NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca n'Estruch Nou

Ca n'Estruch Nou és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia de planta basilical coberta a dues aigües amb teula àrab. Està orientada cap al sol naixent, i s'estructura en planta baixa, pis i golfes. Està feta de tàpia emblanquinada. La façana principal s'obre a un barri on es troben diferents dependències; aquest pati té dues portes: una d'accés i una segona que condueix als camps i a l'era. A cadascuna de les façanes hi trobem un rellotge de sol amb forma de petxina. Referències
Parc de Can Barriga

El Parc de Can Barriga està situat al barri de Bufalà de Badalona Història i descripció Inaugurat el 1993, es va construir sobre una part dels terrenys de Can Barriga. Les dues masies i els seus voltants són avui ocupats per una escola d'educació especial. És de petites dimensions, amb sols 0,52 ha, i està dividit en dos nivells. Es troba delimitat per l'avinguda de Martí Pujol i els carrers de Tànger i Xaloc, amb accessos pels dos primers, adaptat als discapacitats. Està estructurat en tres zones: la més propera a l'avinguda de Martí Pujol està totalment coberta de gespa i compta amb vegetació arbustiva; la segona està coberta amb sauló, on es troben els jocs infantils i la zona de descans; per acabar, el talús que permet arribar fins al carrer de Tànger. En general, la vegetació compta amb arbres d'origen mediterrani, pins i alzines, compartint l'espai amb arbres més exòtics com les xicrandes i els pebrers bords. A més, cal sumar-hi els arbres de l'antiga finca de Can Barriga. Cal destacar que el reg es fa amb aigua provinent del pou de la masia, és compartida amb el parc pròxim de Nelson Mandela. Transports Té accés amb autobús per l'avinguda de Martí Pujol, operats per TUSGSAL. B2 (Badalona Canyadó - Sta. Coloma H. Esperit Sant) B6 (Badalona H. Can Ruti - Badalona Estació Rodalies) B9 (Badalona Bonavista - Bufalà - La Morera - Bonavista) B26 (Badalona H. Can Ruti - St. Adrià de Besòs Estació Rodalies) N11 (Barcelona Pl. Catalunya - Badalona H. Can Ruti) Referències
Can Juliana

La masia de Can Juliana està situada al terme municipal de Castellar del Vallès en l'antic camí que vorejant el Riu Ripoll uneix Sant Esteve de Castellar Vell amb Sant Feliu del Racó. S'hi accedeix a través de la Carretera de Sant Feliu del Racó a Castellar (BV 1249) pel km. nº 2. Actualment és un centre de lleure amb tirolines, restaurant i Paint-ball. Estructura Datada ja al segle xiii, la masia conserva una estructura de tres crugies amb la teulada a dues vessants i el carener perpendicular a la façana. El mas és format per l'agrupació de construccions amb l'accés per la zona més elevada a una antiga era, conformant la primera entrada amb un cos aïllat d'una sola planta i el volum principal a cota inferior mostrant un sol nivell (amb l'addició d'un cos per extensió). A sud-est una portalada amb arc rebaixat de pedra tanca un pati més baix, amb l'accés principal amb cobert i annexos adossats. La masia, de dues plantes amb gran coberta a dues vessants paral·leles a la façana, present a portal amb arc de mig punt de maó, i finestres amb llindes i brancals de pedra. A nord una escala de pedra adossada a la façana mena directament a la planta primera. A l'interior, es conserven els sostres de la planta baixa en volta rebaixada de maó, i diversos festejadors. Disposa d'una antiga gruta cimentada i revestida d'obra, utilitzada actualment com a celler, amb traçat curt, corredor amb corba i esglaons i petita cambra oval amb podi. Havia estat utilitzada com a nevera. Pergamins de Can Juliana La masia conserva un conjunt de disset manuscrits datats des del 1463 al S. XVII. Majoritàriament escrits sobre pergamí, la família Juliana, pagesos de remença, conservaren els pergamins degut al seu caràcter jurídic i notarial i els anaren incorporant a la documentació de la masia. Els pergamins ens donen informació de la vida legal dels pagesos medievals i també de la dimensió social que tenien entre els seus veïns, de la ubicació dels diversos nuclis de cases que després és es van convertir en l'actual població i els diversos noms de les famílies que varen existir al nucli habitat. La família Juliana s'entroncà amb la família Colomer i posteriorment amb la família Arús. El corpus de manuscrits passà a engruixir la documentació de la biblioteca particular del poeta Joan Arús i Colomer. Els seus descendents la donaren a l'Arxiu d'Història de Castellar del Vallès l'any 1989. un cop classificada i inventariada els pergamins foren objecte d'estudi en diferents publicacions. Referències Enllaços externs Masia Can Juliana. Espai d'oci.
Can Tobella

