NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Vicente (Malla)

La iglesia de San Vicente de Malla​ (en catalán Sant Vicenç de Malla) está situada en la población de Malla en la comarca catalana de Osona. Historia Se nombra como iglesia parroquial en el año 1052 y años más tarde recibe una donación importante para su reconstrucción. El obispo de Vic, Ramon Xetmar, consagró un altar dedicado a Santa María en 1191. En el siglo XIV fue transformada, abriendo en los muros laterales unas capillas dedicadas a San Pedro, San Félix y San Juan. A principios del siglo XX se cambió la orientación de la iglesia, colocando una puerta en el lugar en que se encontraba el ábside principal. Finalmente, en una restauración hecha por la Diputación de Barcelona en los años 1983-1984, se intentó recuperar el antiguo aspecto que tenía antes del cambio de la orientación. El edificio La iglesia románica tiene planta basilical con tres naves paralelas sin transepto. Están cubiertas con bóvedas de cañón la central y la meridional, mientras que la del norte tiene en su primer tramo una bóveda de arista. Las naves tienen en su cabecera tres ábsides semicirculares, el central reconstruido en 1983. En el exterior se aprecian las decoraciones lombardas en las absidiolas, con arcuaciones ciegas divididas por lesenas. El campanario es de torre, de planta cuadrangular y con cuatro pisos. En el tercer piso tiene ventanas de medio punto y en el cuarto son geminadas. Está ornado con dientes de sierra y arcuaciones ciegas en su parte superior. La antigua puerta es de dos arquivoltas, sostenidas por cuatro columnas y decorada con relieves esculpidos de motivos vegetales entrelazados con pájaros picoteando las hojas. Junto con los capiteles de las columnas, también labrados, está atribuida al taller de Vic-Ripoll. En el Museo Episcopal de Vic se conserva esta puerta, con dos fragmentos de pintura mural de la absidiola representando un Pantocrátor y la imagen de un santo. Además, también se conserva un soporte de ara de altar, encontrado durante la última restauración. Véase también Arte románico de Cataluña Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (1999). Guies Catalunya Romànica, Osona (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-528-X. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Vicente. Sant Vicenç de Malla osonatour.com Església parroquial de Sant Vicenç.
Can Messeguer (Sant Feliu de Llobregat)

Can Messeguer és una masia a més d'un km al nord-est del nucli de Sant Feliu de Llobregat (al Baix Llobregat) protegida com a bé cultural d'interès local. Masia de volums i factura senzilla molt ben conservada, en la que destaquen una finestra gòtica i una porta dovellada inclosa en una paret de carreus de pedra. Als voltants existeixen restes d'elements de l'antiga activitat agrícola, així com els horts. També es conserva una antiga mina d'aigua amb recorregut fins al conjunt de l'ermita de la Salut. Referències
Can Parellada (Sant Feliu de Llobregat)

Can Parellada és una masia de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una masia de planta basilical de finals del segle xviii (data de 1793 esculpida) en la qual, dins de la senzillesa de la façana destaquen la porta dovellada d'entrada, la finestra de la primera planta (amb brancals, ampit i llinda de pedra), i les espitlleres de la darrera planta. Té un petit pati tancat al davant. Prop de la masia, en un nivell més baix, a prop del torrent hi ha la font de Can Parellada, amb un safareig. Referències
Can Bofill (Molins de Rei)

Can Bofill és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia tancada per un barri, de planta i pis amb coberta a dues aigües paral·leles a la façana. A la planta baixa s'obre la porta adovellada i recentment, s'ha cobert amb un porxo. El pis està format per finestres, la teulada és coberta amb teules i a la part inferior té un petit carener. Annexada a l'edifici hi ha una capella, amb façana de pedra i un campanar-mirador a la part superior, amb remat de merlets. A una de les façanes de la capella hi ha un rellotge de sol. Referències
Can Santoi

Can Santoi és una masia de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia molt completa, formada per planta baixa i pis. La façana principal queda tancada per un barri. La teulada és a dues aigües perpendiculars a la façana amb un petit carener. A una banda del pati hi ha les construccions de les antigues quadres. També té una porta d'accés al barri per la part posterior. El portal d'accés és de pedra, adovellat, i totes les finestres estan emmarcades amb pedra. L'interior de l'habitatge s'ha reformat, però conservant el caràcter propis de masia. Història La primera referència de Can Santoi és a l'Arxiu de la Pia Almoina de la Seu de Barcelona. El document més antic és de l'any 1345, de la compra que va fer Bartomeu de Miramet, notari de Molins de Rei, del cens d'un alou de Bernat Moragues. Referències
Can Castellví (Molins de Rei)

