NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rambla de Mar

La Rambla de Mar es una rambla en el distrito de Ciudad Vieja de Barcelona. Se trata de un puente flotante que conecta la Plaza del Portal de la Paz con el Muelle de España, donde se encuentran el Aquarium de Barcelona y el centro comercial Maremagnum. Es considerada la prolongación natural de la Rambla y su sexto tramo no oficial. El puente fue obra de Helio Piñón y Albert Viaplana. Su estructura gira para abrirse y dejar pasar a los barcos que entran y salen del puerto deportivo.​​ Es común la presencia de manteros en esta vía, al igual que en otros lugares del centro de Barcelona como el Paseo de Colón.​ Véase también Historia de Barcelona Urbanismo de Barcelona Arquitectura de Barcelona Referencias Enlaces externos
Rambla de Mar

La Rambla de Mar è una rambla che si trova nel distretto della Ciutat Vella di Barcellona. Si tratta di un ponte galleggiante che collega la Plaça del Portal de la Pau con il Moll d'Espanya, dove si trovano l'Aquarium Barcelona e il centro commerciale Maremagnum, ed è considerato il naturale prolungamento de La Rambla e la sua sesta sezione non ufficiale. Il ponte è opera di Helio Piñón e Albert Viaplana ed è costituito da una passerella mobile che ruota per aprirsi e consentire il passaggio delle imbarcazioni che entrano ed escono dal porto turistico. Una delle attrazioni della Rambla de Mar sono i Miraestels (in italiano guarda stelle) di Robert Llimós, delle sculture alte 3,5 metri che galleggiano nel Port Vell e che rappresentano una figura umana che guarda il cielo. I Miraestels sono ispirate alla raccolta di poesie Saltamartí dell'artista Joan Brossa. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Rambla de Mar Collegamenti esterni (EN) Rambla de Mar, su Structurae.
Recinte Mundet

The Recinte Mundet, also known as the Llars Mundet, Hogares Mundet or Campus Mundet, is an area of the Spanish and Catalan city of Barcelona, within the district of Horta-Guinardó and neighbourhood of Montbau. It originally housed a charitable institution, founded in 1957 by the Catalan-Mexican philanthropist Artur Mundet, which cared for orphans, the elderly, sick and needy. Today it houses a campus of the University of Barcelona, together with various educational and social services of the Barcelona Provincial Council. Mundet station, on line L3 of the Barcelona Metro, is a five-minute walk from the campus. References External links Media related to Recinte Mundet at Wikimedia Commons El Campus Mundet, un entorn per descobrir, Edicions UB, 2008 (in Catalan)
Rectoria de Sallent de Solsonès

La Rectoria de Sallent és un edifici del nucli de Sallent, al municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a la part més alçarosa del nucli, al costat de la masia de Cal Batlle i adossada al seu flanc dret s'hi va aixecar l'església nova de Sant Jaume de Sallent. . Descripció Edifici civil que consta de planta baixa i primer pis. La teulada és a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. A la planta baixa s'obren dues portes d'arc de mig punt adovellat, una és més gran i està situada al centre i l'altre està a l'esquerra; a la clau de la porta principal hi ha un escut catalogat i la petita té la data 1913. Al primer pis hi ha quatre finestres allindades disposades de forma regular amb l'ampit de pedra motllurada. El parament és de carreus molt ben tallat i col·locats en fileres regulars. Notícies històriques Fou la casa dels Senyors de Sallent, feudataris del bisbe d'Urgell. El 1657 n'era senyor n'Arnau Guillem de Lordat el qual se'n va vendre una part a Jaume de Camats, veí de Sanaüja. Donat que a la clau de l'arc de la portalada d'entrada hi ha gravada la data de 1661, es pot suposar que fou aquest darrer qui n'acabà la construcció de l'actual edifici. Al segle xviii la propietat va passar mans del capítol de la catedral de Solsona. Bibliografia Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pàg. 175. L'Hiperenciclopèdia de la Gran Enciclopèdia Catalana. Referències
Rectoria de Vallcàrquera

