NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Romà Vell d'Useu

Sant Romà Vell d'Useu, o església vella de Sant Romà d'Useu, és l'antiga església parroquial, d'estil romànic, del poble d'Useu, pertanyent al terme de Baix Pallars, del Pallars Sobirà. Pertangué, fins al 1969, a l'antic terme de Baén. Està situada en el vessant occidental del turó on queden les restes de la Torreta i la Casa del Batlle, a prop i a llevant del poble d'Useu. És una església d'una sola nau amb absis a llevant, tot dins de les característiques línies del romànic del segle xi. L'absis està decorat amb arcuacions llombardes. Actualment és en ruïnes, però se'n conserva part del mur nord i del conjunt absidal, tot en un aparell rústic que remet a les esglésies romàniques populars del segle xi. Useu, en les formes Ozede, Osez, Ozert i Ozegh, apareix documentada entre les donacions rebudes pel monestir de Santa Maria de Gerri ja al llarg del segle viii, però en uns documents de poca fiabilitat (els anomenats falsos de Gerri). Des del 1099, ja apareix de forma fefaent, també documentant donacions al gran monestir pallarès. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. XV, pàg. 671. Madrid: Imprenta del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de D. Pascual Madoz, 1849. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Roig i Deulofeu, Albert; Adell i Gibert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Romà d'Useu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 224-225 (Catalunya Romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Enllaços externs Sant Romà Vell d'Useu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològicde Catalunya
Kościół w Lloret de Mar

Kościół parafialny św. Romy w Lloret de Mar − zabytkowy kościół w centrum Lloret de Mar, przy pl. Kościelnym. Z powodu przesunięcia się centrum Lloret bliżej morza, na początku XVI wieku zdecydowano o budowie nowego kościoła, który przejmie funkcje dotychczasowej świątyni w głębi lądu. Kościół zbudowano między 1509 i 1522 rokiem jako świątynię jednowawową w stylu katalońskiego gotyku. Ponieważ w miejscu kościoła wcześniej składowano węgiel, świątynia była nazywana „Sa Carbonera”. Ponieważ wybrzeże było często najeżdżane przez muzułmańskich piratów i Turków, budowla pełniła częściowo funkcje obronne. Dzwonnica była otoczona przez mur z małą furtką, a wejście do świątyni było możliwe jedynie przez most zwodzony przerzucony nad głębokim rowem. Kolejne części świątyni dobudowano w XVI i XVII wieku, nadając całości charakter mieszanki stylów gotyckiego i renesansowego. Na początku XX wieku zdecydowano o przebudowie kościoła, którą kierował Bonaventura Conill i Montobbio. Utrzymał on styl gotycki jako bazę, dodając do niego elementy modernistyczne. Wygląd kościoła nawiązuje do architektury bizantyńskiej i muzułmańskiej. Prace budowlane zaczęły się w 1914 roku, a w 1920 roku została ufundowana szkoła parafialna. Dziełem Conilla i Montobbio są także dwie modernistyczne kaplice z 1916 roku: Najświętszego Sakramentu i baptysterium. Pierwsza z nich z mozaikową kopułą jest wyróżnikiem architektonicznym budowli. Obok kościoła znajduje się budynek parafialny w stylu modernistycznym. W 1936 roku, w czasie wojny domowej, kościół, jak większość budowli w mieście, został zniszczony, a jedyną ocalałą częścią była kaplica Najświętszego Sakramentu. Zobacz też Ermita de Sant Quirze w Lloret de Mar Przypisy
Sant Romà d'Estac

Sant Romà d'Estac és una ermita del poble d'Estac, en el terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Estac. Està situada en el paratge denominat Sant-romassos, al costat de ponent del Camp del Rei, en un pla situat sota i al sud del Clot dels Boters i damunt i al nord-oest de la Coma-sabanis. És a 1,2 quilòmetres en línia recta del poble d'Estac, en direcció nord-nord-oest. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Romà d'Estac en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Romà de Perles

