NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña

El Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña es un organismo público de Cataluña cuyas funciones están relacionadas con el ejercicio de las competencias sobre geodesia y cartografía, y sobre la infraestructura de datos espaciales, los cuales representan información sobre la localización física y la forma de objetos geométricos, sean ubicaciones de un punto u objetos más complejos como países, carreteras o lagos, y también las de impulsar y llevar a cabo las actuaciones relativas al conocimiento, la prospección y la información sobre el suelo y el subsuelo, en los términos establecidos por la Ley 16/2005, de 27 de diciembre, de la información geográfica y del Instituto Cartográfico de Cataluña, y por la Ley 19/2005, de 27 de diciembre, del Instituto Geológico de Cataluña.​ El ICGC es una entidad de derecho público con personalidad jurídica propia, autonomía administrativa, técnica y económica y plena capacidad de obrar para el ejercicio de sus funciones.​ Historia El Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña entra en funcionamiento el 1 de febrero de 2014, implicando, automáticamente la disolución del instituto Cartográfico de Cataluña (Institut Cartogràfic de Catalunya) y del Instituto Geológico de Cataluña (Institut Geològic de Catalunya), así como la asunción de sus competencias. En 1915 se ponía en marcha el Servei del mapa Geogràfic de Catalunya. Era la primera vez que Cataluña contaba con un organismo oficial y público encargado de la cartografía que, hasta entonces, se encargaba de forma externa. Este organismo se creó con la intención de cartografíar el territorio catalán. En un primer momento, aquel organismo dependió de la Diputación de Barcelona, pero muy pronto, en 1919, se traspasó a la Mancomunidad de Cataluña.​ En 1916, nació el Servicio Geológico de Cataluña (Servei Geològic de Catalunya, SGC) con la misión de encargarse de los trabajos de campo indispensables para la elaboración del mapa de Cataluña y continuar los trabajos geológicos por toda la región. El Servicio duró hasta 1925, en que fue suprimido junto con la Mancomunidad por la dictadura de Primo de Rivera. En 1978 se creó el Servicio Cartográfico de Cataluña, y en 1979 se creó de nuevo el Servicio Geológico de Cataluña. En 1982, el primero fue sustituido por el Instituto Cartográfico de Cataluña, y el segundo asumió las funciones del Servicio de Sismología de Cataluña, creado en 1981. En 2005, después del hundimiento del Carmelo, el Parlamento de Cataluña le dio al Instituto de Geología personalidad jurídica propia y plena capacidad de obrar para ejercer sus funciones.​ Finalmente, en 2014, el Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña (Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, ICGC), asume las funciones de ambos organismos. Referencias Enlaces externos Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña (ICGC) - Web oficial L'ICGC en Twitter L'ICGC en Facebook L'ICGC en YouTube L'ICGC en Vimeo Las cartotecas digitales, cada vez menos desconocidas (3): Institut Cartogràfic de Catalunya, 2015, Biblogtecarios
Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya

L'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya — en français, Institut cartographique et géologique de Catalogne (traduction littérale), ou Institut géographique et géologique de Catalogne — est un organisme public de la communauté autonome espagnole de Catalogne, chargé de promouvoir la connaissance, la prospection et l'information de son sol et de son sous-sol. Liens externes Institut géographique et géologique de Catalogne, « Site internet officiel » (consulté le 27 septembre 2018) Institut géographique et géologique de Catalogne, « Carte topographique de la Catalogne » (consulté le 27 septembre 2018) Portail de la géographie Portail de la géologie Portail de la Catalogne
Can Juliá

