NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Bartomeu de Tavascan

Sant Bartomeu de Tavascan és l'església parroquial del poble de Tavascan, en el terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada al centre del poble, al costat nord de l'antiga església de Sant Simó de Tavascan. Descripció Església d'una sola nau i capçalera rectangular a l'est, flanquejada per capelles laterals. La nau és dividida en quatre trams amb volta d'arestes. A la façana occidental, sota el pinyó, s'obren la porta adovellada amb arc de mig punt i molt per damunt d'aquesta un òcul, i els extrems dos pisos de petites finestres. Al costat nord de la façana, s'aixeca la torre campanar que a partir del nivell de la coberta de la nau, es transforma en vuitavat. Corona el campanar un agut xapitell. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Lladorre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Bartomeu de Tavascan en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Bartomeu de la Valldan

Sant Bartomeu de la Valldan és l'antiga església parroquial de la Valldan agregat a Berga. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una sola nau coberta amb volta apuntada i amb l'interior totalment enguixat. L'absis ha quedat absorbit per altres construccions d'època moderna. El parament del mur és de carreus de pedra ben escairats i disposats en fileres. En el mur de migjorn hi ha una porta d'arc de mig punt tapiada i una finestra de doble esqueixada. La porta d'accés a l'església és al mur de ponent amb un arc de mig punt adovellat de dos arcs de degradació coberts amb una arquivolta. La coberta és a dues aigües amb teula àrab. No té gaire obertures però destaca, als peus de l'església, una torre campanar de secció quadrada, molt possiblement, posterior en el temps. Història Aquesta església fou sufragània de Sant Pere de Madrona, fins que el 1909 es convertí en parròquia. El 1939 fou annexionada a la parròquia de Berga. L'any 1963 el poble fou agregat a Berga. Va esser beneïda el 24 d'agost del 1607, reconstruint una antiga capella romànica del segle xiii, coneguda amb el nom de Sant Salvador de Monterrot. Al llarg dels segles XVI al XVIII, s'hi varen fer reformes significatives, obertura d'una nova porta a ponent i l'anul·lació de l'absis. L'any 1943 i el 1965 fou restaurada, i si va afegir el campanar de maons. Referències
Iglesia de San Bartolomé (La Valldan)

La iglesia de San Bartolomé (en catalán: església de Sant Bartomeu) es la antigua iglesia parroquial de La Valldan, núcleo de población perteneciente al municipio de Berga, provincia de Barcelona, Cataluña, España. Está protegida como bien cultural de interés local. Descripción Iglesia de una sola nave cubierta con vuelta apuntalada y con el interior totalmente escayolado. El ábside ha quedado absorbido por otras construcciones de época moderna. El menaje del muro es de sillares de piedra muy escuadrados y dispuestos en hileras. En el muro de mediodía hay una puerta de arco de medio punto tapiada y una ventana de doble rasgada.​ La puerta de acceso a la iglesia es al muro de ponente con un arco de medio punto cubierto con una arcada. La cubierta es a dos aguas con teja árabe. No tiene mucha aperturas pero destaca, a los pies de la iglesia, una tueste campanario de sección cuadrada, muy posiblemente, posterior en el tiempo.​ Historia Esta iglesia fue sufragànea de Sant Pere de Madrona, hasta que el 1909 se convirtió en parroquia. El 1939 fue anexionada a la parroquia de Berga. El año 1963 el pueblo fue agregado en Berga.​ Fue bendecida el 24 de agosto de 1607, reconstruyendo una antigua capilla románica del siglo XIII, conocida con el nombre de Santo Salvador de Monterrot. A lo largo de los siglos XVI al XVIII, se hicieron reformas significativas, apertura de una nueva puerta a ponente y la anulación del ábside. El año 1943 y el 1965 fue restaurada, y se añadió el campanario de ladrillos. Referencias
Sant Blai de Les