L'església de Sant Romà de Perles és un monument del municipi de Fígols i Alinyà (Alt Urgell). Era l'antiga parroquial del nucli de Perles (Fígols i Alinyà). De filiació romànica, sofrí profundes modificacions en època moderna que n'alteraren notablement l'estructura i la volumetria. Església esmentada a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell de l'any 839. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Originàriament d'una nau, presenta una coberta amb volta de canó lleugerament apuntada, i és capçada a l'est per un absis semicircular i de menor alçada que la nau, sense elements exteriors que evidenciïn la transició entre ambdós espais. L'afegiment de capelles de planta quadrangular als murs laterals comportà la perforació dels murs romànics i la construcció de volums adossats a ambdues bandes de la nau. La porta es troba a la façana occidental, aixecada sobre unes escales i custodiada per un ull de bou. La seva posició descentrada respecte a l'eix de la façana suggereix que són de factura posterior, essent l'estreta finestra d'arc de mig punt que es troba a mitjana alçada l'únic element original que resta. Una espadanya de dos ulls corona la façana. Referències Enllaços externs «Sant Romà de Perles». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 2 octubre 2014].
Església vella de Sant Romà de Sau

L'Església vella de Sant Romà de Sau es una església romànica del municipi de Vilanova de Sau, a la comarca d'Osona. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Descripció L'església d'estil romànic llombard està datada al segle xi i orientada de llevant a ponent. Està mig enrunada i es fa difícil distingir el cos de l'església primitiva de les edificacions posteriors annexes a ella. És de nau única, actualment sense absis i amb una gran arcada a la part de migdia. A la part de tramuntana s'hi adossa un esvelt campanar de tres pisos, al segon s'hi obren finestres geminades amb el capitell llis i arquets llombards i dents de serret al damunt, les finestres del tercer són d'arc de mig punt i és cobert a quatre vessants. Al mur de tramuntana es conserven arquets llombards damunt els quals canvia l'aparell constructiu que fins aquell punt era de pedra ben carejada i després és de còdols de riu. A ponent hi ha una finestra quadrada i tapiada. La volta està aterrada. Notícies històriques Era l'antiga església parroquial de Sant Romà de Sau. Està situada sota els cingles de Tavertet i prop del modern club nàutic. Des de la construcció del pantà de Sau a la dècada de 1960 roman negada sota les aigües, però en èpoques de sequera surt a la superfície. Fou consagrada l'any 1062 i pertany al romànic llombard. Es va veure molt afectada pel terratrèmol del segle XV i posteriorment fou reformada i ampliada, com es pot veure per la diferència d'aparell constructiu. És construïda amb pedra i, malgrat les penúries que passa sota les aigües, encara es pot admirar la bellesa arquitectònica i la solidesa dels seus materials. Al poble antic el 1955 Ignacio F. Iquino hi va rodar la major part de Camino cortado, i les imatges són un excepcional document gràfic del poble ja abandonat, abans de la inundació, encara amb totes les cases (amb vistes també dels seus interiors), els carrers, els camins, el pont romànic i els camps dels voltants. L'any 2021, un estudi realitzat per l'organització Official World Record amb la col·laboració del Grup de Recerca de Didàctica del Patrimoni de la Universitat de Barcelona va determinar que la de Sant Romà de Sau és l'església submergida en un pantà i que es conserva dreta més antiga del món. Referències
Église de Sant Romà de Sau

