NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Joan d'Avinyó

Sant Joan és una església romànica modificada a la vila d'Avinyó protegida com a bé cultural d'interès local. De la part romànica solament en resta part dels murs de la nau. A l'esquema romànic inicial li foren afegides unes capelles laterals i la façana moderna. Per tal de retornar-li la fisonomia romànica en el segle XX se li referen de nou els tres absis que es van decorar amb un fris d'arcuacions llombardes i amb finestres de doble esqueixada. Tot l'interior de l'edifici fou enguixat en les successives modificacions dels segles xvii i XIX. L'església és un edifici de tres naus (amb la porta actual orientada a ponent) separades per pilars rectangulars que sostenen les voltes de creueria. Tot l'interior és arrebossat. En un costat s'aixeca el campanar de forma quadrangular amb obertures d'arc de mig punt per les campanes. Història L'església de Sant Joan, situada dins l'antic terme del castell d'Avinyó, fou sempre parròquia; des del 932 és mencionada documentalment sota l'advocació de Sant Andreu i la primera església fou construïda per iniciativa del comte Sunyer de Barcelona. A partir del segle xi l'església és advocada ja a Sant Joan i a Santa Maria i sabem que l'any 1232 fou construïda i novament consagrada una església a Avinyó, amb el nom de Sant Joan. A partir del segle xvii l'església romànica comença a modificar-se: baptisteri, campanar, sagristia i capelles. Al segle xix el conjunt romànic gairebé va desaparèixer en unificar-se externament el conjunt de les dependències que l'envolten i al construir-se la nova façana. Referències
Sant Joan de Biure

L'església parroquial de Sant Joan de Biure, al terme de les Piles, és un edifici d'estil barroc construït al segle xviii. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església dedicada a Sant Joan que es construí en el segle xii. Pertanyia, com el castell, a l'Orde de l'Hospital i d'aquí la seva advocació. No en queda cap resta i l'actual es bastí en el segle xviii. Duu la data de 1782 en la dovella de la clau, juntament amb la creu de Malta. És de planta basilical amb quatre capelles laterals. El campanar, de base quadrada, se situa la façana principal. Referències Enllaços externs «Església parroquial de Sant Joan de Biure». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Biure de Gaià
Sant Joan de Bossols

Sant Joan de Bossols, de Baussols o de Mussols, és una capella i antic santuari dalt d'una penya al municipi d'Albanyà protegit com a bé cultural d'interès local. És al nord-oest del nucli urbà d'Albanyà, al bell mig de les serres de Mussols i Corsavell, a la banda de llevant del puig de Mussols, en un terraplè escarpat. La imatge gòtica de la Mare de Déu de la Paloma, que es portà a Lliurona, és originària d'aquí. Antigament pertanyia a l'extingit municipi de Bassegoda, pertanyent a la comarca de la Garrotxa. Arquitectura Església d'una sola nau de planta rectangular amb absis semicircular capçat a llevant. La nau està coberta per una volta apuntada mentre que a l'absis és de quart d'esfera. Aquest espai s'obre a la nau mitjançant un arc triomfal de mig punt. Les dues voltes recolzen damunt d'una cornisa motllurada que ressegueix els murs laterals de la nau i la conca absidal. La il·luminació del temple es fa mitjançant dues finestres de doble esqueixada i arcs de mig punt, una situada a l'absis i l'altra al mur de migdia de la nau. En els paraments interiors, damunt del revestiment arrebossat, hi ha restes de pintures murals de color vermell. El paviment interior és la mateixa roca de la zona, adaptada per a circular-hi. L'accés principal es fa per ponent mitjançant un portal de mig punt adovellat que ha perdut bona part de les dovelles originals. Una motllura a manera de guardapols recorre la part superior de l'obertura. Damunt seu hi ha una finestra rectangular a manera d'espitllera i la façana està rematada per un campanar de cadireta d'una sola obertura del que es conserven les dues pilastres. La construcció és bastida en pedra desbastada i sense treballar de mida mitjana, lligada amb morter i amb carreus desbastats a les cantonades. Adossat a la façana de migdia hi ha les restes d'una gran edificació rectangular dividida en dues estances, que estava comunicada amb l'interior del temple. Història El primer testimoniatge que es coneix és de l'any 1413, en el qual el vicari general del bisbat de Girona, Pere Garriat, feia publicar indulgències per tal d'adquirir ornaments litúrgics per a aquesta capella de "santa Maria" (posteriorment dedicada a sant Joan), recentment construïda al cim de la muntanya, anomenada llavors "Puig de Bauçolls". Per la seva situació al capdamunt d'un cingle, la gent s'hi referia com a Mare de Déu dels Corbs. El santuari fou habitat fins a l'any 1915, "però els llamps feren desallotjar l'ermità", així mateix "havent-hi caigut alguns llamps, foren llançats al foc els pocs mobles de la capella i estada de l'ermità". Referències
Sant Joan de Burgo