Can Castellví és una obra de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquest mas consta de planta baixa i pis, amb teulada a dues vessants i dos nivells. Està orientat a migdia. El portal d'accés al barri té llindar de pedra. Al fons, amb accés des del primer pis, hi ha una galeria. La porta principal està formada per finestres i el balcó que correspon a la sala. La disposició interior de l'habitatge és entorn una sala central que dona accés a les diferents habitacions. Història Les arrels d'aquest mas el situen a mitjans del segle xiii. En aquest sentit, el document més antic és un pergamí datat el 1247, pel qual un tal Ferrer i la seva dona cedeixen el mas a la família Mayer. Referències
Jardins de Can Xiringoi

Els Jardins de can Xiringoi són una zona verda del barri de Vilapicina i la Torre Llobeta de Barcelona. Ocupa uns 7.000 m² de l'antic recinte de les cotxeres de Borbó, entre els carrers de Costa i Cuixart, Felip II i l'avinguda dels Quinze. Història Les cotxeres de Borbó van entrar en funcionament el 1901, primer com a espai per aparcar-hi tramvies elèctrics i més endavant autobusos. Amb els anys, la zona s'anà urbanitzant i les protestes per a exigir l'enderroc i trasllat de les cotxeres van créixer. Finalment, el 15 de desembre del 2003 en va sortir el darrer vehicle, i el desmantellament de l'espai va comportar un alliberament de 2 hectàrees de sòl que es van destinar a equipaments i als mateixos jardins. L'Ajuntament de Barcelona i les diverses entitats veïnals de la zona van acordar la construcció d'un conjunt d'equipaments, que es van inaugurar el 2011: el Centre Integral de Salut, la Biblioteca Vilapicina i la Torre Llobeta, el Casal de Gent Gran de la Torre Llobeta, el poliesportiu CEM Cotxeres Borbó. La urbanització va finalitzar el 2015 amb la inauguració dels jardins. Descripció Consten d'un plaça central amb una sèrie de parterres de gespa arbrats, zones d'estada i una zona d'exercici per a gent gran. Algunes de les espècies d'arbre que s'hi troben són: Acer freemanii, Jacaranda mimosifolia, Melia azederach, Quercus robur, Tipuana tipu i Washingtonia robusta. En una de les cantonades hi ha un monòlit que recorda la masia de Can Xiringall o Xiringoi, enderrocada el 1971, on es pot llegir: Referències Vegeu també Tramvia elèctric de Barcelona a Horta Enllaços externs «EL TRAMVIA ELÈCTRIC ARRIBA A HORTA - Les Cotxeres de Borbó». Memòria dels barris. Història gràfica dels barris del Districte Horta-Guinardó (blog), 18-11-2011.
Can Soler (Torrelles de Llobregat)

Can Soler és una obra noucentista de Torrelles de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una constricció de planta basilical, amb el cos central més alt i que es destaca harmoniosament dels altres. Coberta a dues vessants i graner central sobresortint de la coberta. Rellotge de sol a la façana. Un gran pati s'obre al davant de la construcció. Fou restaurada en el segle passat, concretament a la dècada dels 80. Història És una de les masies més antigues del poble, però no tenim cap dada cronològica. Referències
Cal Ramon (Torrelles de Llobregat)

Cal Ramon és una obra eclèctica de Torrelles de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular que ocupa la cruïlla de dos carrers que convergeixen en una plaça i aprofita la situació per crear l'entrada just en la part que dona a la plaça i remarcar-la amb un baló que ocupa el primer pis. Té dos plantes (planta baixa i un pis) i una galeria, que es la part on se situen les golfes. To l'estructura de la casa es desenvolupa regularment tot i el fort desnivell, en pendent, del terreny que ocupa. Són interessants els elements en ferro forjats de la barana del balcó. La teulada és a quatre vessants. Història Construït durant els segles XIX i XX, corresponents a l'època de gran creixement demogràfic i ulterior immigració. Referències
Sant Pere de Saifores

