupava un espai de més de 2.500 m². L'envoltava una muralla, que en alguns trams aprofitava la roca natural, i era reforçada amb torres, de les quals se'n conserva una força sencera. A l'extrem meridional hi ha restes d'una construcció que podria correspondre a l'habitatge principal del castell. Tot fa pensar en un castell feudal, amb tots ele elements que es donaven en aquests castells que alhora eren residència dels seus senyors. Amb el Castell d'Escaló com a centre, el de Llort, juntament amb la Torrassa, el Castellot d'Estaís, i els castells d'Escart, Berrós i Llavorre, constituïa la línia defensiva d'accés meridional a la Vall d'Àneu. Història Castell termenat. Documentat el 950. Hom creu que el castell de Llort ja és esmentat al segle x. El 1079, aproximadament, compareix la menció del "castro de Leort", en donació del comte Ramon al comte Arnau, pallaresos. El 1276, el castell fou donat o confiat pel comte Arnau Roger de Pallars al seu germà Bernat de Comenge. El domini directe no trigà a passar al monarca, com a punició enverd el comte de Pallars. El 1294, el comte Ramon Roger, Arnau d'Espanha i el seu fill Roger, envaint el Pallars s'apoderaren d'aquest castell i de la vall. Per aqueixos temps, el castell fou assetjat. El 1349, el comte Ramon Roger II de Pallars investí del castell de Llort a Guillem de Comenge; família, la de Comenge, que continuà senyorejant ací, al llarg del segle xiv. Referències Bibliografia Benito i Monclús, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep. «Castell de Llort». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Espot». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Castell de Montsonís

El Castell de Montsonís és un edifici situat al nucli homònim del municipi de la Foradada (Noguera), declarat bé cultural d'interès nacional. Història La primera referència documental és del 1131, en una devolució de béns atorgada pel vescomte Guerau Ponç II de Cabrera a l'abadia de Sant Pere d'Àger, en la qual ratificava anteriors donacions del seu avi Arnau Mir de Tost, i n'afegia de noves, entre elles el kastrum vero de Montcenis. En el seu testament, llegà el castell al seu fill Ferrer. El 1161, Gombau de Ribelles i la seva muller Marquesa de Cabrera, filla de Ferrera, retornaren el castell i la seva dominicatura a l'abadia d'Àger, afirmant haver-lo usurpat. L'abat cedí a Gombau la meitat del castell en precari a títol vitalici, a excepció d'alguns drets senyorials. En el testament conjunt de Gombau i Marquesa del 1179, llegaren el castell de Montsonís, juntament amb els de Foradada, Ventoses i la Manresana, al seu fill Gombau. Els Ribelles foren senyors de Montsonís fins al 1491, quan el castell va ser adquirit pels Ponts. L'actual castell és el resultat d'un procés constructiu que s'inicià a la segona meitat del segle xvi, quan els barons abandonaren l'antiga fortalesa alt-medieval i traslladaren la seva residència a la vila. Es tracta de l'obra feta a partir d'una torre de l'antiga muralla de Montsonís. A la segona meitat del segle xvii, després dels cinc assalts que va patir el castell durant la Guerra dels Segadors, s'hi van realitzar obres de reconstrucció. El 1720, Agnès de Ponts i Desvalls, senyora de Montsonís, es va casar amb Anton de Rocabruna i de Copons, i el 1835, el seu besnet Pere d'Alcàntara de Rocabruna i de Cartellà-Sabastida-Ardena heretà el títol de baró de l'Albi de la seva mare Maria Josepa de Cartellà-Sabastida-Ardena i de Sentmenat. El 1856, la seva filla Maria Josepa de Rocabruna i Jordà es va casar amb Plàcid de Montoliu i Dusay, de qui és descendent el baró Carles de Montoliu i Carrasco, que després de molts anys d'abandonament i decadència ha donat a la vella construcció el seu aspecte actual. Descripció És una fortalesa adaptada al desnivell topogràfic, dominant l'entrada al congost del Salgar i la vall d'Artesa de Segre. La façana principal del castell té dues torres quadrades amb tres portalades d'accés, la principal amb un arc de mig punt adovellat i escuts a les llindes. Hi ha una finestra germinada ogival, espitlleres i finestrals renaixentistes. Els merlets espitlleres la part superior de la torre de l'homenatge, és reconstruït. El castell es comunica amb l'església barroca de Sant Urbà. L'interior, visitable, té un seguit de dependències típiques d'aquestes construccions, la presó, el celler, la sala dels escuts, l'oratori privat, el passadís secret, l'habitació del pelegrí i moltes d'altres. Referències Bibliografia d. a.. Els Castells Catalans,vol. VI/1 Solsonès, Garrigues, Noguera i la Segarra. Barcelona: Rafael Dalmau Editor, 1979. ISBN 978-84-2320-751-0. Enllaços externs «Castell de Montsonís». Castells Catalans (blog), 11-10-2011.