Can Julià es una masía del siglo XVIII en el municipio de San Baudilio de Llobregat incluido en el inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña . Sant Boi de Llobregat. Descripción Edificio Es una masía que conserva íntegra su estructura desde su fecha de construcción. Está compuesta por una planta baja, un piso y una buhardilla (granero). Tiene una pequeña modificación en la ventanilla de dicha buhardilla, ya que se cree que era de arco de medio punto . Cabe destacar la puerta de entrada, con sillares alternados de tamaño y grandes dovelas remarcando el arco. También son originales los escalones de piedra que le dan acceso y las dos barandillas de hierro forjado una a cada lado de la puerta. El tejado, de teja árabe a dos vertientes con alero y con una variante a cuatro vientos en la parte de la buhardilla. La planta es basilical . Parque La masía está rodeada por el parque de Can Julià, con un área de unos 4000-4500m 2 . Es un parque lleno de árboles y diferentes plantas, con más de quince bancos y sillas, fuentes, escaleras, pequeños muros de piedra, rampas e incluso una mesita para jugar al ajedrez . Historia No existen datos históricos concretos que hagan referencia a esta masía; fue construida, sin embargo, a principios del siglo XVIII, uno de los grandes últimos momentos de Sant Baudilio, cuando todavía no se había construido el puente del Llobregat en Molins de Rey y el puente de Sant Boi o su barca eran el paso obligado por hombres, ganado y mercancías para atravesar el río. Esto trajo una fuerte importancia estratégica para la villa y un considerable movimiento comercial, que se tradujo en la creación de hostales, carnicerías, y el desarrollo de muchas actividades menestrales. En 2014, la empresa Agbar se encargó de la restauración de la estructura.. A partir de 2021, forma parte de la Xarxa Metropolitana de Refugis Climàtics como uno de los espacios donde refugiarse de las temperaturas extremas.​ Actualidad Desde el año 2020, la masía de Can Julià alberga las oficinas AEMAS, la Agrupación de Empresas Municipales Ambientales y Sostenibles de Sant Boi: Coressa, Claus e Igualssom. Anteriormente, desde el 23 de marzo de 2014 hasta el 2020, recogía el centro de interpretación del río Llobregat, que formaba parte de la Red de Equipamiento de Educación por la Sostenibilidad .​ En este centro, se podía encontrar una exposición permanente llamada "Los equilibrios del Llobregat para vivir", una visión global de los ecosistemas fluviales . La exposición se dividía en tres ámbitos: Flueix ("Fluye") : el río y su movimiento. Transforma: el río como un modelador del entorno Acull ("Acoje"): la relación entre el río, la vida y la biodiversidad. Además, había diversas actividades, como visitas guiadas, talleres, descubrimiento del entorno, itinerarios. Referencias Enlaces externos
Ca l'Estapé

Ca l'Estapé és un edifici del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa d'estructura popular. A la planta baixa trobem l'entrada amb arc rebaixat, emmarcat amb dovelles de pedra com la resta d'obertures. El primer pis té caràcter de principal, per l'alçada i la mida del balcó, on veiem una barana de ferro amb treball discret i simple que es repeteix en el balcó del segon pis. Referències
Cal Font (Sant Boi de Llobregat)

Cal Font, o Cal Sanç (Sans en ortografia prefabriana), és un edifici del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una construcció agrícola de planta rectangular amb el cos central de 6 crugies, i dos cossos laterals amb galeries a la planta pis. consta de planta baixa i dos pisos, llevat dels còssos laterals que són de planta baixa i pis. Edifici cobert a dues aigües amb el carenatge paral·lel a la façana principal. La composició arquitectònica es reforça per la regularitat de la disposició de les obertures. La façana principal té quatre portals d'arc escarser, i es diferencia de la posterior que és més austera. Aquesta masía destaca per la seva gran quantitat de finestres. Referències
Can Julià (Sant Andreu de la Barca)

Can Julià és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una casa amb elements neoclàssics, de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa trobem la porta de fusta amb arc rebaixat i finestres als costats. El primer té caràcter de planta principal, com demostra l'alçada del pis, la mida dels balcons i el treball de les baranes de ferro. En el segon pis aquestes característiques tenen un aire més secundari. La cornisa, amb motllura aguantada per unes mènsules discretes, encapçala la casa. Referències
Can Pasteller

Can Pasteller és una masia del municipi de Martorell (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia bastida amb reble que, tot i les moltes modificacions que ha sofert, presenta restes de l'edificació originària. La casa té diversos cossos i actualment s'utilitza només una petita part. Hi ha un dibuix del segle IX-X incís sobre una petita llosa de gres roig situada a la façana del paller. Representa una figura femenina, possiblement orant amb el braç esquerre enlairat i el dret abaixat paral·lel al cos. També hi ha un dibuix del segle xviii. Situat al costat de l'anterior, representa amb un traç ingenu tres personatges. Hi ha inscrita la data de construcció del paller, 1754. Història Molt possiblement la casa sigui bastida sobre les restes d'alguna de les cases que integraven el priorat de Sant Genís de Rocafort. La llosa de gres amb el dibuix incís es localitzà el 1978 i podria provenir de l'església de Sant Margarida, situada molt a prop. Referències
Can Preses (Sant Andreu de la Barca)

