NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estanh Major de Colomèrs

L' Estanh Major de Colomèrs, (en català, estany Major de Colomèrs) és un estany situat al vessant nord del Pirineu, al Circ de Colomèrs. Administrativament pertany al municipi de Naut Aran, a la Vall d'Aran, està situat dintre de la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, i la seva altitud és de 2.100 metres. El refugi de Colomers és ubicat a l'oest de l'estany. Tributaris naturals L'estany Major de Colomèrs pertany a la conca occidental del Circ de Colomèrs; de manera natural rep directament les aigües dels estanys Garguilhs de Jos, Plan i Mort i també del riu Coma del Port de Caldes. Canalitzacions artificials Alguns estanys estan connectats a través de canalitzacions soterrades amb l'objectiu final d'alimentar la Central d'Arties. Dues canalitzacions tenen el seu origen o final en l'estany Major de Colomérs. Canal procedent del Barratge de Saboredo, situat a la Vall de Ruda, que desaigua a l'estany Major de Colomèrs. El barratge recull l'aigua provinent del Circ de Saboredo. Canal originat a l'estany Major de Colomèrs cap a l'estany de Montcasau, situat a la zona de la Ribera de Loseron, ja a la conca del riu de Valarties. Si bé el sentit habitual de l'aigua és de Restanca a Montcasau, amb la Central Hidroelèctrica d'Arties aturada es poden fer transvasaments d'aigua de Montcasau a Restanca pel mètode dels vasos comunicants. Presa En el vessant sud de l'estany s'hi va edificar una presa per augmentar fortament la capacitat d'embassament. La presa, igual que les canalitzacions, fou construïda per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices i posada en servei l'any 1967. L'embassament té una superfície de 17,8 hectàrees i una capacitat de 2,8 hectòmetres cúbics. La longitud de la presa en la seva coronació és de 167 metres, i l'alçada màxima 25,3 metres des del fonaments. De la base de la presa neix un torrent que desaigua al riu de Montanheta, tributari del riu Aiguamòg. De fet, la sortida més important d'aigua de l'estany es produeix per la canalització soterrada cap a l'estany de Montcasau. Referències Bibliografia Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. ISBN 84-8090-191-8
Lago Mayor de Colomers

El lago Mayor de Colomers (en occitano estanh Major de Colomèrs)​​​ es un lago de origen glaciar situado a 2128 m s. n. m., en el municipio de Alto Arán, en la comarca del Valle de Arán (Lérida, España). Tiene una profundidad de 40 metros y una capacidad de 15,4 ha.​ El lago Mayor de Colomers es uno de los mayores lagos del Circo de Colomers, circo glaciar de más de 50 lagos coronado por cumbres que superan los 2500 metros, como el Tuc de Ratera (2861 m) o el Gran Tuc de Colomers (2933 metros). En las proximidades del lago se localiza el refugio de Colomers, dispone de 60 plazas de dormitorio y tiene servicio de comidas y duchas de agua fría. Referencias Bibliografía Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. Elaborado a partir de la Base Cartográfica del Servicio Geográfico del Ejército. ISBN 84-8090-191-8 Generalitat de Catalunya. Atles dera Val d'Aran, Atles comarcal de Catalunya (1994). ISBN 84-393-2928-8 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago Mayor de Colomers.
Estanh Major de Colomèrs

L'Estanh Major de Colomèrs (en catalan) est un Lac des Pyrénées, sur la commune de Naut Aran, dans la province de Lérida en Catalogne (Espagne). Description L'Estanh Major de Colomèrs est un lac de barrage, il est situé dans le Circ de Colomèrs, a une altitude de 2 118 m, a une superficie de 17,8 ha, et a une profondeur de 40 m. Notes et références Annexes Articles connexes Liste des lacs des Pyrénées Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne
Platja de Canet