L'église de Sant Romà de Sau est une ancienne église romane située dans la municipalité de Vilanova de Sau, dans la comarque d'Osona. Il s'agit d'un monument protégé et inventorié dans le patrimoine architectural catalan. Description L’église de style roman lombard date du XIe siècle et est orientée d'est en ouest. Elle est à moitié en ruine et il est difficile de distinguer le corps de l'église primitive des bâtiments ultérieurs qui lui sont rattachés. Elle n’a qu'une seule nef, actuellement sans abside et avec une grande arcade au sud. Un clocher élancé de trois étages est attaché à la partie nord. Au second étage il y a des fenêtres jumelles avec un chapiteau simple et des arcs lombards et des dents à franges au-dessus, les fenêtres du troisième niveau sont en plein cintre et ouvertes sur quatre côtés. Dans le mur de Tramuntana, il y a des arcs lombards sur lesquels change l’appareil de construction, qui jusqu'alors était en pierre bien sculptée et plus tard en galets de rivière. À l'ouest se trouve une fenêtre carrée et condamnée. Historique Il s’agit d'une ancienne église paroissiale, située sous les falaises de Tavertet. Depuis la construction du lac-réservoir de Sau, dans les années 1960, elle est restée submergée, mais en période de sécheresse, elle est plus ou moins visible. De style roman lombard, l'église est consacrée en 1062. Fortement affectée par le tremblement de terre en 1428 elle est reconstruite et agrandie, comme l'indiquent les différents matériaux utilisés dans sa construction. Elle est construite en pierre et, malgré sa longue submersion, on peut encore admirer la beauté architecturale et la solidité de ses matériaux. En 1955, Ignacio Iquino a tourné la majeure partie du film L'Amour, la Fille et les Bandits (en) (Camino cortado), dans la vieille ville et les images sont un document graphique exceptionnel du village abandonné, avant la submersion, avec encore toutes les maisons (avec des vues aussi de ses intérieurs), les rues, les chemins, le pont roman et les champs environnants. En 2021, une étude réalisée par l'organisation Official World Record avec la collaboration du Groupe de recherche sur la didactique du patrimoine de l’Université de Barcelone a déterminé que l'église Sant Romà de Sau est la plus ancienne église immergée dans un barrage et qu'elle est la plus ancienne du monde à être conservée debout. Articles connexes Lac-réservoir de Sau Sant Romà de Sau (ca) Notes et références Notes Références Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne
Sant Romà de la Clusa

Sant Romà de la Clusa és un antic poble i parròquia, que en l'actualitat està integrat en el municipi de Castell de l'Areny, al Berguedà. Des de 1250 m d'altitud presideix la clotada de la Clusa. S'hi accedeix per pistes de muntanya, des de diferents pobles, la Nou de Berguedà, Sant Julià de Cerdanyola, la Pobla de Lillet o Vilada. Aquesta última opció és la més senzilla, dins del mateix poble està indicat el camí d'uns 10 km. Pels voltants es troben diverses masies. Església de Sant Romà Es conserva l'antiga església, d'estil romànic. Construïda al segle xii, va ser restaurada entre els anys 1963 i 1965. Es tracta d'un edifici d'una sola nau allargada coberta amb volta de canó sense arcs torals de reforç, lleugerament apuntada i de poca alçària. La nau està rematada amb absis semicircular de dimensions més petites, orientat a llevant. El desnivell entre la nau i l'absis és salvat per un arc triomfal. L'entrada és a un dels laterals, al mur sud, i és un arc de mig punt adovellat. No hi ha gaires obertures, són petites, totes d'arc de mig punt situades en llocs destacats. A l'extrem de ponent, sobre l'església es dreça un campanar d'espadanya de dues obertures. El parament és de pedres de petites dimensions, irregulars i disposades en filades. La coberta és a dues aigües de teula àrab a la nau i teula romana a l'absis. Història El topònim de la Clusa surt esmentat a l'acta de consagració de Sant Llorenç prop de Bagà el 983; el monestir tenia en aquest lloc dos masos. La vida eclesiàstica al redós de l'església de Sant Romà, començà segurament al segle xii, data de referència a l'església ni a cap dels seus preveres. L'any 1211, Berenguer de la Clusa, diaca, signa com a testimoni. Durant el s. XIV el lloc pertanyia a la seva muller, senyora de Portella i de Llussà, donaren als homes de la Clusa el bosc del mateix nom, que aleshores pertanyia al castell de Roset. Posteriorment inclòs dins la baronia de Pinós i Mataplana era un centre independent, fins i tot del castell de l'Areny, amb el que sovint hi tenien problemes pels emprius dels llocs. Entre 1963 i 1965 fou restaurat tot el conjunt. Fins al 1936 es conservava a l'església mateixa una talla romànica d'1,20 m. d'una majestat, perduda durant la guerra civil (1936- 1939). Referències
Sant Romà de Valldarques