Sant Joan de Burgo és l'església parroquial del poble de Burgo, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada 75 metres separada del poble, al sud-oest. Descripció Petita església d'una sola nau i capçalera rectangular a l'est. La capçalera està coberta amb volta de canó i la resta de la nau amb un enfustat que l'imita. A la façana oest, als peus de la nau, està situada la porta de mig punt, sobre la qual apareix un petit nínxol i per damunt d'aquest, un òcul. Remata la façana una espadanya de dos ulls amb arcs de mig punt lleugerament ferrats. El llosat de llicorella és a dues vessants. Els parament externs són de pedra pissarrosa i granítica del país, sense desbastar excepte als angles formats per blocs més o menys rectangulars de gran mida. La façana està recoberta per una capa de calç. Referències Bibliografia Cases i Loscos, Maria Lluïsa. «Sant Joan de Burgo». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. * Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Joan de Burgo en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Joan de Colinos

Sant Joan de Colinos és una ermita romànica del poble de Beraní, dins de l'antic terme municipal primigeni de Rialp, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a 900 metres al sud-sud-oest del poble de Beraní, en el Serrat de Colinos, a l'esquerra del Barranc del Bosc Reial. És l'església vella, de les dues del mateix lloc, actualment en ruïnes. L'ha substituïda la de Sant Joan nou de Colinos. Descripció Les restes d'aquesta ermita es troben sobre un petit serradet, pròxim a un torrent. És de planta rectangular amb absis semicircular a llevant. La porta s'obre al mur de ponent i és d'arc lleugerament rebaixat, construït amb tosques dovellles de pedra pissarrosa sense retocar que deixen al centre de l'arc un espai ocupat per una clau de forma triangular. Els murs tenen una gruixària considerable (90cm) i són constituïts per tres o quatre alineacions de pedra pissarrosa local, sense morter. Els angles estan formats per grans carreus de pedra, també pissarrosa. Aquest murs es conserven fins a nivell de la coberta, sense que s'observi en cap indret l'arrencament d'una volta, ja que possiblement l'edifici era cobert per una encavallada de fusta. El parament de l'absis és totalment llis, sense que s'observi cap element decoratiu o finestra. Història Els orígens de Sant Joan de Colinos semblen relacionats amb el monestir situat a l'altre costat de la Noguera Pallaresa, de Sant Vicenç d'Oveix, fundació monàstica d'època carolíngia. Posteriorment, Sant Joan formà part de la jurisdicció de Gerri. Fins al darrer quart del segle xix, la diada d'aquest Sant, el 6 de maig, era molt celebrada a Rialp i poblets veïns que organitzaven una processió i aplec a l'ermita. Molt propera a la capella preromànica, no obstant, ja ne època moderna, s'edifica una altra capella de major cabuda que actualment es troba, al igual que aquella, en estat ruïnós. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Joan de Colinos en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Joan de Ginestar