Sant Blai de Les és una església romànica de Les (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Sant Blai és una petita capella situada darrere un edifici noble del segle xvii anomenat Era Baronia, a l'extrem de la població de Les. Es tracta d'una capella o bé de la capçalera d'una església més gran inexistent. La construcció és una nau única molt curta acabada amb un absis semicircular. La coberta de quart d'esfera es prolonga en una volta de canó seguit. El que seria l'arc triomfal funciona com una porta d'accés de mig punt adovellada. Al capdamunt s'alça una espadanya d'una sola obertura. Al seu interior disposa de quatre finestres amb arc de mig punt adovellada i s'observen dos tipus diferents d'aparell que podrien correspondre a dues èpoques diferents. A la base trobem un parament de pedra irregular mentre que a la part superior s'observen filades de carreuons ben escairats. Dels extrems de l'arc presbiteral sobresurten dos trams de paret de gruix considerable que podrien correspondre als murs d'una església completa. Referències
Sant Clem de Mencui

Sant Clem -Sant Climent- de Mencui és l'església del poble de Mencui, en el terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Estac. Està situada en el mateix petit poble de Mencui, en el seu extrem septentrional. Bastant arruïnada, és una església petita, d'una sola nau, amb un campanar de cos vuitavat i coberta piramidal, com és característic a molts pobles de l'alta muntanya. A les visites pastorals del segle xiv consta com a parròquia, i sota l'advocació de Santa Maria. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Soriguera - Estac». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Clem de Mencui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Climent d'Àreu

Sant Climent d'Àreu, en realitat Sant Climent i Sant Feliu, és l'església parroquial del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba en el centre del nucli de població, a la plaça que s'obre davant de la seva façana nord. Descripció Església parroquial de dimensions considerables, d'una sola nau dividida en quatre trams i capelles laterals, coberta amb volta d'arestes. La coberta exterior és a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana principal. La porta, en l'eix central de la façana, és d'arc de mig punt adovellat, per sobre, en el mateix eix, hi ha un òcul i per damunt d'aquest una petita finestra. A la dreta de la porta s'aixeca una alta torre campanar coronada amb una teulada octogonal molt allargada. Remata l'altre extrem de la nau un absis semicircular de la mateixa alçada que la nau. Els murs construïts amb pedra irregular són arrebossats. A l'interior es conserva una Verge de talla romànica, que podria procedir de santa Maria de la Torre. La Verge està asseguda en un tro amb el nen ajagut sobre el genoll esquerra, amb una ma sosté el nen i amb l'altre un ceptre, que possiblement no és l'original. El nen fa el gest de beneir amb la mà dreta i amb l'altre agafa un rotlle. La talla està estucada i policromada. Història El lloc d'Àreu estava format per dues viles, la vila closa i la vila baixa de cases sense emmurallar. En origen, la parròquia era l'església de Sant Feliu a la vila closa mentre que Sant Joan, a la vila baixa, no era parròquia malgrat tenia la seva pròpia rectoria. Amb el temps es va traslladar la parròquia a la vila baixa però en comptes de refer l'antiga església que estava enrunada, es va construir una de nova sota l'advocació de Sant Climent. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Climent d'Àreu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Climent d'Urús

Sant Climent d'Urús és una església protegida com a bé cultural d'interès local del municipi d'Urús (Cerdanya). Descripció Està formada per una llarga i espaiosa nau flanquejada per quatre capelles laterals, una de les quals ha estat considerablement reduïda. Les capelles laterals del costat de l'altar formen una volta d'arestes, en el centre de la qual s'hi troba una clau de volta rodona. La porta d'entrada és de mig punt i està datada del 1652. És senzilla i sense cap mena de decoració. El campanar s'aixeca enganxat al costat nord de l'església, tocant la façana principal. El sostre és piramidal de pedra ben tallada. A la seva façana exterior nord, a l'altura del primer pis, hi ha un escut episcopal. L'altar forma un hemicicle ample. Cal destacar les làpides i inscripcions situades al corredor, i en el segon esglaó, descrita en notes complementàries. Història El rei Lluís, tal com havien ordenat els seus predecessors Carles i Ludovic en els anys 768 i 844, confirmà al Monestir de Cuixà, entre altres possessions, el poble d'Urús. Per això, l'any 1285, el Pavorde de Cuixà ven per un esplet tots els censos, tercis, quarts i rèdits que dit monestir té i rep a la Torre de la Vall d'Urús per 56 modis de forment. El 1198 els exèrcits del comte de Foix, Arnald de Castellbò, entre les seves malifetes a Cerdanya inclogueren a aquesta església. Referències
Sant Climent de la Riba