Can Preses és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia tradicional catalana amb terres de cultiu. Consta de planta baixa i pis. Les diverses teulades, fruit de les diferents etapes constructives, són a dues vessants, i les d'algunes de les naus adossades, d'una sola. A la façana principal les finestres estan emmarcades amb carreus de pedra i dovelles, la porta és d'arc de mig punt. A l'exterior, rodejant la casa, trobem diferents racons, tots ells molt ben ambientats. Interior: El sostre, a dues vessants, d'una de les sales interiors és fet de cabirons que sostenen la teulada, perpendiculars a la direcció del vessant i uns travessers que aguanten les llates. Caixa per a guardar roba situada en una sala del primer pis que dona a la façana principal. Està treballada amb delicadesa i precisió fent formes geomètriques simètriques. Verge d'estil gòtic tardà en bon estat de conservació. Referències
Can Sala (Pallejà)

Can Sala és una masia del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia, el conjunt actual en forma de ela, amb les cobertes a una vessant i diferenciades segons la utilització. Presenta un porxo al costat est. En el croquis que és dibuixat s'assenyalen numèricament els processos de construcció partint de l'inici (1) que fou en el segle xvii, i els següents, els segles XVIII-XIX, darrerament es va fer la restauració de les façanes, interior i de nou un garatge. Els números 1, 2 i 3 tenen baixos i pis, la part posterior és ocupada totalment per la bodega. Història El topònim "Sala" correspon a la nissaga que consta en documents d'establiment de cens pel senyor de Pallejà a favor de Miquel Sala (Michaeli Sala) el 1694. El mateix nom és citat en el cadastre de l'any 1716, ordenat per Felip V. Hi ha establiments a favor de Josep Sala el 1786 i 1817. Continua la nissaga documentalment fins al 1903 en que Francesc d'A. S. i Sunyol, refà la construcció del mas, succeint a Joan Sala i Niqui, ja que inicià anteriorment dita reforma, aquest és l'avi de Jordi Sala, que en va ser propietari el 1986. Fou ocupada pel General Manso i Solà durant la Guerra del Francès 1809-1814. Referències
Can Salaverd

Can Salaverd és un edifici del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És de planta rectangular. L'entrada principal és d'arc de mig punt adovellat. El sostre és de doble vessant. Hi ha força finestres. Obra de pedra i teules. Data del segle xvii. Referències
Can Seix

Can Seix és una masia del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de grans proporcions, envoltada per un jardí particular. La façana és de línies abarrocades, amb diferents mides d'obertures. La façana està coronada per un rellotge de sol, balcons de ferro forjat i porta de mig punt, de pedra roja. El vestíbul està cobert amb volta catalana. El pati central té una escala coberta amb una claraboia de vitralls de colors. Té un celler amb arcs ogivals, amb una premsa de vi del 1776. Al sostre hi ha cassetons de guix amb diversos motius decoratius. Al primer pis hi ha una llar de foc amb un escon de fusta tallada d'estil modernista. Història Hi ha indicis que quan era masia tenia una part fortificada. Està documentada el 1601. Referències
Ajuntament de Pallejà

L'Ajuntament de Pallejà o Casa de la Vila és una obra del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció En els seus inicis va ser un edifici residencial que es va fer construir Isidre Tarruella envers l'any 1890. No fou fins a la dècada de 1970 que esdevingué la seu del consistori municipal de Pallejà. Té la façana a tramuntana, formada per un cos avançat amb terrassa sobre planta, envoltada d'una balustrada. Enretirades d'aquest cos hi ha dues torres que s'alcen sobre el pis, ornamentades amb frontons curvilinis, palmetes i garlandes classicitzants, de pedra, mentre que el paredat és de maons. Posteriorment l'edifici fou ampliat amb un altre cos adossat a migdia. Història Construïda a finals del segle xix. Referències
Bassa de Can Dunyó