Sant Joan de Ginestar és una església del municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès), que forma part de la diòcesi de Solsona. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació Es troba al nord del nucli de Castellar de la Ribera, damunt del marge dret de la Ribera Salada que transcorre als seus peus. S'hi va des de la carretera C-26 (Basella-Solsona): al km. 91,7 es trenca en direcció a Montpol, es creua el pont i s'arriba al Molí de Querol (42° 01′ 37″ N, 1° 23′ 56″ E). Es continua per la carretera a Montpol i Cambrils i als 750 metres s'agafa un trencall a la dreta, ben indicat, que porta a Sant Joan en 1,8 km. Descripció Església d'una sola nau sense absis. La planta és rectangular. De l'interior destaca el retaule i el cor, que està en mal estat. El parament interior està cobert de guix, també en mal estat, amb humitats. La volta és de canó i tan sols existeix una obertura a l'exterior a la sagristia. En el frontis existeixen dos ulls de bou i el campanar d'espadanya té dues finestres cobertes per arcs de mig punt. La coberta és a dues vessants i el parament exterior està format per carreus de reble. La vegetació del voltant de l'església comença a afectar negativament l'edifici. al seu interior es conserven tres retaules barrocs. El més gran, de 1786, té a la fornícula central una imatge del segle XX i li manquen la resta d'imatges. Hi ha una part reconstruïda. Els altres dos, de la mateixa època, es troben a les capelles laterals. L'església ha patit robatoris que han malmès els retaules. Notícies històriques Església sufragània de la de Sant Pere de Castellar. En aquesta església hi anaven a missa els veïns més propers, com la Masia de Purgimon i els estadants del Molí de Querol. S'hi fa festa el diumenge després de Sant Joan i s'hi celebra la missa des d'aquest dia fins al diumenge abans de la Mare de Déu d'agost. Al paviment de la nau, existeixen tres tombes de diferents famílies de la zona que són la família Ingla 1704, la família Purgimon 1646 i la família Querol 1777. Referències
Sant Joan de l'Erm Nou

Sant Joan de l'Erm és un santuari al municipi de Montferrer i Castellbò (l'Alt Urgell), protegit com a bé cultural d'interès local. Va substituir Sant Joan de l'Erm Vell destruït el 1936, però construït en el pla de la Basseta, a cinc quilòmetres de distància del santuari vell. Arquitectura Aquesta edificació conjuga l'arquitectura tradicional pirinenca amb les tendències arquitectòniques contemporànies. Els murs han estat construïts amb pedra pissarrosa i blocs de granit en les cantonades i pissarra en els llosats. L'interior presenta una divisió tripartida amb capçalera a llevant que sobresurt de la nau, de forma rectangular, sobre la qual s'aixeca la torre campanar de perfil triangular. El presbiteri, més estret que la nau, s'obre a aquesta a través d'un arc de secció parabòlica. A ponent s'obre la porta flanquejada a costat i costat per una sèrie de tres finestrals per on entra molta llum. Tant la porta com les finestres presenten una llinda triangular. Una rosassa situada a certa altura per damunt de la porta il·lumina la nau. És un edifici modern, amb un teulat a doble vessant, pronunciat i un campanar triangular situat darrere seu. Història L'antic santuari de Sant Joan de l'Erm patí un incendi el mes de desembre de 1935 i, durant la guerra civil, a causa de la seva proximitat al front del Pallars, va completar la seva ruïna. Aquest santuari gaudia d'una llarga tradició tant en la comarca del Pallars com en la de l'Alt Urgell, ja que està situat en el límit d'ambdues. El santuari nou s'edificà després de la guerra civil en el Pla de la Basseta, més proper a la vila de Castellbò, a uns 5 km de l'emplaçament de l'antic santuari. El fet que el nou santuari s'edifiqués en el Pla de la Basseta i no en el seu antic emplaçament produí certa consternació entre la gent del Pallars perquè perdien el predomini sobre el santuari, ja que l'anterior es trobava en el vessant del Pallars. Va ser completat el 1959 per l'arquitecte Isidre Puig i Boada que fou seguidor i estudiós d'Antoni Gaudí. Referències
Sant Joan de l'Erm Vell