Sant Climent de la Riba és el conjunt d'església i masia situat en un petit serrat sobre la riera de Merlès, al municipi de Lluçà, a la comarca catalana del Lluçanès. La comtessa Guisla de Lluçà rebé el lloc, juntament amb l'església, com a dot. L'heretà un dels seus cinc fills, Ermengol, bisbe d'Urgell. Quan morí, els seus marmessors el vengueren al bisbe de Vic, Sunifred II de Lluçà (1037). Els Lluçà cediren el mas i l'església al monestir de Lluçà i hi pertangué fins al 1878. Després fou parròquia rural, però avui dia està abandonada. I, tot i que als anys seixanta l'església encara estava en bon estat, la coberta s'acabà ensorrant. S'hi accedeix per la carretera BV-4341 en direcció a Gironella. Un cop passat el pont sobre la riera de Merlès cal seguir el camí asfaltat i a mà dreta la pista en direcció al mas Vilartimó. L'església és de nau única, i s'hi accedia per una portalada de mig punt en el mur oest rematada amb una espadanya doble, mig enrunada. Tot sembla indicar que és d'inicis del segle xi. Referències
Sant Corneli de Buira

Sant Corneli de Buira és l'església romànica del poble de Buira, pertanyent a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça, actualment dins del municipi de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. Està situada en el lloc més alt del poble de Buira, damunt d'una roca. No es tenen notícies documentals d'aquesta església, malgrat que, pel seu aparell constructiu, és obra del segle xii. L'edifici és d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular. La unió de l'absis amb la nau es resol amb un arc presbiteral. Tenia una porta original, ara paredada, a la faça meridional, als peus de la nau. L'arc que la corona és apuntat. La porta actual és a la façana de ponent, i està aixoplugada per un porxo que s'obre només pel costat sud. A prop de la porta hi ha també una finestra de doble esqueixada acabada en arc apuntat, cosa que fa veure l'acabament sota la influència gòtica d'aquesta església. En general, l'aparell és irregular, rústec, propi d'una obra popular, rural. És molt tardana, possiblement del segle xiii. En èpoques posteriors, a més, es feren reformes importants: sobrealçat de la nau, construcció de capelles al nord i al sud, redecoració interior i construcció d'un cor, que modificaren substancialment l'obra medieval. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i BOIX I POCIELLO, Jordi. "Sant Corneli de Buira", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Cristòfol Vell de Peramea

Sant Cristòfol Vell de Peramea fou una església romànica de la vila de Peramea, a l'antic terme municipal d'aquest mateix nom, i actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Estava situada uns 200 metres al sud de la vila de Peramea, al lloc on ara hi ha la Font de Sant Cristòfol. Fent de paret de la mateixa font hi ha restes constructives del que fou la capella, la titularitat de la qual al segle xiii fou traslladada a la parròquia de la vila. El vestigi més important és una pica de les quatre de la font actual (la de l'extrem meridional): un sarcòfag de 2,03 metres de longitud per 0'44, a l'interior, en el lloc més ample, que correspon a les espatlles. La resta de piques de la font són també medievals, però tant poden ser ossaris com vasos per a oli. A l'entorn de la font s'han trobat més mostres del que devia ser un cementiri, fins a altres elements constructius de la capella desapareguda, que podria haver estat un edifici parroquial o una cel·la monàstica. Referències Bibliografia Roig i Deulofeu, Albert. «Sarcòfag de la Font de Sant Cristòfol». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 215 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Enllaços externs Sant Cristòfol Vell de Peramea en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Al mapa surt com a Font de Sant Cristòfol.
Sant Cristòfol de Claverol