Sant Romà de Valldarques és un monument del poble de Valldarques, al municipi de Coll de Nargó (Alt Urgell), protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós d'una nau amb absis rodó i coberta amb volta de canó. L'estructura obrada en pedra rústica escairada. L'absis adornat amb un fris en dents de serra. La torre campanar consta de tres pisos sobre socalada. Es conserven restes de pintura a la façana N del campanar. Referències «Sant Romà de Valldarques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012]. Enllaços externs «Sant Romà de Valldarques». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Sadurní de la Salsa

Sant Sadurní de la Salsa és un monument del municipi de Bassella (Alt Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós d'una nau coberta amb volta de canó i sagristia afegida al mur nord. Absis semicircular amb una finestra. Al mur de ponent campanar de paret de dos ulls i al mur sud finestra de doble esqueixada. És una construcció rústega de pedres en filades. Referències «Sant Sadurní de la Salsa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012]. Enllaços externs «Sant Sadurní de la Salsa». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Sadurní de Gavarra

Sant Sadurní de Gavarra és una església romànica de Coll de Nargó (Alt Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'església de Sant Sadurní, conjuntament amb el castell, destaquen en el conjunt de cases que formen el nucli de Gavarra. La primitiva església d'una nau i capçalera semicircular ha estat sensiblement modificada. Entre els segles XVII i XVIII, moment que la nau va ser allargada fent desaparèixer l'absis. Està coberta amb volta de canó apuntada reforçada amb arcs doblers. L'element més destacat és sens dubte el campanar de planta circular encastat al mur septentrional. Presenta dues finestres geminades, l'una amb capitell mensuliformes i l'altra cegada. Tenia un segon pis, desaparegut el 1922, que fou agençat per un campanar d'espadanya de dues obertures. Conserva a l'interior l'únic retaule barroc del segle xviii en el seu lloc original de la comarca. Història La notícia més antiga coneguda que fa referència al lloc de Gavarra és de l'any 1046, fa referència a la venda d'un alou "in castro Gavarra". Posteriorment, els anys 1048, 1054, 1064 i 1088 es documenten vendes, permutes o donacions relatives a terres situades al terme de Gavarra i el seu castell. Entre els segles XVII i XVIII, època en què s'engrandí el temple modificant la capçalera, no se'n tenen notícies. L'espadanya que corona el campanar sembla que fou construïda el 1922, en desaparèixer el darrer pis de la torre. Referències Enllaços externs «Sant Sadurní de Gavarra». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Salvador Nou del Quer

Sant Salvador Nou del Quer és una església del municipi de Súria (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una ermita situada al bell cim de la muntanya (518m). Presenta una nau rectangular de 6'25 d'ample per 12'5 m de llarg, amb un cos annex a la part esquerra destinat a sagristia. En l'exterior presenta un banc corregut (pedra) que recorre totes les parets a excepció de la façana. La construcció es realitzà amb pedres i totxo (reconstrucció se n'utilitzaren alguns). Fou creada en el s.XIX seguint els criteris de l'època i la zona el que ens dona el seu estil rural. Tot l'exterior està pintat de blanc a excepció dels angles on hi ha un remat fet amb pedra vermellosa. Història Fou construïda amb les donacions dels feligresos del poble de Súria. L'any 1919 un fort temporal destrossa la façana i el campanar. S'inicià la reconstrucció i se li afegí una sagristia a la part esquerra, un pou a la dreta i un parallamps. Durant la guerra, el 1936, fou saquejada i cremada salvant-se sols el cap de la imatge de Sant Salvador que porta a una nova reconstrucció. Referències
Sant Salvador de Bellver