La platja de Canet és una platja urbana de la costa del Maresme, situada al municipi de Canet de Mar (Maresme). Limita al nord-est amb la platja de les Roques Blanques de Sant Pol de Mar i al sud-oest amb una petita escullera que la separa de la platja del Cavaió, compartida amb el municipi d'Arenys de Mar. És la platja del nucli urbà i està flanquejada per un passeig marítim on hi ha una àrea de protecció de la vegetació litoral, a la part est. En aquest espai es troben plantes autòctones del litoral català com el fonoll marí, el rave de mar, el cascall marí o l'atzavara. Té una longitud de 1.575 m i una amplada mitjana de 60 m de sorra molt gruixuda i fort pendent d'entrada a l'aigua. Està senyalitzada amb balises de 200 m, amb un canal d'entrada i de sortida de les embarcacions. L'estació de Canet de Mar està situada davant de la platja. Disposa de lloc de socors. Hi ha passarel·les per a persones amb disminució i una cadira de rodes. A la platja hi ha dos club de vela: el Club Mar i Vent i el Club Vela Canet. La platja de Canet ha rebut en els darrers anys la qualificació de Bandera Blava que atorga la Unió Europea. Al Passeig Marítim, a tocar de la riera de Sant Domènec, hi ha l'escultura de Neptú sortint de la Mediterrània. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. Referències
Playa de Canet

La playa de Canet es una playa de Canet de Mar, en El Maresme. Hace más de 1800 m de longitud. Su litoral está compuesto por un fondo arenoso debido por la descomposición de las rocas graníticas que tiene forman el subsuelo canetense. La playa es plana y dispone de un fácil acceso a pie o en bicicleta. Con un buen estado de conservación, la playa de Canet ha recibido en los últimos años la calificación de Bandera Azul que otorga la Unión Europea. La calidad de la playa es la franja de protección de la vegetación litoral, como veguerías en el Paseo Marítimo. En este espacio se encuentran plantas autóctonas del litoral catalán y del Maresme (maresme). Chiringuitos y Restaurantes Empezando por la playa de las Rocas hasta la playa del Cavaió. 'Restaurante Les Roques'. 'La Lluna', Guingueta-Chill out. 'Atzavara', Restaurante-Chiringuito-Bar de Copas. 'La Caña', Guingueta. 'Bitàkora' Restaurante-Xiriguito del Espigón. 'Lau Beach', Guingueta-Bar de Copas. Servicios de la playa de Canet Litoral balizado para evitar la entrada de embarcaciones Canal de entrada y salida de embarcaciones Puesto de socorro Embarcación de socorro Vehículo de salvamento Aseos públicos Duchas Voleibol playa Pasarelas Silla de ruedas Alquiler de hamacas Alquiler de náuticos Enlaces externos Pàgina web de l'Ajuntament Costa del maresme [1] Archivado el 26 de agosto de 2012 en Wayback Machine.
Polvorí de Montjuïc

El Polvorí de Montjuïc és un conjunt d'edificis situat a la muntanya de Montjuïc de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història El magatzem de pólvora i el cos de guàrdia eren construccions auxiliars del Castell de Montjuïc, erigides poc després de la rendició de Barcelona a les tropes borbòniques a la Guerra de Successió Espanyola. L'autoria del projecte podria ser de Juan Martín Cermeño, el mateix enginyer militar que bastí el castell. Damunt un dels portals del pavelló principal, hi ha un escut borbònic amb la data 1733. Si bé són de caràcter militar, els edificis tenen en comú una retirada amb les masies catalanes. Es troben a una distància d'uns 300 m i estaven encerclats per una muralla amb espitlleres i torretes de sentinella, que als anys 1970 ja tenia un tram d'uns 30 m enderrocats per poder accedir al grup escolar El Polvorí. El polvorí és una construcció de planta rectangular (40 m x 15 m), formada per arcs dobles i arc central, parets de pedra i teulada a quatre vessants. El cos de guàrdia estava format per una nau interior, de parets de pedra i coberta de teula a quatre vessants, i un porxo format per arcs. La veu popular diu que el conjunt estava comunicat amb el castell a través d'una mina subterrània. Després d'anys d'abandonament i degradació, l'edifici, propietat de l'Ajuntament de Barcelona, va ser rehabilitat el 2005 i, actualment, acull en règim de cessió la companyia teatral Teatro de los Sentidos d'Enrique Vargas. Bibliografia Bibliografia Roca, Estanislau. Montjuïc, la muntanya de la ciutat. 2a ed.. Institut d'Estudis Catalans, 2000. ISBN 84-7283-490-5.
Polvorín de Montjuic