La bassa de Can Dunyó és una bassa de nova creació, situada a Lliçà d'Amunt, que es va executar al llarg dels anys 2012 i 2013, i que està inclosa en l'Inventari de Zones Humides de Catalunya. La bassa es va generar a partir dels moviments de terres fets als antics camps de Can Dunyó, una finca que ha passat a ser de propietat municipal amb l'acord derivat de la urbanització del sector de Can Montcau. Té uns 21.500 m², amb una llargada mitjana de 220 m i una amplada mitjana de 95 m, i una capacitat de 10.000 m³. A l'interior hi ha un espai d'aigües permanents d'uns 3.700 m². Aquí, l'aigua està garantida encara que no plogui perquè s'obté d'unes antigues mines. La profunditat de l'aiguamoll oscil·la entre 0,3 i 1,5 m. Té una zona més deprimida i és contigua a la llera del Tenes. A la part més profunda sempre hi ha aigua, que prové del freàtic, mentre que en episodis de pluja actua com a bassa de laminació, ja que rep aigua d'un torrent i la provinent de la pluja que cau sobre el complex d'una àrea de magatzems. L'aportació que rep es pot acumular en forma d'increment de la cota de la làmina d'aigua i, si n'entra encara més, sobreïx cap al Tenes. La làmina d'aigua baixa progressivament els següents dies després d'un aiguat per la percolació cap al freàtic, i actua com a zona de recàrrega. Té una diversitat d'ambients força interessant, amb illes, codolars, zones profundes, bogars i canyissars i zones d'inundació temporal. Al llarg de la breu història de la zona humida ja s'hi ha constatat la presència d'espècies d'aus d'interès com l'agró roig, el bernat pescaire, el martinet blanc, el xarxet, el corriol petit, el rascló, la fotja, el cabusset comú i el camallarga. Els dos últims, amb nidificació comprovada a la bassa. Quant a espècies vegetals, l'espai té un gran potencial. Ja hi apareixen àlbers, pollancres i sargues de manera natural, i s'hi van plantar freixes i salzes blancs, a banda d'exemplars de les anteriors. Quant a espècies d'helòfits, estan colonitzant l'espai bogues i joncs, que encara són incipients. De fet, actualment, la majoria d'espècies vegetals són de mides petites o d'extensió limitada. L'espai ha experimentat una evolució molt interessant des del punt de vista del medi natural, tant de fauna com de flora, i això provoca un interès creixent dels naturalistes i també una major freqüentació dels ciutadans. Des del punt de vista d'ordenació, l'espai disposa d'una zona de mirador apantallat i plafons informatius de regulació. Referències
Casal de Bellpuig

El Casal o castell de Bellpuig, també anomenat Castell dels Moros, Domus de Sant Julià, és un És una casa forta documentada el 1147 al terme de Sant Julià de Vilatorta (Osona) declarat bé cultural d'interès nacional. Es troba en el serradet anomenat Puig, damunt el torrent de la Noguera. Arquitectura Se'n conserven uns grans murs del segle xii a tocar de la població. És un antic Castell assentat damunt uns gresos, a la part més abrupta, vers llevant. En resten dos murs orientats de nord a sud amb un gruix d'uns quatre metres. A l'extrem nord, on el mur té més alçada, es pot observar encara l'arrencada, damunt una imposta, d'una volta de canó (10 m d'alçada), també hi ha espieres i clots per posar-hi bigues i distribuir l'espai verticalment. També a l'extrem nord-est encara es conserva una cambra reduïda (1 x 4 m), coberta amb volta de canó però molt deteriorada. A l'extrem Sud hi ha un mur de les mateixes característiques i l'inici d'un altre mur que devia anar de llevant a ponent. A llevant, al pendent s'observen restes d'un altre mur, segurament de caràcter defensiu. També en aquest indret hi ha un fragment, de la part de llevant, encara amb l'arrencada de l'arc. La seva planta s'adaptaria a l'orografia de la zona on se situa, amb un fossat excavat a la roca, que la separa de la resta del puig. Es conserven en alçada variable una torre de planta rectangular (a l'extrem nord-oest) i trams dels seus murs de tancament perimetrals i interiors. La resta de murs i estructures se situen al subsol, juntament amb les restes de l'evolució i ús de tot el conjunt. Història Donat que no apareix cap notícia sobre el Castell durant els segles xi i xii, els estudiosos l'han situat als segles xii i xiii. El 1234 n'eren senyors Bertran i Berenguera, el 1316 passà a Elisenda de Centelles. El 1327, en un document de Jaume II, es parla que Eimerich, fill d'Elisenda, té el dominis de la casa de Centelles, el castell de ça Meda i de Bellpuig. La vila anava adoptant cada vegada més el nom del Castell, com consta en aquest document (Sancti Juliano de Villatorta et de Pulcho Podio). El 1359 passa a Gelabert, també de Centelles. Al segle xv el nom del Castell va prenent més preponderància, deixant en segon terme el de Sant Julià. En aquest mateix segle el rei Joan II cedeix el lloc de Sant Julià de Bellpuig (ja no es parla del Castell) a Llorenç d'Altarriba pels favors rebuts durant les revoltes del seu regnat. A partir del segle xv es perden les notícies del Castell per bé que el nom de Sant Julià de Bellpuig perdura en els pergamins de l'arxiu fins ben entrat el segle xvi. Al segle xix l'ajuntament va voler tributar memòria al Castell amb un escut, format per un Castell damunt branques de llorer, més tard es substituí per un altre amb les parets enrunades. Referències
Colonne Christophe Colomb