Castell de Puimanyons

El Castell de Puimanyons està situat al cim del turó on es dreça el poble de Puimanyons, pertanyent a la Pobla de Segur. És al costat mateix de l'església romànica de Sant Cristòfol. El castell havia rebut el nom de castell de Matamoros. Història Documentat al segle XI, se'l cita al costat dels castells de Reguard, Torralla, Tendrui i Erill. El 1718 el poble de Puigmanyons tenia 13 cases i 45 habitants. Al segle XIX Puigmanyons era un poble amb cinc cases i més de 150 jornals de regadiu on es feia blat, vi, llegums, patates i hortalisses. El 1970 tenia onze habitants. El 2000 només hi restava una casa. Descripció La presència i el record d'aquest castell ha perdurat en el nom del casalot que corona el poble de Puimanyons, anomenat, precisament, lo Castell, així com en algunes restes situades a la part baixa de les parets del casalot, actualment en ruïnes, i, principalment, en el doble celler amb volta de canó que es conserva, i molt bé, a la part baixa del casal. Referències
Castell de Querroig

Das Castell de Querroig ist die Ruine einer mittelalterlichen Höhenburg aus dem 10. Jahrhundert, die auf dem an der französisch-spanischen Staatsgrenze gelegenen Puig de Querroig in 672 Meter Höhe errichtet wurde. Lage Am Puig de Querroig treffen sich drei Gemeinden: die nordkatalanische Gemeinde Portbou des Alt Empordà sowie die beiden südfranzösischen Gemeinden Banyuls-sur-Mer und Cerbère des Roussillon (Département Pyrénées-Orientales). Der Hauptteil der zerstörten Burganlage im Norden befindet sich auf französischer Seite und gehört zu Banyuls-sur-Mer und Cerbère. Der Rundturm berührt gerade noch die katalanische Seite. Der Zugang zur Ruine erfolgt über einen Forstweg, der am Coll dels Belitres beginnt und dem Bergrücken nach Westen folgt, wobei die beiden Pässe Coll del Frare und Coll de Rumpissar überquert werden. Geschichte Der Puig de Querroig wird geschichtlich erstmals im Jahre 981 als Podium Cariorubio erwähnt. Er war damals im Besitz des Grafen Gausfred I. Über die Burganlage selbst ist nichts weiter bekannt, ihr Baubeginn dürfte aber ins 10. Jahrhundert zurückgehen. Dem Baustil der Mauerreste nach zu urteilen stammt die Anlage aus dem 10. und 11. Jahrhundert. Im Jahr 1385 ist die Anlage als Castrum de Carroia dokumentarisch festgehalten. Im 14. und 15. Jahrhundert wurde dann auf der mittlerweile wieder zerfallenen Burganlage ein Wachturm errichtet, der Torre de Querroig. Beschreibung Die Burgruine Castell de Querroig ist ein Bauwerk mit eigenartigem Grundriss und geschwungenem Mauerverlauf. Es kann ins 10. bis 11. Jahrhundert datiert werden. Mauerreste deuten darauf hin, dass der Mauerverlauf sich geschickt der Geomorphologie der Gipfelregion anpasste. In der Mitte des Bauwerks befand sich offensichtlich ein großer rechteckiger Turm. Die Mauern sind von unterschiedlicher Höhe, bis zu 5,0 Meter im Osten, wohingegen sie an anderen Stellen über die Basis nicht hinausragen. In einem sehr dicken Mauerabschnitt sind mehrere hohe, enge Schießscharten zu erkennen. Die Mauern wurden mit plattigen Schiefern errichtet, die dem Anstehenden (Grünschiefer aus der Chloritzone des Albères-Massivs) stammen. Die Schiefer wurden recht grob zu kleineren Bausteinen behauen und dann unregelmäßig eingesetzt, was einen rustikalen Stil erzeugt. Werksteine, die beispielsweise an den Schießscharten verbaut wurden, bestehen teils aus Granit, der sich durch seine helle Färbung vom restlichen