Sant Cristòfol és l'església parroquial de Claverol, pertanyent al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Claverol. Es tracta d'una església bastant grossa, que domina el sector de llevant del poble. En canvi, a dins del poble és poc evident, ja que l'entrada es fa per un carreró estret d'un extrem del que fou el clos del poble. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici situat en un extrem del poble. Església d'una nau, amb campaner de torre quadrada. El presbiteri està alçat, però no és semicircular. Hi ha dues capelles a cada costat de la nau, obertes per un arc de mig punt. Una tribuna als peus, amb barana de fusta a la que s'accedeix per una escala situada a l'angle sud-est. Coberta de volta de canó reforçada per tres arcs torals que recolzen sobre pilastra amb cornisa. Una capella al mur sud coberta de volta d'aresta i una altra enfront d'ella a l'altre mur. Teulada a doble vessant de teules; la coberta del campanar a quatre vessants de pissarra. Porta d'arc de mig punt adovellada, a sobre fornícula amb Sant amb dues mènsules que sostenen un arc apuntat per fora i rodó a l'intradós. Història La datació s'ha fet per estil: les esglésies romàniques dels Pirineus i prepirinenc són de carreu petit, amb el presbiteri alçat i amb poques obertures. Segurament després fou reformada, ja que veiem elements propis del gòtic com són la capella coberta per volta d'aresta, la fornícula i una finestra amb arcs apuntats i la inscripció en una pedra de la façana: 17/ [separat per un buit d'una obertura] 46. Referències Bibliografia Gavín i Barceló, Josep Maria Gavín i Barceló. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. .
Sant Cristòfol de Corbera

Sant Cristòfol de Corbera és una capella de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella d'una nau, l'absis de la qual, suposadament de planta rectangular, així com la part superior de les parts, foren reformats a primers del segle xi. L'absis, que es conserva només en la paret de llevant, té una forma corba, que no és un semicercle complet. Hi ha dues finestres del segle xi de doble esqueixada. La coberta, d'embigat de fusta, és especialment interessant. La capella és emplaçada damunt un sòl inestable: sobre unes roques que, en part, en ser buides a la part inferior, han cedit i s'han trencat. Història Bé que el terme de Corbera és documentat des del 992, i el 998 s'esmenta un alou que fou del difunt Dacconi de Corbaria, que potser era un primitiu senyor del lloc, el fet de no posseir gairebé documentació del monestir de Sant Ponç de Corbera, molt proper a Sant Cristòfol, ni tampoc del castell, almenys pel que fa a l'època antiga (el monestir de Sant Ponç és documentat el 1235, subjecte a Sant Pere de Casserres i el castell és mencionat esporàdicament el 1031), comporta que tampoc s'hagi conservat documentació de Sant Cristòfol. Com a hipòtesi, suggerim que potser fou una cel·la de Sant Ponç, vista la proximitat i les petites dimensions de Sant Cristòfol. Al segle xvi, a la capella hi havia un ermità. Referències Enllaços externs «Sant Cristòfol de Corbera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Sant Cristòfol de Ca n'Anglada

Sant Cristòfol és una capella romànica al barri de Ca n'Anglada, a la ciutat de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. És situada al costat de la masia de Ca n'Anglada, dins el barri al qual ha donat nom. Tot i que no hi ha documentació directa sobre la capella, surt esmentada a partir de mitjan segle xi. Per les seves característiques, sembla probable que el seu origen es pugui situar vers aquest període. Es tracta d'un edifici amb planta en forma de T, d'una sola nau i capçalera rectangular, amb voltes de canó i coberta a doble vessant. La façana, a ponent, té porta d'accés adovellada, al damunt de la qual hi ha una finestra atrompetada d'arc de mig punt. El conjunt es completa amb un campanar de paret d'una sola obertura. El parament és irregular. Notes Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Sant Cristòfol de Peramea