Can Tobella és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia d'origen molt antic, documentada des del segle xiii i reformada en èpoques posteriors. Descripció És una masia de planta basilical amb coberta a dues vessants i alguns edificis annexos al voltant. Consta de planta baixa, pis i golfes. Les obertures convinen l'arc de mig punt i allindanades. La façana està arrebissada i pintada excepte les pedres que emmarquen les obertures. Referències
Capella de la Llobeta

La capella de la Llobeta és una església del municipi d'Aiguafreda (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella d'una sola nau amb transsepte i absis poligonal. A la façana, un petit pòrtic cobert amb volta ogival precedeix la porta d'accés. Se sosté sobre dues columnetes amb una base molt elevada i un capitell decorat amb motius florals. Als murs laterals s'obriren finestres amb arc ogival, encapçalades per una motllura amb decoració també floral als acabaments. Tot el conjunt és cobert amb teulada a dos vessants. La típica decoració modernista també es fa palesa a l'arc ogival del pòrtic i a l'emmarcament de l'ull de bou, situat damunt del pòrtic. Història Josep Pi i Buixó, antic propietari de la Llobeta, va fer construir aquesta capella. No es coneix el nom de l'arquitecte, probablement el Sr. Pi hi és implicat. L'any 1904, el bisbe de Vic hi feu acte de presència, col·locant la primera pedra. Referències Vegeu també La Llobeta Convent de la Llobeta
Capella del Roser (Torrelles de Foix)

La Capella del Roser és una església del municipi de Torrelles de Foix (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La Capella del Roser està situada a la Plaça de les Moreres, a l'interior del nucli urbà de Torrelles, al costat de l'antiga Casa senyorial dels Peguera. És de planta quadrangular, amb un extrem arrodonit i atalussat a la base, que podria correspondre a una fortificació. La teulada és a dues vessants. L'edifici, construït amb carreus de pedra petits i irregulars, ha sofert diverses modificacions al llarg dels anys. Història La família dels Peguera, senyors de Foix, van tenir casa senyorial a Torrelles de Foix des de la segona meitat del segle xvi, amb la capella dedicada a la Mare de Déu del Roser. Se sap que en aquesta capella hi havia enterraments de la família. Referències
Casa Pastors