Sant Joan de l'Erm Vell o simplement Sant Joan de l'Erm, és un antic santuari situat a mig camí dels nuclis de Romadriu i de Montenartró (Pallars Sobirà), però ubicat administrativament al municipi de Montferrer i Castellbò (l'Alt Urgell). Destruït el 1936, es va edificar Sant Joan de l'Erm Nou a cinc quilòmetres de distància. Està protegit com a bé cultural d'interès local. Està situat en la pista a Montenartró, en el vessant del Pallars Sobirà, en l'antic camí públic que unia les dues comarques. Actualment només queden restes d'edificis en ruïnes. Les restes més significatives són d'una façana on s'obre una porta en arc de mig punt. És tradició que el 1208 el vescomte Arnau de Castellbò hi va portar el Sant Graal, que abans es guardava a Besiers. Tot i que hom ha suposat uns orígens medievals per al santuari de Sant Joan de l'Erm, no hi ha documentació d'aquesta època que en parli d'una forma indiscutible. Segons les fotografies conservades, el temple anterior a l'incendi de 1936 semblava més aviat datable de l'edat moderna. L'esment explícit més antic que es coneix de l'hospici data de 1519, i fins a la seva destrucció conservà la seva funció d'hospital i lloc d'acolliment. El santuari era administrat pel cabiscol de la col·legiata de Castellbò i el batlle i els regidors de la vila. L'any 1936 va ser incendiat i no tornà a ser reconstruït al mateix indret. Referències
Sant Joan de Vilada

Sant Joan de Vilada és una església romànica del municipi de Vilada (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església barroca de només una nau amb capelles laterals, presbiteri quadrat adossat a la rectoria i campanar de planta quadrada coronat per un cos vuitavat bastit al mur de llevant de l'església. La porta és al mur de tramuntana, i és l'element més modern del conjunt; està format per un gran arc de mig que aixopluga una porta de mig punt i amb una rosassa central, fruit de les reformes de finals del segle xix. L'església romànica s'amaga sota els moderns murs de l'actual temple, prop del campanar i de la rectoria. Història La primera notícia documental de l'església de Sant Joan de Vilada és de l'any 903, quan fou consagrada pel Bisbe Nantigís de la Seu d'Urgell; l'església fou sempre parroquial de la Vall de Roset, i fou afavorida amb importants donacions pel vescomte Bernat de Conflent l'any 1003. Al segle xi o XII l'edifici preromànic fou substituït per un de romànic el qual va desaparèixer el segle xvii o a principis del xviii en construir-se l'actual església. Referències Bibliografia Guies comarcals.Catalunya romànica. "El Berguedà".Ed Pòrtic.BCN, 2001 Inventari del patrimoni arquitectònic de Catalunya. "El Berguedà".Generalitat de Catalunya. BCN, 1994
Sant Joan de Vilamajor (Pujalt)

Sant Joan de Vilamajor és l'església parroquial de Vilamajor, al municipi de Pujalt (Anoia). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Joan és situada a l'entrada de la petita població de Vilamajor centrant una plaça de nova construcció. El temple és d'una sola nau amb absis semicircular, amb un fris d'arcuacions llombardes i una finestra de doble esqueixada. A ponent té una porta adovellada amb guardapols i el relleu d'un sant lluitador amb llança (sant Jordi o Sant Miquel) a la dovella central i al capdamunt un campanar d'espadanya de dues obertures. Té contraforts als costats laterals. Una bona part de la volta va esfondrar-se. L'any 2000 va ser reconstruïda. Història L'església de Sant Joan de Vilamajor és antiga sufragània de Segur i filial de l'Astor i apareix documentada des del sg. XII. La primera referència documental és del 1157. Vegeu també Vilamajor (Pujalt) Referències
Sant Joan del Catllar

