NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Biblioteca Pública Pompeu Fabra

La Biblioteca Pública Pompeu Fabra és una biblioteca pública de l'Ajuntament de Mataró amb un conveni amb la Diputació de Barcelona, que es troba a la plaça d'Occitània de Mataró, al Maresme. Destaca per trobar-se en un edifici construït com el primer prototipus mundial d'edifici sostenible. L'any 1990, Antoni Lloret i Orriols proposa integrar sistemes fotovoltaics en els edificis, connectant-los a la xarxa elèctrica. L'any 1992, obté un contracte Joule amb la Comissió Europea (CE) que li permet de realitzar la Biblioteca Pública Pompeu Fabra de Mataró que, amb les seves característiques multifuncionals (els mòduls fotovoltaics generen energia tèrmica i elèctrica, posseeixen una semitransparència que permet una il·luminació natural i ofereixen un aïllament acústic), esdevé el primer prototipus mundial d'edifici sostenible. Referències Bibliografia Lloret i Orriols, Antoni. Petita història de la Biblioteca Pompeu Fabra de Mataró, 1996. ISBN 84-89622-35-3 [Consulta: 11 novembre 2012]. Edifici equipat amb mòduls fotovoltaics multifuncionals : Biblioteca “Pompeu Fabra Mataró.. Energia demo : tecnologies avançades en estalvi i eficiència energètica, 1998, p. núm. 47. [Consulta: 11 novembre 2012]. Components solars per a l'arquitectura : mòduls FV i tèrmics : mur cortina ventilat –FV en panell exterior. Montcada i Reixac: TFM Energia Solar Fotovoltaica, [s.a.] [Consulta: 11 novembre 2012]. Building equipped with multifunctional photovoltaic modules "Pompeu Fabra" library in Mataró. Energia demo : newtechnologies in energy saving and efficiency, [1998?], núm. 47. [4] p. Enllaços externs Biblioteca Pública Pompeu Fabra - Lloc web oficial (català) Biblioteca Pompeu Fabra, Diputació de Barcelona
Borda de Batllevell (Estavill)

La Borda de Batllevell és una borda del terme municipal de la Torre de Cabdella, a l'antic terme de la Pobleta de Bellveí, al Pallars Jussà. És una de les bordes que integren el conjunt de les Bordes d'Estavill; estan situades al sud del poble d'Estavill i a l'oest de la Pobleta de Bellveí, a la carena del Serradet del Far, en el seu extrem sud-est. El cos principal de la borda és del tot en ruïnes, però es conserva en bon estat el paller, tot i que és buit i abandonat. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda de Benet

La Borda de Benet és una borda del terme municipal de la Torre de Cabdella, a l'antic terme de la Pobleta de Bellveí, al Pallars Jussà. Està situada al sud-oest del poble de Castell-estaó, al sud de la Roca de la Peira. Es troba a la mateixa carena que davalla del Serrat de l'Aire, que és on es troba el mateix Castellestaó. Té molt propera, a l'oest-nord-oest, la Font de la Call. Al seu sud-est es troba la borda de Viles. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda de Figuera

La Borda de Figuera és una borda del terme municipal de Tremp, a l'antic terme de Gurp de la Conca, al Pallars Jussà. Està situada al sud-sud-oest del poble de Gurp i al nord-nord-est del de Sant Adrià, al sud i a prop de l'església romànica de Sant Miquel de Gurp. És més o menys equidistant entre els dos pobles esmentats, però té més fàcil la comunicació amb el de Gurp. És en una carena entre la llau del Rial, a llevant, i el barranc de les Cambres, a ponent. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda de Jaume de Sana

La Borda de Jaume de Sana, o de Jaume de la Sana, és una borda del terme municipal de Conca de Dalt, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, pertanyent a l'antiga caseria de bordes de Segan, al nord-est del municipi. És una de les Bordes de Segan, la situada més al nord, a prop i al sud-oest de l'ermita de Sant Cristòfol de Montpedrós. És al nord de la Borda de Guerra, al nord-oest de la Borda de Cardet, i a llevant, a tocar, de la Borda de Carrutxo. Més al nord hi havia, encara, la Borda del Xinco. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda de Sant Feliu

La Borda de Sant Feliu és una borda del terme municipal de Tremp, a l'antic terme ribagirçà d'Espluga de Serra, al Pallars Jussà. Està situada uns 1.250 metres al sud-sud-est del Castellet, a la dreta del barranc del Comellar. És en un dels contraforts nord-occidentals de la Serra de Castellet, al nord-est de la Roca Mosquera i al sud-oest de les Roques del Castellet. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda del Músic (Hortoneda)