L'església de Sant Salvador de Bellver és un monument del municipi de Sant Boi de Lluçanès (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Església d'una sola nau amb volta apuntada i dos arcs torals situada dalt d'un turó. L'absis té dues finestres amb arcs en degradació, cornisa en dents de serra, arcuacions i bandes llombardes. Història Aquesta església es troba citada l'any 1110. Des de començaments del segle xii hi havia en aquest lloc una comunitat de preveres i clergues que seguia la regla de sant Agustí. Aquesta comunitat havia quedat reduïda el 1278 a un sol membre, en canvi adquirí força importància una confraria que també hi tenia seu. Referències Enllaços externs «Sant Salvador de Bellver». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Sant Salvador de Brics

Sant Salvador de Brics és l'església parroquial de Brics, en el municipi d'Olius (Solsonès). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església de planta rectangular d'una sola nau i sense absis. Està orientada a l'est i amb teulada a doble vessant. La façana és senzilla amb porta d'arc de mig punt i una petita finestra al damunt. Al costat de la façana principal hi ha un esvelt campanar de dos cossos cobert amb teulada a quatre vessants. Està construïda damunt de la primitiva església de la que ja no en queden restes. El parament és de pedres irregulars. Història Trevics, el 1007, era una finca de Recofred i Matrisenda. Ramon d'Isarn i el seu germà Guillem posseïen terres entre el "clima", que seria el castell de Trevics, al terme de Riner, el de Llobera i el camí que anava a Solsona. El mas de Trevics no era una casa com les altres, sinó que ja es destaca como el centre d'aquesta rodalia on hi residia el castlà. El 1147 Gauzpert hi posà a Pere i la seva muller, i d'aquí en endavant es citen sovint els Pere de Trevics. Aquest castlà o batlle de Trevics tenia, entre d'altres, el càrrec de recollir els delmes de les cases que pertanyien a l'abadia de Solsona. De l'antiga església parroquial de Trevics, després Brics, no en queden restes. Havia de ser molt antiga, puix que hi ha referències del segle xi. La nova església de Sant Salvador es convertí en parroquial l'any 1846, en lloc de la del Castellvell de Solsona. Referències Enllaços externs Parròquia de Brics (Sant Salvador), fitxa del catàleg de béns a protegir del Pla d'ordenació urbanística municipal.
Iglesia de San Salvador (Brics)

La iglesia de San Salvador es un edificio situado en la entidad de población española de Brics, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio se encuentra en la entidad de población española de Brics, del municipio de Olíus, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el cuarto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1846). «Brichs». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar IV. Madrid. p. 441. Wikidata Q115624375. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Salvador.
Sant Salvador de Pira

Sant Salvador de Pira és una església de Pira (Conca de Barberà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església parroquial de la segona meitat del segle xix. Té una sola nau amb capelles laterals; la nau central està coberta per volta de canó, al creuer hi ha una cúpula sobre petxines i l'absis és pla. La façana presenta una estructura basilical que no correspon a l'interior de nau única. La teulada és a dues aigües. El campanar és de planta quadrada que es converteix en planta hexagonal més a munt. És acabat amb una coberta plana rematada amb boles als angles. Al damunt hi ha un altre campanar, més modern, cobert amb teulada a doble vessant. Història La primitiva església parroquial dedicada a Sant Salvador és mencionada per primer cop l'any 1194. Aquesta església d'estil romànic degué quedar petita per al nombre de pobladors de l'indret i, a més, molt malmesa pel pas dels segles. Al segle xix es decidí bastir una nova església, també dedicada a Sant Salvador, la primera pedra de la qual fou col·locada el 19 de març de 1862. fou beneïda per Josep Cosidó, rector de Pira, el 5 d'agost de 1865. Un cop enllestida la fàbrica, s'anaren bastint els diversos altars, construïts i daurats per artistes com P. Domènec i Venanci Bonet, de Reus, i Pere Ribas, de Vic. Referències Enllaços externs «Sant Salvador de Pira». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.