Sant Pere és una església de petites dimensions a la Plaça de Sant Pere a Saifores (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La façana principal té un arc semicircular a la porta d'entrada, i és rematada per una espadanya d'un sol cos que conté una campana. Les cobertes són de dues vessants. L'edifici és arrebossat i emblanquinat. L'interior presenta una sola nau i un gran arc rebaixat. A la part esquerra de l'altar hi ha una imatge de Sant Pere. La capella, propietat de Cal Mata, data, segons una inscripció que hi ha a l'interior, del 1755. Però la propietària té documents del 1475 que esmenten dita ermita. Així, sembla que fou construïda en el segle xv i que en el 1775 fou restaurada per Ramon Mata. Es recorda un retaule gòtic amb alguna restauració barroca (1775), del qual no hi ha cap vestigi. Referències Enllaços externs «Sant Pere de Saifores». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Roc de Banyeres del Penedès

Sant Roc de Banyeres del Penedès és una església de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És situada dins la hisenda de Cal Roig, prop de la masia. L'ermita és de dimensions molt reduïdes. Presenta una sola nau, amb un senzill altar, darrere del qual hi ha una imatge de Sant Roc. Les cobertes són de dues vessants. S'hi accedeix per la banda esquerra mitjançant un arc de mig punt. A la façana del davant hi ha un ull de bou i una espadanya sense campanar. Història L'ermita sembla que data de principis de segle, com la masia. Durant la guerra del 1936 fou utilitzada per paller. Posteriorment en desús, per la qual cosa la seva construcció és molt malmesa. Referències Enllaços externs «Sant Roc de Banyeres del Penedès». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Miquel de Banyeres del Penedès

Sant Miquel de Banyeres del Penedès és una església de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici consta d'una sola nau de dimensions reduïdes i de volta lleugerament apuntada. A l'interior destaquen dos arcs de mig punt fets de pedra. La resta de l'edifici és pintat de forma un xic grollera. La façana principal té una portalada d'arc rebaixat i dovellat, una rosassa i un campanar. L'exterior és totalment emblanquinat i hi ressalten els potents contraforts i unes finestres ogivals. Història L'ermita de Sant Miquel és una de les més antigues del municipi. L'ermita data del 1766 segons figura en una inscripció que hi ha damunt la porta d'entrada. No obstant, aquesta capella es troba documentada en arxius de l'any 1414 com la capella de Sant Miquel dels Guanèchs. Hi ha documents de l'any 1289 que parlen de l'ermita del Lladó situada a Les Masies De Sant Miquel però no s'ha pogut demostrar mai que es tracti de la mateixa, ja qui hi han historiadors que situen aquesta ermita entre la Casa Roja i El Molinet. Durant l'época de la Cristinilització, Banyeres Del penedès tenia el seu centre geogràfic i neuràlgic a la zona de Sant Miquel dels guanèchs ja que anteriorment el centre pagà i preromà es trobava a Les Masies. Per això l'ermita esta dedicada a Sant Miquel ja que és fàcilment asimilable a altres religions més primitives. Referències Enllaços externs «Capella de Sant Miquel». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Pere d'Aiguaviva

Sant Pere d'Aiguaviva és una església historicista del Montmell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església de petites dimensions. A l'exterior es pot veure la façana amb una portalada d'arc de mig punt amb arquivoltes i una escalinata. Al voltant de l'església es veuen nombrosos contraforts. A la banda esquerra hi ha una petita nau adossada, rematada per una espadanya d'una campana. L'interior té una sola nau amb grans arcs de mig punt i finestres del mateix tipus amb vitralls molt bonics. A l'absis hi ha una imatge de Sant Pere. Totes les columnes tenen funció decorativa. Història Fou construïda sobre una altra església, romànica. La nova església fou edificada per voluntat de l'amo de la finca, J. Collaso i gil, per tal d'ampliar-ne l'antiga. La nova església, d'estil neoromànic, fou beneïda el 15 de desembre de 1930 pel bisbe de Barcelona, Mannuel Irurita i Almadoz. Referències Enllaços externs «Sant Pere d'Aiguaviva». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Climent de Vilaller

Sant Climent de Vilaller és una església barroca de Vilaller (Alta Ribagorça) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església de tres naus amb gran campanar octogonal afegit. Sagristia i capella del Santíssim a l'encapçalament de les naus de l'epístola i de l'evangeli, separades per pilars de la nau principal. El cor s'il·lumina per un rosetó amb curiosa fusteria. La coberta és de teula àrab en dues vessants. Destaquen els murs de carreus de pedra de la zona, encercolats per pedres rogenques d'origen volcànic. Al presbiteri i lateral es troben afegits habitatges i una font. Referències
Cal Jovell