La Borda del Músic és una borda del terme municipal de Conca de Dalt, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, pertanyent a l'antic poble de Perauba. Està situada a la vall de la llau de Perauba, a ponent de la Casa de les Feixes. Queda a llevant del poble d'Hortoneda, al nord-est de Montpedrós i al sud-oest de les Roques de Brunet. Al seu entorn s'estén el paratge d'antics camps de conreu del Tros de la Borda. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Bordes de Miralles

Les Bordes de Miralles és una borda del terme municipal de Tremp, a l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra, al Pallars Jussà. Està situada a l'antic poble de Miralles, en el sector nord-occidental del terme municipal. Es tractava d'un antic grup de bordes -per això el nom és en plural- de les quals només en subsisteix una. És al nord-nord-oest de Piconiller, al capdavall, sud, de les Ribes de Font Sobirana. Un bon tros més al nord hi ha l'església romànica de Santa Maria de Miralles i les restes del poble de Miralles. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Ca l'Amell Gros

Ca l'Amell Gros és una de les masies més antigues de Lliçà que es troba en runes hi ha estat inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És molt a prop de Santa Justa. Arquitectura Masia de planta rectangular amb coberta a dues vessants i carener perpendicular a la façana. Aquesta és de composició simètrica de paredat arrebossat i acabada amb un ràfec imbricat. A la part central hi ha un rellotge de sol. Els angles tenen formes circulars, imitant petites torretes. A banda i banda hi ha construccions annexes. L'edifici té planta baixa, planta pis i golfes. El portal d'accés és adovellat i una de les finestres de la planta baixa té motllures. Història Aquesta masia està molt a prop de l'antiga via romana que anava de Mataró a Caldes de Montbui. Molt a prop, també, s'han trobat restes d'un antic forn, i es creu que la mateixa casa s'aixeca sobre una antiga vila romana. Per una altra banda, en documentació medieval s'esmenta un mas anomenat de Santa Justa que alguns autors identifiquen amb l'actual mas de Ca l'Amell Gros. Referències
Ca l'Arquer (Badalona)

Ca l'Arquer és una masia del barri de Pomar de Dalt a Badalona (Barcelonès), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història En temps recents, havia pertangut al duc de Solferino, com l'adjacent castell de Godmar. Actualment, la divisió de les finques les ha concedit a diferents hereus. Descripció Situada a la riera de Pomar, és un conjunt format per una masia basilical, de tres cossos. El de la dreta està rematat en forma de torre. Té planta baixa, un pis, amb finestres gòtiques, i golfes amb galeria d'arcs semicirculars. El conjunt, amb les construccions auxiliars, està encerclat per un barri. Referències Enllaços externs «Ca l'Arquer». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Ca l'Armera

Ca l'Armera (deformació d'Olmera) o Can Ros és una casa pairal situada al carrer del Cardenal Tedeschini, 32 de Barcelona, per on antigament passava el camí d'Horta a Sant Martí de Provençals, catalogada com a bé cultural d'interès local. Història L'antic mas del segle xv, probablement construït sobre les restes d'una vil·la romana, era conegut al segle xvii com a Can Peguera. El 1671, Antoni de Peguera i Puissa va demanar un permís d'obres. Va ser destruït el 1714 i bastit de nou uns anys després. A mitjans del segle xviii s'hi va establir la família Ros, que el va reformar seguint l'estil de l'època. El 1942, Ignasi de Ros i de Puig, regidor de l'Ajuntament de Barcelona durant la dictadura de Primo de Rivera, va encarregar-ne la restauració als arquitectes Joaquim de Ros i de Ramis i Francesc d'Assís Viladevall. A la seva mort el 1947, la finca va ser dividida entre els seus fills, i la masia passà a mans del primogènit Joan de Ros i de Ramis. El 1952, la família Ros i Ramis va vendre 16'5 hectàrees de terreny a 7 pessetes el pam quadrat al Patronat d'Habitatges del Congrés Eucarístic, amb la condició que es respectés el perímetre de la masia. El nou carrer que s'hi va obrir el 1955 va ser dedicat a Ignasi de Ros, i el 2007 passà a dir-se de Can Ros. A més de la masia, la família va mantenir la propietat dels terrenys de les pistes de tennis veïnes i el Canòdrom de la Meridiana, inaugurat l'abril del 1964. Clausurat el 22 de febrer del 2006, va ser l'última instal·lació de l'estat on se celebraven curses de llebrers. Posteriorment, fou adquirit per l'Ajuntament de Barcelona per a destinar-lo a equipaments. Descripció Edifici molt ben conservada, tant interiorment com exteriorment. Conserva eines i paraments de caràcter agrícola i mobiliari antic. Actualment es troba envoltada de jardí i d'una petita horta. Un reixat separa la finca dels carrers veïns. Adossada a la casa hi ha una capella amb una rosassa i un campanar d'espadanya. Referències Vegeu també Can Ramis (Sant Celoni) Can Ramis-Milans Casa Mercè de Dalmases La Tallada (la Secuita)
Ca l'Estudiant