El Polvorín de Montjuic es un edificio histórico situado en la montaña de Montjuic, en la ciudad de Barcelona (España), que da nombre al barrio del Polvorín, construido en la segunda mitad del siglo XVIII. El edificio Situado en la falda oeste de la montaña de Montjuic, el edificio del polvorín que da nombre al barrio que lo rodea fue construido en 1773 según reza la inscripción sobre su puerta principal. Forma parte, junto con el Castillo de Montjuic, del conjunto de instalaciones militares que el ejército levantó tras la Guerra de Sucesión Española para dominar la ciudad. Construido en piedra con planta rectangular de 40m x 15m, tiene una sola planta sustentada por 6 columnas interiores y contrafuertes exteriores. Un muro exterior rodea su perímetro. Tras un proceso de abandono y degradación, el edificio, propiedad de la ciudad de Barcelona, fue recuperado en 2005 y actualmente alberga en régimen de cesión a la compañía teatral Teatro de los Sentidos. Referencias "Montjuïc, la muntanya de la ciutat" de Estanislau Roca. Institut d'Estudis Catalans Enlaces externos Teatro de los Sentidos
Jardins de Can Marcet

Els Jardins de Can Marcet són una zona verda del barri de la Vall d'Hebron de Barcelona, situats entre la plaça de Botticelli i el passeig de la Vall d'Hebron. Foren inaugurats l'any 2018 després de finalitzar la tercera fase d'arranjament de l'avinguda de Can Marcet. Descripció Estan dividits en tres espais urbanitzats en anys diferents. El primer sector, situat entre la plaça de Boticelli i el carrer de la Maternitat d'Elna, consta d'una zona verda i una zona d'estada amb bancs. El segon sector, situat entre aquest últim i el carrer de Joan B. Cendrós, consta d'una àrea de jocs infantils. El tercer sector, d'unes 0,6 ha, està constituït per 5 plataformes horitzontals, separades per talussos verds, per tal de minimitzar el desnivell de l'espai. Dues plataformes contenen zones d'estada, dues més contenen zones de jocs infantils i una conté una àrea d'esbarjo per a gossos. Referències
Jardins de Ca l'Alena

Els jardins de Ca l'Alena són un parc públic d'uns 4000 metres quadrats que es troba a l'interior de l'illa dels anomenats habitatges de la Capa, al barri de la Marina de Port, al districte de Sants-Montjuïc. Tant l'Alena com la Capa són noms que provenen de les empreses públiques que entre els anys 30 i 70 del segle passat van tenir una serradora de fustes en aquest indret. L'enjardinament de l'espai inclou arbrat, plantes arbustives, entapissants i gespa. A més, hi ha una font d'aigua potable. Els jardins foren remodelats amb un pressupost d'uns 655.000 euros entre l'any 2013 i 2014, després d'un procés participatiu amb els veïns. Actualment els jardins tenen un paviment de formigó groc, un camí que connecta els principals espais del jardí, que va des dels equipaments situats a un extrem del jardí (el casal de la Vinya i la ludoteca municipal) fins als Jardins del Port Romà, situats a l'altre extrem dels jardins. Durant la remodelació també s'hi instal·là nou enllumenat, mobiliari urbà (cadires, bancs, papereres, jocs infantils i circuit saludable) i s'hi feu un nou enjardinament de la zona verda. Referències Enllaços externs Galeria d'imatges dels Jardins
Jardins de l'Arboreda