La Casa Pastors és un edifici al Barri Vell de Girona que consta de planta i dos pisos, el superior amb un alçat que equival a la meitat del projectat als altres cossos. Té coberta de teules àrabs d'un aiguavés. La façana presenta la paret més treballada de l'edifici, amb carreus de pedra picada molts regulars. El portal d'entrada té un arc de punt rodó amb dovelles en forma d'encoixinat. Aquest especial tractament dels carreus, molt practicat en el Barroc, també s'observa a la cantonada que mira al portal i a la base del casal. Entravessat el portal s'accedeix a un pati rectangular. L'estructura de l'edifici està condicionada pel fet d'ésser construït aprofitant la paret d'un sector de la muralla. Aquesta part, que trenca la regularitat d'una planta quadrada, correspon al sector de ponent, on s'emplaça un pati triangular limitat per la paret de pujada de Sant Feliu. Malgrat la distorsió estructural que això suposa, la tipologia habitual dels casals de l'època es manté a la façana principal i al pati interior, nucli al voltant del qual giren les dependències. Durant el segle xvii el solar del casal era ocupat per la residència d'un canonge i el Seminari. Ambdós edificis pertanyien al bisbe de Girona. L'any 1769 el Seminari fou traslladat a l'edifici de Sant Martí, i la casa de la plaça de la Catedral de Girona va passar a mans de la família Pastors. A ells es deu la important reforma de la construcció, convertint-la en un dels casals més notables de Girona. Una restauració de 1793 modificà les estructures interiors, tot afectant lleugerament a la façana principal i al pati central. La casa va ser adquirida per l'industrial Cristòfol Grober en tombar el segle XX i la va traspassar a l'Ajuntament de la ciutat el 1906 a canvi dels terrenys on va construir la seva fàbrica. Cedida al Ministeri de Justícia (1959), l'Audiència Provincial hi ha tingut la seu des del 1973 fins al 2013. El 2014 l'Ajuntament de Girona va presentar una proposta per convertir aquest edifici en un futur Museu d'art modern i contemporani de Girona. Des de llavors, ha utilitzat l'espai per mostrar algunes exposicions, com Color latent, el 2014, quan s'utilitzen diferents obres del fons d'art contemporani de la ciutat; o Enric Marquès: La col·lecció de l'artista (1948-1989), el 2015. Llista d'exposicions temporals 6 de maig al 14 de setembre de 2014: Color latent (mostra col·lectiva) 29 d'abril al 23 d'agost de 2015: Enric Marquès: La col·lecció de l'artista 13 de maig al 10 de setembre de 2017: Un meteorit fugaç: Fidel Aguilar (1894-1917) 10 de maig a l'11 de setembre de 2018: L'oblit de la forma Referències Bibliografia Faxedas Brujats, Maria Lluïsa; Parramon Rubio, Pere. Art contemporani a Girona (1994-2019). Girona: GEiEG, Ajuntament de Girona, 2021. ISBN 978-84-09-28369-9.
Pantà de la Casa

El Pantà de la Casa és un pantà artificial situat al terme municipal d'Alcarràs, molt a prop de la línia del TGV. Té interès sobretot per la fauna associada i és a més un punt de diversificació ambiental, en un entorn molt transformat pels usos agrícoles. Es tracta d'un pantà destinat a usos agraris, format per una resclosa que reté les aigües d'un rec, que ara travessa la línia del TGV per un canal de desguàs. Aquest rec prové del pantà de Sant Gregori i recull les aigües d'una petita conca d'aquest sector, situat entre els nuclis de Gimenells i Vallmanya. Aquesta zona humida té una superfície de 4,09 hectàrees. A les vores del pantà, especialment al sector est i nord, per on arriben les aigües del rec, hi ha un extens canyissar. També es forma un bogar a la part més propera a la làmina d'aigua, que es manté de forma permanent. Sobre la resclosa del límit oest i dispersos en alguns punts del canyissar hi ha diversos tamarius i als marges del pantà apareixen també alguns arbres aïllats, bàsicament pollancres (Populus nigra). Als marges creixen matollars halonitròfils amb siscall (Salsola vermiculata) i salat blanc (Atriplex halimus), llistonars i prats terofítics calcícoles. Segons la cartografia dels hàbitats apareixen en aquesta zona els hàbitats d'interès comunitari:1430 Matollars halonitròfils (Pegano-Salsoletea) i 6220 Prats mediterranis rics en anuals, basòfils (Thero-Brachypodietalia). Pel que fa a la fauna, la zona és una àrea de nidificació d'agró roig (Ardea purpurea), fotja (Fulica atra), balquer (Acrocephalus arundinaceus) i arpella (Circus aeruginosus), i constitueix un lloc de refugi per a un gran nombre d'ocells. El pantà experimenta canvis sobtats de nivell de les aigües i processos d'eutrofització i, potser, de contaminació puntual, pels usos agraris de l'entorn. S'ha produït una expansió dels conreus, mitjançant terraplenats efectuats sobre el canyissar, al sector est. També s'hi produeixen cremes periòdiques de vegetació. Hi ha diverses línies elèctriques molt properes al pantà, amb suports situats als seus marges. Referències
Embalse de la Casa