La Rectoria de Vallcàrquera és una masia del municipi de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, data del segle xviii i actualment és l'Escola de Natura la Rectoria de Vallcàrquera. Gestionada per Aprèn, Serveis Ambientals, és propietat de la Diputació de Barcelona. Descripció La Rectoria de Vallcàrquera data del s. XVII i disposa d'una petita capella, construïda el 1750, dedicada a Sant Pere, on el mossèn oficiava entre setmana. La casa conserva l'armari que fou l'antic arxiu rectoral. També són visibles la ubicació de la llar de foc i del forn de pa (ara ja no són funcionals) i un túnel que parteix de les antigues quadres i que feia de nevera. Davant de la casa hi ha una espaiosa era amb la seva figuera. A un costat de l'era s'obre una galeria porticada que conserva un festejador. La Rectoria fou caserna militar durant les guerres carlines, tal com recorda una rajola de la façana on es llegeix que fou el "cuartel del sur". L'edifici i les feixes adjacents foren adquirides per la Diputació de Barcelona al Bisbat de Vic l'any 1991. Després d'una important rehabilitació, es va inaugurar oficialment com a escola de natura la tardor de 1998. Actualment (2022) s'anomena Escola de Natura la Rectoria de Vallcàrquera i és gestionada per Aprèn, Serveis Ambientals. Situació La Rectoria de Vallcàrquera es troba en aquesta petita vall (Vallcàrquera) del Parc Natural del Montseny, a 2 km de Figaró-Montmany, i s'hi accedeix per una pista asfaltada d'uns 2 km. Referències Bibliografia Oliver, J: Història de Figaró-Montmany. Vol. 2: Èpoques moderna i contemporània (en premsa) Enllaços externs Escola de Natura la Rectoria de Vallcàrquera. «Rectoria de Vallcàrquera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Rectoria de Santa Maria

La Rectoria de Santa Maria és un edifici situat al Dalt de la Vila de Badalona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser construïda el 1685 per a substituir l'antiga rectoria, dita «Casa del Delme», on es recollia aquest impost, que recaptava la Seu de Barcelona, i els porxos d'accés daten del 1780. Fou destruïda el 1936 i reconstruïda entre 1951 i 1953. Del seu contingut abans de la destrucció hi destacaven dues pintures d'Antoni Viladomat. Descripció De planta rectangular, consta de planta baixa, pis i golfes. La porta d'entrada és d'arc de mig punt dovellat i a la clau hi ha una inscripció, malmesa: DOMUS PRAEPOSITA… /…ECCLESIAE / BARNON ET SUMP / TIBUS EIUSDEM / A FUNDAMENTIS / ERECTA ANNO / 1685 i una creu inscrita en un octàgon. L'accés frontal és flanquejat per unes arcades. Al subsòl es troben restes romanes. Referències Bibliografia Nieto, Maria Dolors; Sagués, Ramon «Masies i cases pairals de Badalona». Carrer dels Arbres, 24, abril 1982, p. 13-24. Enllaços externs Padrós, Joan Antoni; Lladó, Francesc. «Rectoria de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Cultural Europeu. Pla Especial de Protecció del Patrimoni. Ajuntament de Badalona, octubre 1980.
Ardericó (masia)

Ardericó es una masia i un refugi de muntanya anomenat refugi d'Ardericó, situada a 1.326 m d'altitud al municipi de Pobla de Lillet (Berguedà) situat a l'est de la Serra del Catllaràs, molt a prop de la Roca Forcada, al seu sud-oest. Referències Enllaços externs Bloc del refugi
Refugi Enric Pujol

El Refugi Enric Pujol, o Mont-roig "Enric Pujol" és un refugi de muntanya del terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. És a 2.288,7 m d'altitud, en el vessant sud-oest del Serrat de la Gallina, a prop de l'extrem sud-est de l'Estany Inferior de la Gallina. Referències Enllaços externs Més informació en la seva pàgina Web
Refugi Costabona