Cal Jovell és una masia de Gisclareny (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia d'estructura clàssica coberta a dues aigües amb teula àrab amb el carener perpendicular a la façana orientada a ponent. Fou construïda a finals del segle xvii o començaments del segle xviii és un exemplar molt característic de les masies existents al terme de Gisclareny i en tota aquesta sona de l'Alt Berguedà, car incorpora la balconada de fusta a la façana; en aquest cas a la balconada forma un porxo aixoplugat per una teulada d'un sol ràfec que a la planta baixa s'obra i se sostingut per pilars de pedra. Història La masia fou construïda a finals del segle xvii o començaments del segle xviii en uns anys en què el terme municipal de Gisclareny comptava amb un fort creixement demogràfic potenciat per l'explotació intensa dels conreus de muntanya (especialment patates) i l'explotació dels boscos comunals. Referències
Cal Prim (Gisclareny)

Cal Prim és una masia de Gisclareny (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia d'estructura clàssica amb la coberta a dues aigües amb teula àrab i el carener perpendicular a la façana orientada a ponent. És de planta rectangular i potser el més característic, s'estructura en planta baixa i tres pisos superiors, posats en cert desnivell. A la façana hi ha una doble balconada de fusta aixoplugada per la teulada que deixa a la vista les encavallades de fusta. A ponent hi ha adossat un cos rectangular i d'una alçada semblant que sembla que s'usava com a pallissa i cort. Història Cal Prim fou construïda a finals del segle xvii o començaments del segle xviii. S'abandonà després de la guerra civil (1936- 1939) i des d'aleshores està en desús. Referències
Cal Ros (Gisclareny)

Cal Ros és una masia de Gisclareny (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular coberta a dues aigües amb teula àrab i el perpendicular a la façana de ponent. La façana principal era arrebossada però degut al seu abandó l'ha anat perdent progressivament. Les obertures es reparteixen a banda i banda de la porta central i als diferents nivells i encara conserven les llindes de pedra. Prop de la masia hi ha els coberts i pallisses de la mateixa època. Història Construïda a finals del segle xvii o principis del segle xviii al peu del camí de Gisclareny al veïnat de Vilella, és deshabitada des de la guerra civil (1936- 1939). Formava part del terme de Sant Miquel de Turbians. Referències
Ajuntament de Solivella

Ajuntament de Solivella és una obra de Solivella (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'edifici se situa sobre tres arcs sobre pilastres de pedra. Sembla com si aquest primer nivell fos pensat per a tenir continuïtat emmarcant la plaça amb un porxo. Sobre les voltes de tradició neoclàssica, els dos pisos presenten sis finestres trilobulat en el primer pis. La cornisa, amb un ócul central, està rematada amb un element similar. L'edifici es plantejà com a inici de la plaça, com ho demostra la continuació en un lateral dels balcons i finestrals. La façana de pedra ha estat repicada recentment. Història L'any 2006 es va reformar la sala noble i la sala polivalent. També es va arreglar la teulada i l'arxiu administratiu. Referències Enllaços externs «Ajuntament de Solivella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Casa de la Vila de Llívia

Casa de la Vila de Llívia és una obra de Llívia (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici fet amb pedra, maçoneria i arrebossat. És un edifici de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha tres obertures, la central és la de la porta principal, amb un arc de mig punt. A cada banda hi ha una finestra, també amb arcs de mig punt. A la primera planta hi ha tres finestrals amb llinda i carreus de pedra al voltant. Fins al nivell dels arcs el material és la pedra, maçoneria i dovelles. Els arcs estan fets amb pedres de perfil, quedant emmarcats per un altre arc de carreus. Als angles de la façana hi ha carreus angulars. La coberta és de pissarra, a quatre vessants. Història El règim municipal està documentat des del 1349. L'any 1952 la Corporació va aprovar un projecte per a construir la Casa de la Vila al solar conegut pel nom de Forn del Comú, lloc on es troba actualment. Referències
Molí de vapor de la Cadena

Molí de vapor de la Cadena és una obra de Vallfogona de Riucorb (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part del conjunt arquitectònic del Molí de la Cadena. Descripció És al mateix lloc que el de la Cadena de Baix i conserva les moles, que a principis de segle XX funcionaven amb vapor. La xemeneia, ben conservada, està situada a uns 25 m del molí, que sembla que encara pot funcionar. Història Construït a mitjans del segle xix per Josep Salvador. D'ell passà a Carmen Morros i finalment a Isidre Roselló Vives. Referències
Escola Costa i Llobera