Els Jardins de l'Arboreda són un parc públic urbà del barri barceloní de la Marina del Port d'uns 10.000 metres quadrats de superfície. Estan situats a l'interior de l'illa delimitada pel passeig de la Zona Franca, el carrer de l'Energia, de la Mecànica i dels Alts Forns. Aquests jardins formen part de la urbanització de Sant Cristòfol, la barriada dels antics pisos de la Seat de la Zona Franca. Té una tipologia de plaça dura amb arbrat de gran alçària amb un conjunt d'edificis que encerclen els parterres. Vegetació La part més verda de l'espai és la plaça central, de contorn irregular on es distribueixen els arbres en diferents parterres de forma irregular. En aquesta plaça central hi ha una sèrie d'arbres: casuarines (Casuarina cunninghamiana) i acàcies de Constantinoble (Albizia julibrissin), remarcables per la seva alçària. També distribuïts pels parterres trobem pebrers bords (Schinus molle), bellaombres (Phytolacca dioica) i rodejant la plaça central hi trobem plàtans (Platanus hispanica) més casuarines i pollancres i alguns exemplars d'acàcia de tres punxes (Gleditsia triacanthos). Sobre el parterre de major superfície hi ha plantats pollancres del Canadà (Populus canadienses), pins pinyoners (Pinus pinea) i plàtans. L'àrea de jocs infantils d'aquest parterre està envoltat de freixes (Fraxinus excelsior) jacarandes (Jacaranda mimosifolia) i altre cop plàtans. Altres espècies que podem trobar a l'espai són: el miòpor (Myoprum laetum), la robínia (Robinia pseudoacacia), la sòfora (Sophora japonicum) i la palmera (Washingtonia robusta). Referències Enllaços externs Fotografies i informació del jardí al web de l'Ajuntament
Església de Sant Martí de Canals

Sant Martí és l'església parroquial romànica al poble del Sant Martí de Canals, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Fins al 1969 formava part del terme municipal de Claverol. Fou consagrada el 1349, però es pot tractar d'una segona consagració, ja que està àmpliament documentada des del 966, almenys, lligat sempre al monestir de Santa Maria de Gerri. És un edifici d'una sola nau, amb capçalera plana, sense absis exempt. Ha estat molt transformat al llarg de la història, i costa de diferenciar les parts originals dels afegits posteriors. La part medieval de la construcció no sembla anterior al segle xii. Un element molt significatiu d'aquesta església és l'espadanya, que conté dues campanes, conservades malgrat el pas del temps. La petita és de l'any 1690, i la grossa, del 1788. Se'n pot escoltar el so a través de l'enllaç extern de més avall. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Mare de Déu de la Serreta". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 CASTILLÓ, Arcadi i LLORER, T. "El Pont de Claverol", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya Campanes de Sant Martí de Canals
Iglesia de San Martín de Canals

San Martín de Canals, es la iglesia parroquial románica del pueblo del mismo nombre, perteneciente al municipio de Conca de Dalt, en el Pallars Jussá. Hasta 1969 formaba parte del término municipal de Claverol. Fue consagrada en 1349, pero se puede tratar de una segunda consagración, ya que está documentada desde el 966, unida siempre al monasterio de Santa María de Gerri. Es un edificio de una sola nave, con cabecera plana, sin ábside exento. Ha sido muy transformado a lo largo de la historia, y cuesta diferenciar las partes originales de los añadidos posteriores. La parte medieval de la construcción no parece ser anterior al siglo XII. Un elemento muy significativo de esta iglesia es la espadaña, que contiene dos campanas, conservadas a pesar del paso del tiempo. La pequeña es del año 1690, y la mayor, del 1788. Se puede escuchar el sonido a través del enlace externo de más abajo. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa. "Mare de Déu de la Serreta". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 CASTILLÓ, Arcadi i LLORER, T. "El Pont de Claverol", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Martín de Canals. Institut Cartogràfic de Catalunya Campanes de Sant Martí de Canals
Refugi antiaeri de Sant Adrià de Besòs