El refugi de Costabona és un refugi de muntanya dins el municipi de Setcases (Ripollès) a 2.171,2 m d'altitud i situat sota el vessant sud del pic de Costabona prop del Clot de la font de Fra Joan. Història El 12 d'octubre de 1958 s'arranjà definitivament una antiga mina com a refugi bivac fins que el 27 d'octubre de 1968 s'inaugurà l'edificació actual, de nova planta, degut a les filtracions d'aigua de la mina. El desembre del 2000 una forta tempesta de torb, que provocà diversos morts a la zona, va fer destrosses notables dins i fora del refugi. Aquest fet, va fer que l'octubre del 2001 s'arrangés de nou tant el sostre com bona part del mobiliari interior. Accessos Les poblacions més properes són Setcases i Espinavell i, per accedir-hi a peu, des de qualsevol dels dos pobles calen 3 hores, 4 hores des del refugi d'Ulldeter, 4 hores des del refugi de Pla Guillem i 5:30 hores des del refugi de Marialles. El refugi de la Portella de Rojà és a poc més d'una hora de camí. En vehicle, és possible acostar-s'hi tot prenent la pista forestal, apta per a tota mena de vehicles, que uneix Setcases i Espinavell fins a la collada Fonda, i d'allà, en poc més de 45 minuts, fins al refugi. Equipaments El refugi Costabona és propietat de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya però no està guardat. Té una capacitat per a 18 persones, repartides en tres nivells de lliteres amb matalassos i flassades i lloc per cuinar. En principi, compta amb electricitat (generada per una placa solar) i connexió per ràdio amb els serveis d'emergència, però sovint aquesta instrumentació no funciona, tot i que l'edifici es troba net i en perfecte estat de conservació. Al costat del refugi hi ha una font que ve canalitzada des de la Font de Fra Joan. Aquest aixopluc s'aixeca dalt d'una mena de balconada, fet que li permet tenir en dies clars una vista extraordinària que abasta des del Golf de Roses fins a les muntanyes del circ d'Ulldeter, passant per totes les serres i planes de les contrades nord-gironines. Ascensions i travessies Cim del Costabona (2.465 m), Pic de la Llosa (2.484 m), Roca Colom (2.506,5 m), Bastiments (2.881 m) i travesses de muntanya vers el massís del Canigó. Referències
Refugi Ernest Mallafré

El refugi Ernest Mallafré o de Sant Maurici és un refugi de muntanya del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situat a 1.893 m d'altitud, prop de la presa de l'Estany de Sant Maurici, als peus dels Encantats i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Fins a la inauguració com a refugi l'any 1975, l'edifici era el lloc on s'allotjaven els encarregats d'obrir i tancar les comportes de la presa de Sant Maurici. Sempre hi havia algú de guàrdia per poder rebre les trucades de l'empresa Hidroelèctrica de Catalunya, titular de la concessió. El nom li fou donat en honor d'Ernest Mallafré Planella, que amb només 24 anys va perdre la vida molt a prop, a la vall de Peguera, el darrer dia de l'any 1946, a causa d'un allau durant el descens amb esquís del pic de Monestero. Referències Enllaços externs Calendari d'obertures
Refugio Ernest Mallafré

El refugio Ernest Mallafré es un refugio de montaña de los Pirineos, que se encuentra en la provincia de Lérida, en la comarca del Alto Arán, a 1885 m de altitud, muy cerca del lago de San Mauricio. El refugio se encuentra en la ruta Carros de Foc, una travesía de 55 km que recorre todos los refugios que se encuentran dentro del Parque nacional de Aiguas Tortas y Lago de San Mauricio, muy cerca de la desembocadura del río Monestero, en el río Escritá, al pie de las emblemáticas montañas de Los Encantados (2748 y 2734 m). Por su entorno pasa también el GR-11, que recorre todo el Pirineo de este a oeste por la alta montaña. El nombre le fue dado en honor del escalador Ernest Mallafré (1922-1946). Murió el 31 de diciembre de 1946, con solo 24 años, a causa de un alud bajando del pico de Monestero.​ Son muy destacables sus ascensiones en Montserrat y los mallos de Riglos, donde se le dio su nombre a una de las puntas del Firé, la punta de Mallafré, después de su muerte.​ Acceso Se accede fácilmente desde el pueblo de Espot, a unos 8 km al este, por el camino de acceso al Parque nacional de Sant Maurici. Poco antes de llegar al lago, hay que ir hacia los Encantats, al sur. Se accede por el sur desde el refugio Josep Maria Blanc, cruzando el collado de Monestero o de Peguera, a 2716 m, y descendiendo a lo largo de todo el valle de Monestero. Por el norte el camino desciende desde el refugio de Amitges, a 2310 m por el lago de Ratera, bastante cercano, de manera que la etapa GR-11 continua por el puerto de Ratera, de 2534 m, hasta el refugio de Colomers. Por el oeste, hay que cruzar el portarró de Espot, de 2427 m, desde Boí y Aguas Tortas. Teléfono: 973 250 118 Características El refugio pertenece a la FEEC (Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya), cedido por ENDESA. Funciona como refugio guardado desde 1975. Tiene 34 plazas guardadas y 28 plazas abiertas en invierno. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Refugio Ernest Mallafré. https://www.feec.cat/wp-content/uploads/2014/12/10_sant_maurici.pdf (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). http://www.lacentralderefugis.com/index.php?option=com_wrapper&Itemid=207 http://www.pirineos3000.com/servlet/PantallaGuapaRefugios/REFUGIO--Ernest_Mallafré--V_IDDESCREFUGIO--163.html http://webantiga.feec.cat/refugi-sant-maurici-ernest-mallafré-0 (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Refugi Estanys de la Pera