L'Institut-Escola Costa i Llobera és una escola pública, catalana i laica situada al barri de Sarrià de Barcelona. La van fundar els pedagogs Pere Darder Vidal i Pau López, però ja al primer any se'ls va sumar Enric Lluch i Martín. S'hi imparteixen classes des dels nivells educatius de parvulari fins a batxillerat. El nom de l'escola és un homenatge a Miquel Costa i Llobera. L'escola existeix des de 1959, i és pública des de l'any 1989. En fer-se pública, es va dividir en dos centres diferents: el CEIP Costa i Llobera i l'IES, que era una extensió de l'IES Joan Boscà. Més tard aconseguí tenir nom propi. Finalment l'any 2010, fou reconeguda oficialment com a Institut-Escola Costa i Llobera. L'any 2008 s'hi va acabar una ampliació important, amb un pressupost de 4,3 milions d'euros, que va ser inaugurada per Ernest Maragall, llavors Conseller d'Educació. Referències Enllaços externs Lloc web de l'escola http://www.edubcn.cat/ca/noticies/detall?39060
Institut Narcís Monturiol (Montbau)

L'Institut Narcís Monturiol és un centre públic d'educació secundària obligatòria situat al barri de Montbau de Barcelona. Imparteix estudis d'ESO i Batxillerat, de les modalitats: ciències i tecnologia, i humanitats i ciències socials. Ofereix dues línies. Història L'edifici es va construir el 1968, destinat a l'ensenyament primari. El curs 1968-1969 va passar a ser la Sección Delegada Mixta de Barcelona, Barrio de Montbau, depenent de l'Instituto Nacional de E. M. Menéndez y Pelayo. Després es va anomenar Instituto de Enseñanza Media Barrio de Montbau, i a partir del curs 1970-1971 es convertí en l'Instituto Nacional de Enseñanza Media Mixto Narciso Monturiol. Va oferir també el Batxillerat nocturn fins al 2008, data en què el Departament d'Educació el va suprimir d'aquest Institut, així com d'altres de Barcelona. L'Institut organitza cada any el Concurs Literari de Sant Jordi, que està obert al barri i hi participen tots els seus centres de primària i secundària. El centre també participa en el Pla d'Acció Tutorial i en altres projectes com el Pla experimental de llengües estrangeres, el Pla de reutilització de llibres, i en el programa Escoles + Sostenibles. Edifici L'edifici inicial era només la secció paral·lela als jardins de Montbau. El 1978 es va ampliar amb l'ala davant del pisos del carrer de l'Harmonia. Obra de l'arquitecte Germà Vidal i Rebull, s'hi van afegir 4 laboratoris, gimnàs, porxos i cuina, a banda de les dependències per a la secretaria i direcció d'estudis. El setembre del 2006 va caure el mur del pati i això provocà la darrera modificació, obra de l'arquitecte Ricard Balcells i Comas, que va aportar al centre lluminositat, funcionalitat i un nou espai: la Sala Ictineu. Referències
Jardins de Massana

Els Jardins de Massana són una zona verda situada al barri del Congrés i dels Indians de Barcelona. Història i descripció Van ser urbanitzats el 1953, a l'interior del grup Massana del polígon d'Habitatges del Congrés Eucarístic, delimitat pels carrers de Felip II, Cardenal Tedeschini, Espiga i Sant Pasqual Bailón. Tenen forma de creu i consten de dues placetes laterals i una de central, dividits en dues seccions per un emparrat que travessa els jardins d'est a oest. Hi ha àrees de jocs infantils, arbres i porxos coberts de vegetació. Entre el 1957 i el 1983, la plaça central va servir com a camp d'entrenament del Club Deportivo Viviendas del Congreso, equip de futbol lligat al barri i que lluïa a la samarreta els colors groc i blanc de la bandera del Vaticà. Aquest camp era de terra, d'uns 100 per 60 m, i la seva situació, envoltat d'edificacions, va fer que fos popularment conegut com «la capsa de mistos». El 1985, va desaparèixer i l'espai que ocupava seria convertit en els actuals jardins. Referències
Mas Carme Amaya

El Mas Carme Amaya és una obra de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El mas i la torre Carmen Amaya, coneguts també per Can Pinc, són situats als afores de Begur, cap al NE Es tracta d'una masia amb teulada a dues vessants i el carener perpendicular a la façana. Tot el voltant té diversos cossos adossats A la part posterior, s'alça una torre de planta circular amb merlets esglaonats, feta de pedra i morter. És una de les cinc torres que encara es conserven a Begur, del conjunt de torres de guaita construïdes els segles xvi i xvii, per protegir-se de la pirateria. Possiblement, la masia fou refeta poc temps després Les altres torres de Begur són dins del nucli urbà de Begur. Referències