El refugi antiaeri de Sant Adrià del Besòs és un refugi antiaeri que es va construir a Sant Adrià de Besòs (Província de Barcelona) durant la Guerra Civil espanyola l'any 1937. Per evitar en part la massacre dels bombardeigs, l'ajuntament va decidir començar la construcció del refugi a la placeta Macià. L'obra va ser dirigida per l'arquitecte Juan Maymó, i les obres es van acabar el 1938, any que Barcelona va sofrir l'atac aeri el gener i el març. Finalment, amb l'entrada del bàndol nacional, el refugi es va tancar durant el mes de març de 1939. Gairebé seixanta anys després, el 2006, el refugi va tornar a obrir les portes, amb la rehabilitació realitzada per l'arquitecta Judit Bellostes. Té una capacitat per 80 o 100 persones i pot ser visitat. Museu A Sant Adrià de Besòs s'ha recuperat i museïtzat el refugi antiaeri de la placeta Macià, que ofereix visites guiades i mitjans audiovisuals. El refugi és el nucli d'un projecte pedagògic que comprèn altres espais de la ciutat relacionats amb la Guerra Civil, senyalitzats amb cartells i faristols informatius. L'objectiu és promoure la reflexió envers la guerra, fomentar un aprenentatge actiu i donar veu als qui van viure els bombardeigs franquistes de 1938. La Guerra Civil va suposar per als nuclis urbans propers a Barcelona, especialment els que tenien indústria i eren propers al mar (com el cas de Sant Adrià), que van haver de suportar sovintejats bombardeigs ja des de l'any 1937. L'Aviazione Legionaria italiana, amb base a Mallorca, era l'encarregada de castigar permanentment els punts estratègics de la costa catalana. El pla de Besòs va ser bombardejat des de principis de 1937, però va rebre els pitjors bombardeigs l'any 1938. El juliol de 1937 l'alcalde de Sant Adrià va sol·licitar ajuda per a la construcció de refugis com el de la placeta Macià. Referències
Refugio de San Adrián de Besós

El refugio de San Adrián de Besós es un refugio antiaéreo que se construyó en San Adrián de Besós (Barcelona) durante la Guerra Civil Española. En 1937, para evitar en parte la masacre de los bombardeos, el ayuntamiento decidió comenzar la construcción del refugio en la plazoleta de Macià. La obra fue dirigida por el arquitecto Juan Maymó, y las obras se terminaron en 1938, año en que Barcelona sufrió el ataque aéreo en enero y en marzo. Finalmente, con la entrada de los sublevados, el refugio se cerró durante el mes de marzo de 1939. Casi sesenta años después, en 2006, el refugio volvió a abrir sus puertas. Tiene una capacidad para 80 o 100 personas, y puede ser visitado el último domingo de cada mes, de 11h a 14h. Referencias Generalidad de Cataluña: Sobre el refugio y su visita Archivado el 23 de julio de 2016 en Wayback Machine. en el sitio Archivado el 8 de mayo de 2013 en Wayback Machine. Barcelona bombardejada (Barcelona bombardeada).
Sant Serni d'Àrreu

Sant Serni d'Àrreu és l'antiga església romànica del poble d'Àrreu, en el terme municipal d'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya Està situada a l'extrem nord-est del nucli de població. És un temple de nau única, sense absis. Té un campanar d'espadanya de dos ulls damunt de la façana de ponent i porta a migdia. En el seu interior es conserven tres notables piques romàniques, una de baptismal, una altra de beneitera i una tercera que roman encastada a la paret. Aquesta darrera podria haver estat originalment un sarcòfag, però darrerament servia per a guardar-hi els sants olis. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert [et al.]. «Sant Serni d'Àrreu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Son». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Imatges
Iglesia de San Saturnino (Àrreu)