Mauerwerk abhebt. Der mittlerweile ebenfalls zerfallene Wachturm wurde auf den Ruinen der Vorgängeranlage errichtet. Er sitzt dem ehemaligen rechteckigen Turm und der Außenmauer auf. Es handelt sich um eine zylindrische Konstruktion, die mit vermörtelten grobschlächtigen Steinen erbaut wurde. Der Turm erreicht eine Höhe von etwa 7,0 Metern, seine obersten Stockwerke sind jedoch nicht mehr vorhanden. Im Inneren ist ein halbkugelförmiges Gewölbe zu erkennen. Der Wachturm dürfte aus dem 14. Jahrhundert stammen, so wird er z. B. in einem Dokument aus dem Jahr 1385 erwähnt. Literatur Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya: Castell i torre de Querroig. In: Pat. mapa: arquitectura. Weblinks
Château de Querroig

Le château de Querroig, ou tour de Querroig (en catalan : castell de Querroig et torre de Querroig) est un ensemble de fortifications médiévales en ruines situées sur un pic de l'Est des Pyrénées, sur la frontière entre l'Espagne et la France. Le site Le château de Querroig est situé sur un pic marquant la limite entre les communes de Cerbère, Banyuls-sur-Mer (département français des Pyrénées-Orientales) et Portbou, en Catalogne espagnole. Historique Le lieu est mentionné en 981 sous la forme Cario rubio, puis en 1385, le castrum (château) de Carroig. Perchée à plus de 670 m d’altitude sur la ligne de crête séparant la France et l’Espagne, la tour de Querroig — parfois appelée château de Querroig ou de Querroitg — constituait autrefois un maillon essentiel du réseau de fortifications frontalières des rois de Majorque. Édifiée entre les XIIIe et XIVe siècles, elle servait de poste de guet et de signalisation permettant de surveiller les vallées environnantes et de communiquer avec d’autres tours de défense situées le long du littoral et dans les Albères. Ce système défensif, mis en place sous le règne de la dynastie majorquine, assurait la protection du royaume de Majorque et le contrôle des passages stratégiques entre les deux versants pyrénéens. La tour de Querroig était en relation avec la tour Madeloc, plus au nord. Abandonnée à partir du XVIe siècle, la fortification tomba peu à peu en ruine, mais elle demeure aujourd’hui l’un des témoins emblématiques du passé médiéval transfrontalier. Le site appartient désormais conjointement à l’État français, à la commune de Cerbère et à la Generalitat de Catalunya, marquant ainsi la continuité symbolique de sa position frontalière historique. La partie française du château et du terrain attenants sont inscrits monument historique le 21 décembre 2016. Architecture L'ensemble est en ruines. Au centre se tient la base d'une tour à signaux ronde. La tour présente une forme cylindrique relativement simple, comme l’atteste le soubassement encore visible. L’épaisseur des murs est inférieure à 1 m. La tour était autrefois protégée par de petites fortifications qui l’entouraient, principalement du côté occidental. La muraille mesurait 44 m du nord au sud et 35 m d’est en ouest. Au centre de l’enceinte se trouve un donjon rectangulaire, mesurant 8 m sur 15, adossé à la tour. Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes https://www.lindependant.fr/2015/06/22/le-chateau-de-querroig-la-force-vaillante-de-l-histoire-1304-1355,2048285.php Notes et références Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des châteaux Portail des monuments historiques français Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail du Moyen Âge central