Ca l'Estudiant, Can Serracanta o Ca n'Ensesa, és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat). Descripció Es tracta d'una masia de planta basilical estructurada en tres cossos. El cos central posseeix planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dues aigües. Els laterals, sense golfes, tenen la coberta a un vessant. La façana, originàriament simètrica, ha sofert intervencions. A més s'han afegit nous annexos tot modificant la seva imatge. Té un revestiment d'estuc blanc. Història És un edifici possiblement anterior al segle XVIII; tot i que no hi ha documentació. L'única referència històrica de la casa la dona el rellotge de sol de la façana principal que té la inscripció "Casa Ensesa. Ave Maria Pura 1761", però és d'una restauració tardana. El 1870 surt en un plànol amb el nom de Ca l'Estudiant. Després s'ha conegut com a Can Serracanta, nom del seu propietari. L'any 1950 la va comprar Joaquim Ensesa. Referències
Ca l'Orench

Ca l'Orench és un edifici cantoner del municipi de Blanes (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Projectat per Francesc Folguera l'any 1926, està situat al número 34 del carrer Ample. A la planta baixa hi ha una pastisseria que manté la decoració típica dels comerços de principis del segle xx. El pis inferior ha sofert grans modificacions, tot i que conserva l'ostentosa porta principal, amb decoracions i relleus inspirats a l'estil barroc. Les finestres de la planta superior presenten motllures decorades. A sobre hi ha una terrassa, al centre de la qual hi ha una galeria porxada d'arcades de mig punt. Descripció És un edifici de dues plantes amb terrassa porxada que dona a tres carrers: al carrer Ample, al carrer del Raval i al carrer Valls. La planta baixa està adaptada a dos comerços i un d'ells té una porta monumentalitzada. Consta d'un arc de mig punt amb decoració barroca de frontó truncat, d'un escut municipal i d'una coronació que representa gerres plenes de fruita, enllaçant ja amb una de les finestres del primer pis. Aquest té diverses obertures rectangulars amb marcs motllurats de pedra, amb relleus vegetals i petites mènsules, i una obertura d'ull de bou a la façana principal. La cornisa consta de decoracions circulars i motllures vegetals. El lateral del carrer Valls també té, al primer pis, un relleu amb vas de fruites com a l'entaulament de la porta principal. Pel que fa a la galeria porxada que hi ha sobre el primer pis, ocupa la part central de l'edifici i té tres arcades de mig punt amb la cornisa emmotllurada i pilars quadrats amb decoració vegetal. La restauració i reconstrucció fou a càrrec de Francesc Folguera (1926). Referències Enllaços externs «Ca l'Orench». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva. Annex de Promoció econòmica de l'Ajuntament de Blanes
Ca la Bona Mossa

Ca la Bona Mossa és una masia catalogada com a monument del municipi de Dosrius (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Masia d'estructura clàssica de teulada amb vessants als laterals, que dibuixa un frontó a la façana principal. En aquesta façana hi ha un rellotge de sol, un portal rodó d'onze dovelles i un altre, de més petit, de llinda recta. Sobre cada porta se situen dues finestres gòtiques del tipus conopial, pròpies del segle xvi amb l'espitllera posada entre l'ampit i la clau de la dovella del portal. Situada al centre del poble, és una casa petita i senzilla, dividida en dos cossos perpendiculars a la façana, formant dos habitacles. La planta baixa, amb un cos de 7,50 X 5 m, és on es fa vida. Hi ha l'entrada, la sala-cuina amb llar de foc, aigüera i mobles, menjador i l'escala que puja al pis. En aquest pis hi ha els dormitoris. Referències
Ca les Estanyoles