La iglesia de Sant Serni de Àrreu es el antiguo templo románico del pueblo de Àrreu, en el término municipal de Alto Aneu, en la comarca del Pallars Sobirá (provincia de Lérida). Está situada en el extremo noreste del núcleo de población. Es un templo de nave única, sin ábside. Tiene un campanario de espadaña de dos ojos sobre la fachada de poniente y puerta a mediodía. En su interior se conservan tres notables picas románicas, una bautismal, otra de pila de agua bendita y una tercera que permanece empotrada en la pared. Esta última podría haber sido originalmente un sarcófago, pero últimamente servía para guardar los santos óleos. Bibliografía Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa (1993). «Sant Serni d'Àrreu». El Pallars (en catalán). Barcelona: Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. (1981). Pallars Jussà (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín. ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi (1984). «Sorpe». El Pallars, la Ribagorça i la Llitera (en catalán). Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-85194-47-0. Gavín, Josep M (1981). :Pallars Jussà (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín (inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25--9. Enlaces externos Sant Serni d'Àrreu en su entorno, en el Instituto Cartográfico de Cataluña
Jardins de Magalí

Els Jardins de Magalí, anteriorment coneguts com de les Infantes, són una zona verda pública del barri barceloní de les Corts. Història i descripció A la banda nord de la finca es trobava la masia de Can Cuyàs o Gasparó, construïda entre 1775 i 1785 pel pagès Gaspar Cuyàs i Font. Estava formada per planta baixa, pis i golfes, a més d'una capella, galeries i un cobert per a la palla. El 1801, la propietat va passar a mans del seu fill Antoni Cuyàs i Piera, que va morir el 1840 i deixà com a hereu el seu fill Vicenç Cuyàs i Barberà-Diumenjó. El 1846, quan era batlle de Les Corts, va cedir la capella com a parròquia mentre es construïa l'església de Santa Maria del Remei. Vicenç Cuyàs va morir el 1870, deixant com a hereu universal el seu net Antoni Cuyàs i Samsó, però aquest va morir als setze anys i el succeí el seu germà Josep Maria, que el 1910 va fer reformar la casa. Aquest va morir el 1920 sense haver fet testament i els seus fills van heretar a parts iguals, però Antoni Cuyàs i Lagriffa va comprar als seus germans les seves parts. Finalment, després de diverses visicituds, va ser adquirida el 1934 per l'Ajuntament de Barcelona per a destinar-la a escola i parc públic. A la dècada del 1970, l'antiga masia fou enderrocada per a construir-hi l'actual grup escolar Duran i Bas. Els jardins es van batejar inicialment com de Magalí, cant que forma part del poema Mireia de Frederic Mistral. Més endavant es rebatejaren com a de les Infantes, tot i que des del 2019 han recuperat el seu nom original. És un espai rectangular delimitat per l'escola Duran i Bas, el poliesportiu de les Corts, el carrer Vallespir i la Travessera de les Corts. Està compost d'arbrat i parterres en forma de cercle inscrit dins del perímetre. Compta amb una vegetació d'arbres madurs i plantes arbustives. A més de l'àrea de jocs infantils, els jardins estan equipats amb elements per practicar diversos esports com ping-pong, pistes de petanca i una pista de bàsquet. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Cuyàs Bibliografia Navarro i Molleví, Imma. Masies de les Corts: torres, masos i altres cases. Arxiu Municipal del Districte de les Corts, 1993, p. 197-201. ISBN 84-7609-618-6. Enllaços externs «CAN GASPARÓ (CAN CUYÀS). Les Corts (Segle XVIII-1971)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 27-10-2011.