El Refugi Estanys de la Pera és un refugi de muntanya de la FEEC, situat a 2.357 m, sobre l'estany Inferior de la Pera dins el terme municipal de Lles, a la Cerdanya. Accessos Els pobles més propers són Arànser, situat a 3:15 hores, i Lles, situat a 3:30h, si el recorregut es fa a peu. El refugi més proper és el refugi Cap del Rec (2 hores). L'accés amb vehicle es fa per pista, des d'Arànser o Lles, fins a la font de les Pollineres, d'allà hi ha mitja hora a peu fins al refugi. Ascensions i travessies Tossa Plana de Lles (2.916 m.), La Muga (2.860 m.). Els camins de llarg recorregut GR 10 i GR 11 passen per aquest refugi. Vegeu també Estany Gran de la Pera Referències Enllaços externs Calendari d'obertures
Refugi Lluís Estasen

El refugi Lluís Estasen és un refugi de muntanya dins el municipi de Saldes (Berguedà) a 1.675 m d'altitud i situat a la Jaça dels Prats a peu del Pedraforca. El dia de la col·locació de la primera pedra d'un nou refugi situat a la Jaça del prat a la base de la cara nord del Pedraforca Lluís Estasen i Pla, que assistia a l'acte, va patir una embòlia que posà fi a la seva vida. Dos anys més tard s'inaugurà el refugi amb el nom d'aquest. Entre els guardes del refugi cal destacar la figura de Joan Martí, alpinista amb experiència (ha escalat als Alps i l'Himàlaia) el qual porta més de 30 anys com a guarda del refugi, essent-ne el guarda des de 1975. En Joan és el guarda que porta més temps al capdavant d'un refugi a Espanya i és considerat una autèntica institució entre els guardes de refugi. Emissora de ràdio Actualment aquest refugi consta d'emissora de VHF i antena de base per a tràfic d'emergència en cas de no haver-hi cobertura al 112 (telèfon d'emergències). Si cal la freqüència de trucada al refugi, que se situa entre la banda aeronàutica i la banda de radioaficionats de 2 metres, es pot sol·licitar trucant al refugi o personalment. Viquipèdia no la publica per tal d'evitar interferències malintencionades, i alhora demana fraternitat i serietat perquè pugui seguir sent un mitjà de comunicació útil pels excursionistes, escaladors, alpinistes, o per a tots qui practiquen un esport de cert risc al Pedraforca. Referències Bibliografia Fernández Sanvisens, Isaac. Cavalls del Vent: travessa senderista pel Parc Natural del Cadí-Moixeró. Cossetània Edicions, 2006, p. 196 (Volum 80 de Col·lecció Azimut). ISBN 9788497911726 [Consulta: 20 abril 2010]. Enllaços externs Calendari d'obertures
Refugi de Bassa d'Oles

El refugi de la Bassa d'Oles o d'Era Piusa és un refugi de muntanya dins el terme de Gausac, al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) a 1.599 m d'altitud i situat al vessant oriental del pic de Montcorbison i al costat de la Bassa d'Oles. S'hi pot arribar a peu des de Gausac (8 km) o amb cotxe per una pista asfaltada des d'Aubèrt (14 km). Vegeu també Bassa d'Oles Referències
Refugi Cap del Rec

El refugi Cap del Rec és un refugi de muntanya del municipi de Lles de Cerdanya, a la Baixa Cerdanya, situat a 1.956 m d'altitud i al vessant sud de la Tossa Plana de Lles. Aquest refugi substituí l'anterior que hi havia hagut el qual l'any 1955 va ensorrar-se. Posteriorment ICONA en construí un de nou que va ser cedit al Club Muntanyenc Sant Cugat, el qual n'ha fet successives modificacions i ampliacions. Actualment disposa de bar, restaurant, telèfon públic, serveis, dutxes, i 68 places d'allotjament. És un lloc molt concorregut atès que es troba al costat mateix de l'estació d'esquí de fons Lles de Cerdanya. Referències Enllaços externs Web del refugi Arxivat 2016-10-09 a Wayback Machine.
Refugi de Certascan

El Refugi de Certascan és un refugi del terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situat a la sortida d'aigües de l'Estany de Certascan, a 2.232 metres d'altitud. Forma part de la xarxa de refugis per on passa la travessa de muntanya la porta del cel Referències Enllaços externs Calendari d'obertures i reserves
Refuge de Certescans