Ca les Estanyoles o Mas Estanyol és un mas pairal situat a uns cent metres del barri de l'Estació de Llofriu (terme municipal de Palafrugell), al camí que mena al cementiri. S'hi accedeix a través del carrer de la Tramuntana i es considera l'edificació més antiga del sector de l'Estació, ja que podria datar del segle xvii. És una masia de planta rectangular en sentit est-oest de planta baixa i dues plantes pis, amb un cos de planta baixa i tres plantes pis. Els vessants de la coberta són perpendiculars a la façana principal sud, a diferents nivells. Els Riera-Estanyol són una família de pagesos hisendats documentats a Llofriu almenys des del segle xv. Hi trobem membres eclesiàstics, pagesos i comerciants del sector surotaper; aquest és el cas de Josep Riera i Casals (mort el 1895), de qui es conserva una abundant correspondència. El fons documental es va conservar a les golfes del mas pairal, d'on va ser recollit per M. Lluïsa Riera Fabra, l'hereva. D'ella va arribar a mans de Lluïsa Bachs i Benítez, que al seu torn en va fer donació a l'Arxiu Municipal de Palafrugell. A primer cop d'ull, la documentació més antiga del fons està vinculada a Pere Estanyol i Antoni Geli Estanyol, i la formació del patrimoni familiar des de finals del segle xv i durant tot el segle xvi. Entre aquesta documentació més antiga sovint es fa esment de Llofriu, però també d'altres poblacions empordaneses. Dins del fons hi ha documentació del mas Mascort, de Palafrugell. Aquesta heretat es va integrar al patrimoni Riera al segle xix i va quedar dividida en set parts. El mas Mascort prové de l'hereu Melcior Mascort Casals (1874-1933), fill del matrimoni entre Josep Mascort Bonet i Maria del Carme Casals Sabenyà, aquesta última descendent per línia materna dels Riera (vegeu bibliografia: Mascort et al., p. 112, element 13). Referències Bibliografia Mascort, L.; Mola, M.; García R. et al. Els Mascort de Palafrugell. [Palafrugell]: Miquel Mascort (ed.), 2011. Massana Masgrau, Lluís. Can Mascort [mecanoscrit inèdit]. Palafrugell, 1997. AMP.
Ca la Vidala

Ca la Vidala és una masia del carrer del Xipreret, 81-85 de l'Hospitalet de Llobregat, catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció El temps ha alterat en gran part la seva fesomia però encara es pot veure el que en queda de l'original. Noves portes i obertures, així com els forjats de balcons i finestres, són, probablement, elements afegits posteriorment a l'edifici. El que sí que és clar és que les dovelles de pedra ben escairada que es veuen al costat dret de la porta més gran, eren probablement el brancal de l'entrada primera juntament amb les tres grans dovelles encara conservades, que formen un arc rebaixat entre el balcó central i les dues portes. A la dovella central hi ha la inscripció: PERA MESTRAS Y BATLLORI. PAGES 1769. Les obertures del primer pis tenen la llinda i els brancals de carreus de pedra. Referències
Ca n'Altimira (Cerdanyola del Vallès)

Ca n'Altimira és una masia de Cerdanyola del Vallès (Vallès Oriental), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Al segle xv era documentat com a Mas Campanyà, i a partir del segle xvi apareix relacionat amb la família Altamira. A principis del segle xx va ser reconstruït en estil neoclàssic. L'últim propietari va ser J. Altimira i Roca, que la va donar a l'Ajuntament. El maig del 1991 va obrir les portes com a biblioteca municipal, que hi va funcionar fins al març del 2015. Descripció Consta de planta baixa i dos pisos, amb coberta a dues vessants i en l'actualitat, està totalment remodelat. De la seva configuració anterior conserva la façana principal, amb tres obertures a cada pis. A la planta baixa hi ha la porta centrada d'arc molt rebaixat i finestres rectangulars als costats. Al primer pis hi ha balcons rectangulars, el pis central amb un frontó superior triangular, i al segon pis obertures rectangulars. L'ampliació de la biblioteca per la banda de l'avinguda de Catalunya s'integra en una plaça, formant un conjunt arquitectònic unitari. A la banda del riu, en un terreny en pendent, hi ha també una zona enjardinada. Referències
Ca n'Agustí de Riu