La colonne Christophe Colomb est une colonne commémorative de Barcelone conçue par l'architecte Gaietà Buïgas, élevée en 1888 en l’honneur de Christophe Colomb, sur la Rambla. Description Érigée sur le port de la ville, face au bâtiment de l'Autorité du Port de Barcelone, à l’occasion de l’exposition universelle, d’une hauteur de soixante mètres, le monument constitué d’un socle de pierre et d’une colonne de fer, est surmonté d’une sculpture de Rafael Atché représentant l’explorateur, le bras droit symboliquement tendu vers la mer. La base de la colonne est constituée de quatre niveaux d’escalier ornés de six lions et surmontés de huit bas-reliefs de bronze, ainsi que de sculptures illustrant la vie de Christophe Colomb. À l’intérieur du monument se trouve un ascenseur qui permet d'accéder au mirador, situé sous la statue, d'où l'on jouit d'une vue panoramique sur le port et sur la Rambla. L'ascenseur et le mirador étant très étroits (remarquez le diamètre de la colonne), la colonne Christophe Colomb ne peut accueillir plus d'une quinzaine de personnes dans une durée limitée. Sa construction a fait l'objet d'une polémique, la souscription populaire ouverte pour son financement s'étant révélée largement insuffisante, dut être compensée par la ville, ce qui fut critiqué. La colonne est aujourd'hui l'un des monuments emblématiques de la ville. Liens externes Ressource relative aux beaux-arts : Monuments commemoratius de Catalunya Portail de Barcelone Portail des expositions internationales
Monumento a Cristoforo Colombo (Barcellona)

Il monumento a Cristoforo Colombo è una statua in onore di Cristoforo Colombo che si trova alla fine della Rambla davanti al porto di Barcellona. Il monumento, alto 60 metri, è tra i più famosi della città e della Spagna intera e fu costruito per iniziativa del mercante Antoni Fages I Ferrer in onore del grande navigatore genovese, per ricordare quando, di ritorno dal Nuovo Mondo, Colombo si recò da Isabella di Castiglia e Ferdinando II d'Aragona. Si trova nella piazza Portal de la Pau (Portale della pace), punto di unione tra l'estremità inferiore delle Ramblas e il Passeig de Colom di fronte al porto. Fu costruito al culmine dei lavori di miglioramento del litorale barcellonese eseguiti in occasione dell'Esposizione Universale del 1888. Inaugurato il 1º giugno 1888, divenne una delle icone della città. La statua di Colombo vera e propria si trova in cima a una colonna di ferro e misura 7 metri. Il complesso scultoreo fu concepito da Gaietà Buïgas I Monravà, mentre la statua venne realizzata dallo scultore Rafael Atchè. Essa rappresenta Cristoforo Colombo col braccio destro esteso e il dito indice puntato verso il mare. Inizialmente si disse che indicasse la direzione in cui era situata l'America, ma questa ipotesi si rivelò palesemente falsa in quanto il dito indica la direzione SSE della rosa dei venti. Per questo motivo, sorsero altre tre teorie: la prima secondo cui la gente non avrebbe capito se il dito avesse indicato l'ovest, la cui direzione era giusta, ma rimandava all'interno del Paese; la seconda che voleva che indicasse come arrivare al porto spagnolo di Palos, in Andalusia, che era il luogo in cui salparono le tre caravelle di Colombo; infine l'ultima faceva pensare a una direzione che portasse a Genova, la città natale di Colombo. Alla fine, si scoprì che anche queste tre teorie erano errate (sebbene fossero più verosimili di quella iniziale), infatti la terra emersa che si raggiunge seguendo precisamente la direzione tracciata dal dito è l'isola di Maiorca. Nell'interno della colonna è installato un ascensore che porta alla semisfera posta sotto i piedi della statua. Dal mirador si può godere di una vista sulla città e sul complesso dei Drassanes. Il grande propugnatore della costruzione fu il sindaco di Barcellona Francesc Rius i Taulet. Il finanziamento dell'opera causò molte polemiche a quel tempo. In principio si aprì una sottoscrizione popolare, il comune si fece carico del resto delle spese giacché le donazioni private si rivelarono insufficienti quando il preventivo iniziale fu largamente superato. Note Voci correlate Drassanes (metropolitana di Barcellona) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monumento di Cristoforo Colombo