El embalse de la Casa es una pequeña infraestructura hidráulica española situada en el municipio de Alcarrás, en la comarca del Segriá, provincia de Lérida, Cataluña.​ En sus márgenes, especialmente en el sector este y norte, por donde llegan las aguas de la acequia, hay un extenso carrizal. También se forma un bogar en la parte más cercana a la lámina de agua, que se mantiene de forma permanente. Sobre la esclusa del límite oeste y dispersos en algunos puntos del carrizal hay varios tamarindos y en las márgenes aparecen también algunos árboles aislados, básicamente chopos (populus nigra). En las márgenes también crecen matorrales halonitrófilos con caramillo (salsola Vermiculata) y salado blanco (atriplex halimus), lastonares y prados terofíticos calcícolas. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de la Casa.
Foneria Comas

La foneria Comas és un edifici situat als carrers d'en Ferlandina, Sant Vicenç i la Paloma del barri del Raval de Barcelona, actualment destinat a habitatges. El 2018, arran de l'aprovació definitiva de la MPEP del Patrimoni Arquitectònic Històric-Artístic al Districte de Ciutat Vella, per a incorporar el Patrimoni Industrial del Raval (Fàbriques i Cases Fàbrica), fou catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C), però el 2021, una sentència del TSJC en resposta a un recurs contenciós administratiu va anul·lar la catalogació, per la qual cosa resta com a bé d'interès documental (categoria D) atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella. Història i descripció El 1835, el fabricant de teixits Francesc Lloberas i el fabricant de blanqueig i tenyit de cotó Domènec Soley van adquirir en emfiteusi a Josepa de Gomis, vídua del comerciant Joan Pau Puget, i al seu fill Rafael Puget i de Gomis, un hort i unes casetes al carrer de Valldonzella (antigament Natzaret), a cens de 1.650 lliures anuals. El desembre del 1839, van demanar permís per a urbanitzar els terrenys amb l'obertura dels nous carrers del Lleó, Tigre, Paloma i Ciervo (actualment Sant Vicenç). El 1845, van establir-ne en emfiteusi una parcel·la als carrers d'en Ferlandina, Cérvol i Paloma al maquinista i serraller Josep Comas i Serrallonga, natural de Valldaneu, que tot seguit va demanar permís per a construir-hi una casa-fàbrica de planta baixa i quatre pisos, segons el projecte del mestre d'obres Josep Calçada. Tanmateix, només se'n van realitzar les dues primeres plantes, i el 1853, Comas va demanar permís per a remuntar-hi un segon pis, segons el projecte de l'arquitecte Josep Buxareu. Aquesta remunta va servir per a acollir-hi el magatzem de La Cotonera. Després de la seva mort, la foneria funcionà sota la raó social Comas Germans, que ampliaren el negoci, especialitzant-se en el buidatge d'estàtues de bronze de grans dimensions, com la del general Espartero, obra de Pau Gibert (1886); la del monument a Colom, obra de Gaietà Buïgas (1888); o la del general Prim, obra de Lluís Puiggener (1892). Aquesta darrera els valgué una medalla d'or a l'Exposició Universal de 1888. Posteriorment, l'hereu Josep Comas i Blanch continuà el negoci en solitari, fins que el 1899 l'empresa es declarà en fallida. Aleshores, la maquinària i els immobles (la foneria disposava de dos edificis més a la banda oposada del carrer de la Paloma: un entre aquest carrer i el del Tigre, i un altre a la cantonada oposada del carrer de Sant Vicenç) van ser posats en venda. A la dècada del 1980, la façana dels baixos fou renovada amb un aplacat de pedra. Referències Bibliografia Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 564-566. ISBN 978-84-9156-216-0. Cabana, Francesc «Els Comas. Màquines de vapor i buidatge d'estàtues de bronze». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Grup Enciclopèdia, 1992.
Castell de l'Ametlla de Segarra