Sant Joan Baptista és un monument al municipi del Catllar catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Església d'una sola nau amb capelles laterals, intercomunicades, entre contraforts, i transsepte sobre el qual s'alça una cúpula semiesfèrica sobre petxines, que sosté un cimbori vuitavat. Les voltes recolzen en un entaulament sostingut per pilastres amb capitells compostos. La façana, formada per carreus de pedra picada, té tres cossos, un de central, rematat pel frontó triangular amb un gerro a cada banda, que conté la portada, entre pilastres corínties i amb frontó corbat, una fornícula amb el sant titular i un òcul, i dos de laterals còncaus. Del costat dret de la façana arrenca el campanar de base quadrangular amb dos cossos octogonals superposats i cúpula. La primera capella del costat de l'evangeli conserva restes de pintura en tons blau-verdosos. Història L'estructura d'aquesta església i especialment la façana recorden el temple de la Mercè de Barcelona (1756-1775) de l'arquitecte Josep Mas i Dordal. Ambdós temples cauen dins un corrent neoclàssic amb trets encara abarrocats (segons Cirici, les façanes còncaves corresponen a un sever gust borrominesc, barroc i no pas neoclàssic), més sobri i simple el del Catllar, que presenta detalls ornamentals a obertures i cornises de regust rococó. El 1776, la vila del Catllar va encarregar el temple a l'arquitecte Josep Carafí, que en dirigí les obres i va obrar ell mateix els elements escultòrics. Sembla que el 1790 era acabat, car el 28 d'agost era beneïda pel rector Mn. Joan Guardiola. Referències Enllaços externs «Sant Joan del Catllar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Joan del Codolar

Sant Joan del Codolar és una ermita barroca de Cornudella de Montsant (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és de paredat amb reforç de carreu als angles, de tres naus, separades per pilars amb creuer no sobresortit i cobert per cúpula a la intersecció i per volta de mig punt amb llunetes que arrenca d'un fris continu. Als peus hi ha un cor suportat per un arc rebaixat i el presbiteri és situat a nivell més alt que la resta del temple. Darrere hi ha el cambril on es venera una reproducció de la imatge del Sant. Per l'accés hi ha dues petites saletes amb cúpules rebaixades. L'altar és del segle xviii. La façana, amb un rellotge de sol, té la portalada, de pedra i amb la data de 1780, dues petites finestres a banda u banda i un ull de bou. El conjunt és acompanyat per una casa annexa destinada a l'ermità. L'indret té una plaça espaiosa al davant, i diversos xiprers. A la paret sud-oest de la casa de l'ermità hi ha un sonet de Josep Carner: "L'ermita de Sant Joan del Montsant". És a uns 750 metres d'altitud sobre el nivell del mar, i a una hora o cinc quarts a peu al nord-oest de la vila. Història Sembla que la construcció primitiva és del segle xiii. Això, no obstant, les primeres informacions corresponen al segle xvi, quan el 1509 es beneí la campana i el 1571 l'ampliació del temple. El 1661 es beneí la casa de l'ermità. Entretant, hom havia dotat l'església de retaules. A la fi del segle xviii, coincidint amb la construcció de nous temples al Priorat, l'ermita fou considerablement ampliada, enderrocant, segurament, part de la construcció anterior. El 1820 es va tornar a arranjar, després que els francesos l'haguessin perjudicada a la Guerra del francès. El 1877 es procedí a venerar el cambril, i el 1864 es feu l'escalinata del presbiteri i s'havien arranjat els altars. El 1936 la imatge de Sant Joan va ser protegida al Museu de Reus i retornada al temple acabada la guerra. A principis de la dècada del 1980 s'enderrocà una casa annexa, dita "dels musics", i es condicionà la façana de l'ermita, així com l'altra casa annexa. Es tracta d'una ermita de gran devoció, havent obtingut el Jubileu per part d'alguns pontífexs. L'any 1977 Montserrat Domingo s'instal·là a l'ermita de Sant Joan del Codolar, i des d'aleshores viu allà com a eremita. Referències Enllaços externs «Sant Joan del Codolar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Joan d'Enveja