Sant Cristòfol de Peramea, abans Sant Joan de Peramea, és l'església parroquial d'origen romànic de la vila de Peramea, a l'antic terme municipal d'aquest mateix nom, i actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el sector nord-est de la vila, a la part més alta, prop del Portalet i del Castell de Peramea. Estretament lligada al castell adjacent, l'antiga església de Sant Joan de Peramea passà per vicissituds paral·leles, amb l'afegitó de les pugnes pel seu domini entre l'abat de Santa Maria de Gerri i el bisbe d'Urgell. El paper del comte de Pallars Sobirà fou sovint el de procurar minvar el poder de l'abat de Gerri traient-li el domini d'aquesta església per tal de sotmetre-la directament a la diòcesi, pel fet que aquesta no era rival directe del comte en el domini directe de la terra. El resultat fou que Sant Joan de Peramea, que havia estat una de les parròquies donades pel comte al monestir al segle xi, donació confirmada en butlles papals, durant el segle xv canvià diverses vegades de mans, fins que el 1457 el retorn del domini al monestir sembla confirmar la fi d'aquests conflictes. L'església de Sant Joan fou ampliada i remodelada a darreries del segle xiv pels habitants de Peramea, alhora que intercanviaven la seva advocació amb l'allunyada capella de Sant Cristòfol. Aquesta església té encara un segon patronatge, el dels Sants Innocents. L'església inicial, romànica, fou totalment refeta en època barroca i encara remodelada a principis del segle xx. L'element més antic que es conserva en aquesta església és la imatge romànica de la Mare de Déu, denominada popularment Mare de Déu del Remei. Correspon a una talla del romànic tardà, del segle xiii, amb la Mare de Déu asseguda en el tron, amb l'Infant assegut en el seu genoll esquerre. L'infant és en actitud de beneir. Aquesta imatge presenta una gran similitud amb la Mare de Déu de Cubells, a la Noguera, imatge dipositada actualment en el [[Museu Diocesà de Lleida]]. Els altres elements destacables són una pica baptismal d'estil gòtic rústic, i la sepultura, al presbiteri, de qui fou el darrer abat de Santa Maria de Gerri, Antoni de Gudel i de Piniés, que exercí el seu càrrec entre el 1826 i el 1835, moment de l'exclaustració a causa de la desamortització de Mendizábal. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa; Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Cristòfol de Peramea (abans Sant Joan)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 213-214 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 689. Lliçà de Vall, 2014. pdf. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Fitxa descriptiva de l'església a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.
Sant Cristòfol del Bosc

Sant Cristòfol del Bosc és una ermita al terme municipal de Llambilles, Gironès. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita església situada al mig del bosc, d'origen romànic amb planta rectangular i absis semicircular una mica apuntat, recordant la forma de la quilla dels vaixells. Parets de pedra morterada, coberta de teula amb encavallades de roure. Campanar d'espadanya i un cobert a l'exterior. La reconstrucció acabada l'any 1981 ha variat alguns aspectes originaris enrunada per l'actual coberta amb encavallades i l'afegit del campanar d'espadanya que inicialment no existia. Història La primera dada que es té és de 882 quan pagava delmes a la Catedral de Girona i Sant Feliu. Fou una església sufragània de Cassà de la Selva per passar a dependre de la parròquia de Llambilles. El 1362 apareix al Llibre Verd del bisbat de Girona com una de les més riques i ben conservades de la zona; estranya, però, que un segle més tard, el 1470, el bisbe Joan Margarit ordenés restaurar-la o sinó la tancaria al culte. El 1548 es donava per acabada la restauració. El 1691 es feren noves obres. Amb la invasió napoleònica, l'ermità va fugir a la veïna Santa Pelalla i el 1836 uns bandolers assaltaren el temple i cremaren viu l'ermità. A partir d'aquí comença la decadència de l'ermita, encara que va tenir algun ermità més, el 1919 hi va caure un llamp que afectà l'habitacle i la primavera de 1936 un cop de vent ensorrà la teulada i part d'un mur. L'any 1996 un llamp va impactar sobre un roure que hi ha davant de la placeta de l'ermita mentre es celebrava un casament, afortunadament sense ferir ningú. A la comarca hi ha la tradició de que aquesta petita església era originàriament l'antiga parròquia del poble. Al seu entorn es conserven algunes runes d'antigues construccions. Hi havia la última estació d'un Via Crucis, fet amb ceràmica probablement molt antic. L'any 1926 s'hi va deixar de fer culte. El 1936 es va ensorrar la coberta durant una tramuntanada. Fou reconstruïda per iniciativa del rector de Llambilles a partir d'uns dibuixos de l'antiga ermita fets pel Sr. Gener de Cass à.A finals de la dècada de 1970 el mossèn Pere Casellas va iniciar una campanya de restauració que culminà el 12 de juliol de 1981 amb la nova consagració de l'església per part del bisbe Jaume Camprodon. La reconstrucció del temple comptà amb l'ajuda desinteressada de molta gent de Cassà de la Selva i Llambilles. Fou retornada al culte l'1 de novembre de 1981. Referències