Le refuge de Certescans (en catalan Refugi de Certascan) est situé sur la commune de Lladorre à 2 240 m d'altitude, dans la comarque de Pallars Sobirà, dans la province de Lérida, en Catalogne (Espagne). Situé dans le parc naturel de l'Alt Pirineu, il est construit en bordure du lac de barrage hydroélectrique de Certescans, à proximité du port de Tavascan qui constitue le passage transfrontalier pédestre vers la vallée de l'Ossèse dans la commune française d'Ustou, à 2 217 mètres d'altitude. Histoire Le massif du Certescans est traversé par les chemins empruntés par les républicains espagnols à la fin de la guerre civile, les juifs d’Europe ou encore ceux qui souhaitent rejoindre les forces alliées pendant la Seconde Guerre mondiale. 80 000 personnes auraient ainsi traversé les Pyrénées pendant la guerre. Le tout proche port de Tavascan, ou encore à l'ouest le port de Salau, furent des passages privilégiés des Pyrénées centrales. Caractéristiques et informations Le refuge est gardé à la bonne saison et éventuellement en période de Pâques selon la météorologie. En hiver, il garde une capacité d’accueil de 20 personnes. Accès On accède par la vallée de Cardos puis le val de Certescans. Au village de Tavascan se trouve le parking Presa Montalto à 1 400 m d'altitude. Ascensions Traversées Le refuge constitue une étape de la Haute randonnée pyrénéenne (HRP), itinéraire de haute montagne traversant les Pyrénées de l'Atlantique à la Méditerranée. Le gardien du refuge a conçu en 2004 « la Porta del Cel » (« la Porte du Ciel »), un circuit qui amène les randonneurs à faire une boucle entre le village de Tavascan et les refuges de Graus, du Certescans, du Pinet et de Vall Ferrera. Ensuite, a été créé le parcours « les Muntanyes de Llibertat » (« les montagnes de la liberté »), qui relie les refuges de Graus et du Certescans aux gîtes français du Presbytère à Aulus-les-Bains et de l’Escolan de Bidous, à Ustou. À proximité Le refuge de la Pleta del Prat est un refuge gardé proche situé à l'ouest, à 1 720 m d'altitude (42° 40′ 40″ N, 1° 13′ 08″ E). En contrebas du refuge, la petite station de sports d'hiver de Tavascan, dans la vallée de Mascarida, fait également partie de la commune de Lladorre. Références Voir aussi Articles connexes Lac de Certescans Pic de Certescans Liens externes Site officiel Ressource relative au sport : Enciclopèdia de l'Esport Català Refuge de Certascan, refuges, cabanes et abris des Pyrénées Portail de la randonnée Portail de la montagne Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne
Refugi de Corral Blanc

El refugi de Corral Blanc és un refugi guardat de muntanya propietat de l'ajuntament de Planoles dins el municipi de Planoles (Ripollès). És a 1.815 m d'altitud i prop del Collet de les Barraques a l'oest del Cim d'Estremera. És un punt de pas del GR 11. El refugi disposa de tots els serveis. Referències Enllaços externs Web del Refugi de Corral Blanc
Refugi de Colomina

El Refugi de Colomina, a la capçalera de la Vall Fosca (Pallars Jussà) a 2.395 m d'altitud, fou construït als voltants de l'any 1917 i es coneixia com la «casa Keller», nom de l'enginyer suís Albert Keller, que hi habitava i des d'on dirigia el que fou la primera obra hidroelèctrica de l'estat espanyol. El 1985, l'edifici de fusta es va restaurar i condicionar, ja que era molt malmès, i fou cedit per FECSA a la FEEC (Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya). El refugi és al sud del massís dels Encantats Pallars Aran i dins de la zona perifèrica de protecció del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Envoltat de 24 llacs és la zona lacustre més grossa dels Pirineus catalans. Ofereix al muntanyenc descans i restauració després d'un llarg dia d'activitat, tant a l'estiu com a l'hivern. Fa part d'una travessa anomenada Pallars-Ribagorça-Aran, que enllaça nou refugis, comunicats per ràdio i telèfon, que donen la possibilitat de conèixer tota la regió sempre per camins i sense baixar mai als pobles. L'accés directe al refugi és per la Vall Fosca, concretament des de l'embassament de Sallente (1770m) d'on surt el camí. A l'estiu un telefèric obert al públic dona la possibilitat d'accedir a l'Estany Gento (2.150 m) a una hora del refugi. Referències Enllaços externs Pàgina Web del Refugi Cent anys de Colomina, FEEC «Volta des estanys de Colomina». Vall Fosca Turisme. [Consulta: 11 desembre 2025]. Enllaços externs Calendari d'obertures