Ca n'Agustí de Riu és una masia de l'antic poble de Riu, actualment al terme municipal del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un gran casal format per dos cossos de planta rectangular amb teulats a dues aigües i els vessants vers les façanes principals. Està situat al fons de la vall del Riu, als peus del cimal del Bassegoda. Disposa de baixos, planta i dos pisos superiors. La façana principal està orientada a llevant, lloc on hi ha la porta d'accés que mena directament a la planta. Els baixos són accessibles des de la façana de migdia. Es veuen clarament dues èpoques de construcció, una del segle xiv o XV i l'altra del segle xviii. Volten el mas nombroses cabanes i pallisses d'una sola planta, estructura rectangular i teulat a dues aigües. Can Gustí va ser bastit amb carreus poc treballats, exceptuant els emprats per fer els cantoners i les obertures. Història En un document de l'any 1044 conservat a l'arxiu de Sant Joan de les Abadesses s'esmenta: "I limita l'alou susdit a orient amb el coll de Faja i amb el Treu, a migdia amb la serra d'Entreperes, a ponent amb el terme de Sadernes i amb la riera de Sant Aniol i a tramuntana amb la vil·la de Riu". Ramon Sala i Narcís Puigdevall creuen que la "vil·la de Riu" és el precedent de l'actual masia de Can Gustí o Agustí. Referències
Ca n'Aragall

Ca n'Aragall és una masia del municipi de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció En el vessant de Corbera orientada al Sud-oest, damunt un terraplè protegit per un mur de contenció elevat, està situada la masia senyorial, que té tres plantes, una torratxa i l'annex de la masoveria que forma un conjunt tancat amb portal cobert de teulada o ràfec amb suports de fusta. L'edifici principal, si bé reformat, conserva dues plantes de l'antiga casa. A la torratxa hi ha quatre balcons de ferro forjat que foren adquirits a D. Balagué procedents d'una obra feta a Pedralbes. L'interior, excepte el sostre de caràcter propi, ha estat transformat. Història Les primeres notícies de la masia daten del s. XV, amb el llinatge Aragall, que es conserva fins al 1895 en què Miquel Aragall i Esteve ven la finca a Josep Rifà. Les obres d'addició de la galeria i el segon pis, com les de la torratxa, corresponen al darrer període, a partir de l'any 1941, en què adquiriren la casa i la finca els actuals propietaris. Referències Enllaços externs «Ca n'Aragall». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Ca n'Arús

Ca n'Arús és una casa senyorial de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La casa consta de tres plantes al cos central i dues als laterals. Els cossos laterals estan coberts per un terrat i el central per un terrat i una teulada a dues vessants. Al cos principals, al primer pis s'obren tres balcons mentre que en els laterals s'obre una galeria de tres arcs de mig punt, per banda. El cos principal està rematat per un acroteri que fa una forma semicircular al centre i amb decoració de boles i relleus. La casa té un jardí. Història A la segona meitat del XIX, una part important de la població total de l'Hospitalet estava disseminada per les dues grans zones de Samontà (muntanya) i Marina. Però, així com a la part de dalt hi havia una gran tendència a construir cases senyorials (Can Cluset, Torre Barrina, ...), a la part de Marina només s'alçaven petites masoveries, amb l'única excepció de Ca n'Arús, luxosa casa senyorial, que si bé és cert que surt de la norma constructiva del moment a la seva àrea, també ho és que estava pràcticament a tocar de la ciutat. Actualment pertany a l'Ajuntament de l'Hospitalet i són dependències administratives. Referències «Ca n'Arús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Ca n'Oliver (l'Hospitalet de Llobregat)

Ca n'Oliver és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). És una casa de pagès del segle xviii formada per dos cossos juxtaposats de planta baixa i un pis. Fa cantonada al carrer Xipreret i la plaça Josep Bordonau. Cada cos té teulada a doble vessant, amb el carener perpendicular a la porta de cada cos, i col·locats en perpendicular una de l'altre. A la façana de la plaça Josep Bordonau es troba una porta d'arc rebaixat adovellat, i un balcó amb finestra de pedra gòtica amb un arc trevolat, possiblement elements aprofitats d'una construcció anterior. A la façana del carrer Xipreret presenta una porta d'arc de mig punt i finestres rectangulars, realitzades en maó. Originàriament era una casa de pagès, encara que no es tenen notícies que els propietaris siguin els mateixos Oliver de l'heretat de la torre Blanca. Va ser restaurada l'any 1976, moment en què es va afegir la finestra gòtica, d'un altre edifici que es va enderrocar, per tal de donar un aire més medieval a l'edifici. Referències «Ca n'Oliver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].