El castell de l'Ametlla de Segarra és un edifici del poble de l'Ametlla de Segarra, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) declarat bé cultural d'interès nacional. Les ruïnes del castell es troben a la part alta del poble de l'Ametlla de Segarra prop de l'actual dipòsit d'aigües i fora de l'estructura urbana del poble. Descripció Construcció situada a la part més alta del poble, vora de l'actual dipòsit d'aigües i fora de l'estructura urbana del poble. Les restes de la torre del castell, són l'única resta conservada de l'antiga fortalesa, i aquesta se'ns presenta de planta rodona i conserva dos dels tres pisos originaris. El pis inferior està coberta per una falsa cúpula que alhora fa de terra del primer pis. La porta d'accés es troba oberta cap a l'est, i presenta actualment una estructura molt malmesa amb una part de l'arc de mig punt. L'obra està realitzada amb un parament de carreus rectangulars, col·locats en filades i amb rejunt de morter de calç. Destaquem però una clara diferenciació entre la mida dels carreus de les primeres filades de la torre que són notablement més grans que les pedres situades en un nivell superior, que són més petites. La datació es dataria a mitjan segle xi. En època moderna s'utilitzà com habitatge, cosa que provocà algunes reformes. Fou espoliada d'algunes pedres i la cúpula superior s'ensorrà. L'any 2011 es va portar a terme la restauració amb molt bons resultats. Història El seu origen es remunta al segle xi quan els comtes de Barcelona organitzaven aquest sector extrem del comtat de Manresa-Osona. L'any 1077, els bessons Ramon Berenguer II i Berenguer Ramon II infeudaren el castell a Ecard Miró i la seva dona Magència perquè hi acabessin la fortalesa del lloc[1]. Ecard Miró fou el primer senyor de Solsona. Els Torroja, descendents directes d'Ecard Miró, mantingueren la senyoria de l'indret fins a començaments del segle xiii, quan, l'any 1215, Agnès de Torroja, senyora de Solsona i d'Arbeca, d'acord amb els castlans Arnau de Concabella i la seva muller Albespina, donà el castell a l'orde de l'Hospital. L'Ametlla passà a formar part de la comanda hospitalera de Cervera que en tenia tota la jurisdicció civil i criminal. Els hospitalers l'infeudaren als Jorba que en foren castlans fins a 1272. La fortalesa tingué un paper estratègic rellevant durant la guerra civil (1462-1472) contra Joan II. Al segle xix, amb l'abolició de les senyories, l'orde de l'Hospital deixà de posseir l'alt domini del castell de l'Ametlla. En època moderna la fortificació fou aprofitada com a habitatge, fet que va fer que s'obrís una obertura a nivell inferior, es tapiés el forat que comunicava la cambra inferior amb la cambra principal i s'arrebossés algun espai. Fins al segle xix, amb l'abolició de les senyories, aquesta orde es va fer càrrec del castell de l'Ametlla. Referències
Herbassars de Castelldans