Sant Joan d'Enveja és una ermita situada a Vilanova i la Geltrú. Actualment, l'ermita es localitza al carrer de la Torre d'Enveja, als afores de la vila formant un conjunt amb la torre d'Enveja. Història Situada al recinte de la torre de la quadra d'Enveja és la capella més antiga del municipi, i l'interior és d'estil gòtic. Al seu redós existí el cementiri de la quadra. L'ermita ha donat nom a la muntanya, la creu, el camí, el barri i la parròquia. La llegenda explica que la torre fou conquistada el dia de Sant Joan de l'any 1125, fet que comportà la reconstrucció de l'ermita, però la història només demostra que ja existia l'any 1290 i que era la capella del castell i quadra d'Enveja. Donades les característiques de l'ermita, encara que molt modificada i reconstruïda, no hi ha dubte d'un origen romànic. Edifici L'edifici actual és fruit de diverses remodelacions sobre un primitiu temple romànic. Presenta un edifici d'una sola nau amb volta apuntada, portal adovellat i campanar d'espadanya de doble obertura. A principi dels anys 30 se li annexaren alguns edificis amb dependències per a la rectoria, que foren saquejats el 1936 i abandonats posteriorment. Caiguts en estat de ruïna a final del segle xx, s'enderrocaren a final del 2010, en la rehabilitació de l'ermita. Usos L'ermita, de propietat municipal, estigué abandonada després que s'hi deixessin d'oficiar misses el 1995, fins al 2003, quan el col·lectiu de joves Endimari intentà reviure l'espai com a local cultural i d'oci. L'estat ruïnós de l'edifici va obligar a l'Ajuntament a tancar l'ermita. El 2008 l'Ajuntament cedí l'espai a un altre col·lectiu juvenil, el Centre d'Esplai Drac Màgic, que recaptà els fons necessaris per a rehabilitar l'equipament i desenvolupar-hi les seves activitats d'oci infantil i juvenil fins a l'actualitat. Referències Enllaços externs Centre d'Esplai Drac Màgic
Sant Joan Petit (Cornudella de Montsant)

Sant Joan Petit és una capella de Cornudella de Montsant (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita construcció de planta aproximadament quadrada, amb un afegitó a manera de portalada (3,3x3,6mts). Bastida de paredat, és coberta per una volta de canó i exteriorment per una teulada piramidal. L'interior, enguixat, té un altar que ocupa tota la paret del fons, amb una ceràmica i una imatge, ambdues de Sant Joan. Una porta metàl·lica del mateix ample que l'interior i datada del 1934 en permet l'observació. No té d'altres elements d'interès. Història L'època de construcció cal situar-la al segle xviii. És com una petita etapa abans d'emprendre la pujada fins a l'ermita de Sant Joan del Codolar. El 1934 fou construïda l'entrada actual. El dia de Sant Joan, després de la processió a l'ermita, es tornava tot entonant un tedèum fins a la capella i des d'allí es resava el rosari. Segons els toponimistes Amigó i Espasa, el nom de Sant Joan Petit el van posar Josep Iglésies i Joaquim Santasusagna al llibre que van publicar: Les muntanyes de Prades, el Montsant i Serra la Llena: guia itinerària precedida d'un esbós monogràfic. 2a ed. Reus: Ricard Ferrater, editor, 1930, i afegeixen que la gent de Cornudella sempre l'ha conegut per "l'ermiteta" i no amb cap altre nom. Referències