Els herbassars de Castelldans eren un conjunt de 3 tolls, d'origen semi-natural i d'inundació temporal, que formaven una zona de mulladius de gairebé 3 hectàrees. Actualment (juny de 2006), diverses actuacions realitzades a la zona (rebliments i esplanacions amb terres, obertura de rases, etc.) han provocat la destrucció de la major part de la zona humida. Resta només la bassa de l'extrem oest. Aquests herbassars es localitzen al terme de Castelldans, a 300 metres de la cruïlla del camí de Matxerri amb la pista de Castelldans a Aspa. L'espai estava cobert en la seva pràctica totalitat pel canyís (Phragmites australis), i per bogues (Typha sp.) en menor quantitat. De forma aïllada hi havia peus de tamariu (Tamarix sp.) i pollancres (Populus nigra). Actualment aquestes comunitats i espècies apareixen només, com ja s'ha comentat, al sector més occidental. Pel que fa als ocells aquàtics, hi apareix la gallineta (Gallinula chloropus) i la fotja (Fulica atra), entre altres espècies. S'hi havia constatat també nidificació de balquer (Acrocephalus arundinaceus). La fauna amfíbia era abundant gràcies a la inexistència de peixos, però podria haver-se vist molt afectada negativament per les actuacions realitzades, que han malmès l'espai. Aquesta zona humida ha sofert diversos rebliments i moviments de terres i s'ha vist afectada per l'obertura de rases al sector sud, potser relacionades amb el pas d'alguna conducció hidràulica. Aquestes rases han modificat la hidrodinàmica de la zona i semblen haver afavorit la contaminació de les aigües, pel vessament d'una canonada anteriorment soterrada. Més de la meitat de la zona humida ha estat pràcticament destruïda. S'ha realitzat l'enjardinament (per plantació d'espècies arbòries) d'un petit sector situat al límit sud de l'única bassa actualment existent. Els herbassars de Castelldans formen part de l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES0000021 "Secans de Mas de Melons - Alfés. Referències
Cimetière de Sarrià

Le cimetière de Sarrià est le cimetière de l'ancien village de Sarrià, désormais rattaché à la ville de Barcelone. Le lieu est situé dans le quartier barcelonais de les Tres Torres, dans le district de Sarrià-Sant Gervasi. Sépultures de personnalités Miquel d'Esplugues (1870-1934), érudit religieux; Jaume Mercadé i Queralt, peintre; Emília Coranty Llurià (1862-1944), peintre, et son époux Francesc Guasch (1861-1923), également peintre; Carles Riba (1893-1959), poète et écrivain; Clementina Arderiu (1889-1976), poétesse (la sépulture est ornée d'un bas relief du sculpteur Joan Rebull); Nicolau Maria Rubió i Tudurí (1891-1981), urbaniste paysagiste de Barcelone. Références Voir aussi Sarrià Sarrià-Sant Gervasi Cimetière de Sant Gervasi Portail de Barcelone Portail de la mort
Centre Cultural Albareda

El Centre Cultural Albareda és un equipament municipal de l'Ajuntament de Barcelona, al Poble-sec, especialitzat en música i que forma part de la Xarxa de Centres Cívics de Barcelona. Es va inaugurar l'1 de desembre del 2012 al Carrer Albareda 22-24. És un equipament llargament reivindicat per les associacions del barri. El centre ofereix una extensa programació de concerts, cinema documental musical, xerrades per escoltar i pensar la música amb el nom "Musicalment parlant", activitats i espectacles familiars, exposicions, itineraris i tallers de tipologia diversa: música, expressió, recursos, creativitat, salut i familiars. L'equipament disposa de 7 bucs d'assaig i dona suport a entitats i col·lectius del barri i a propostes i iniciatives ciutadanes per tal de promoure la vida associativa i la creació artística. Juntament amb l'Espai Jove La Bàscula impulsa el Pedrera 3.8, programa de suport a la creació per a grups emergents de Sants-Montjuïc. En el seu desè aniversari, el CC Albareda va rebre el reconeixement del sector musical que atorga anualment la Revista Enderrock. En el Centre es poden veure diferents elements d'imagineria festiva: el gat Sírius, dels Diables del Poble Sec i les Tres Xemeneies del Paral·lel. Referències