Castell d'Orpí

El castell d'Orpí és un edifici del poble d'Orpí (Anoia), declarat bé cultural d'interès nacional. Està situat sobre el cingle del torrent del Morei, al costat de l'església de Sant Miquel d'Orpí, que va ser l'antiga capella del castell. Història És esmentat per primera vegada el 987 com a castro Auripini com una de les afrontacions a la donació d'unes terres del terme del castell de Miralles, feta pel comte Borrell II a l'església de Sant Pere de Vic. El 1005, la vescomtessa Geriberga donà al monestir de Sant Cugat uns alous que ella posseïa al terme del castell de Claramunt i també del d'Orpí. La signatura de Guillelmi de Orpi apareix a la cessió que Guerau, fill de Guillem de Montagut, feu al monestir de Santes Creus. A la segona meitat del segle xi, que Guillem Amat, fill de Guasca (per tant de la nissaga dels Claramunt) jurà fidelitat a Arsendis, filla de Guinedella, pel castell d'Orpí. A finals del segle xii, el castell d'Orpí figurava com un dels límits del terme del castell de Miralles en una concòrdia entre Guillem de Claramunt i la seva muller Adalaida, sobre les castlanies d'aquest. Segons l'historiador Eufemià Fort i Cogul, entre 1999 i 1252 la castlania va estar en poder d'una família cognominada Castellar. Amb la unió dels Claramunt i els Cardona, el domini eminent passà a la nissaga vescomtal, apareixent als testaments dels vescomtes Bernat Amat I de Cardona (1124), Ramon Folc III (1167) i encara de Guillem I (1213). El 1280, la castlania superior fou venuda per Pere de Cervera i la seva muller Gueraula a Arnau Tort de Claramunt, especificant que en tenien la meitat pel vescomte de Cardona, i l'altra en franc alou. El 1312 s'establí una concòrdia entre Ramon Folc VI de Cardona, baró de la Conca d'Òdena, i Ramon Tort, fill d'Arnau, per la qual el primer retindria el mer imperi i cedia al segon la percepció de les rendes i drets senyorials, així com la jurisdicció ordinària, excepte les causes criminals i la imposició de penes corporals i d'exili perpetu. La segona castlania, dita de Montfalcó, fou venuda el 1376 per Arnau de Montfalcó a Berenguer Sallent, amb el mateix règim que l'anterior. La tercera castlania, dita d'Albert d'Orpí, fou venuda el 1447 per Melcior Sapera a Bernat de Sallent, que el 1423 havia aconseguit la castlania superior a través del casament amb Violant Tort, descendent d'Arnau, donant lloc a la senyoria d'Orpí. Aquesta passaria en herència a la familia Ortal de Saragossa, que el 1677 la vengué al paraire d'Igualada Joan Serrals. El 1688, la seva neta Anna Maria Serrals i Muntaner es va casar amb el doctor en drets Francesc Padró i Bas, i el castell seria heretat pels seus descendents. Tanmateix, els intents de la família Padró de capbrevació dels pagesos d'Orpí toparen amb l'oposició dels Cardona, que el 1691 incoaren un litigi contra Joan Padró i Serrals a la Reial Audiència. A aquesta situació s'afegí el conflicte de jurisdiccions entre el mer imperi dels Cardona i el mixt imperi dels Padró, sorgit arran d'una baralla entre dos pagesos amb efusió de sang, jutjada pel batlle d'Orpí quan li hagués correspost a de la Conca d'Òdena. Finalment, el litigi es va resoldre el 1701 amb una sentència a favor dels Padró, que fou apel·lada pels Cardona, i la capbrevació es va retardar fins al 1707. Els Padró consevaren la senyoria d'Orpí fins a la llei abolicionista del 1837, tot i que en seguiren cobrant les rendes fins al 1848. El 1867, els ducs de Medinaceli, hereus dels Cardona, incoaren un litigi en defensa dels seus drets sobre la Baronia de la Conca d'Òdena, que el 1898 va ser desestimat pel Tribunal Suprem. Arquitectura Actualment ha esdevingut una masia i se'n conserva una torre poligonal. És una torre d'homenatge sisavada (sis costats) però amb dues cares (la NE i la NW) gairebé fusionades i tendents a la forma curvilínia, que conjuntament amb el fragment que les uneix, mostren un aparell ben diferenciat amb relació al de les altres cares. També roman la porta d'accés, adovellada, que hi ha a la cara nord. L'aparell de la meitat sud, corresponent a la part poligonal, és fet amb blocs de pedra de mides mitjanes, ben engaltats i disposats en filades horitzontals. L'aparell de la meitat nord, on els murs adopten formes, ha estat obrat amb carreus més petits, poc desbastats i col·locats més irregularment. La fortificació pot datar-se en un moment entre l'època romànica i la gòtica. Els murs arrodonits, però, podrien correspondre a una etapa constructiva més reculada. Referències Vegeu també Casa Padró-Serrals Bibliografia Torras i Ribé, Josep Maria. Evolució social i econòmica d'una família catalana de l'Antic Règim: Els Padró d'Igualada (1642-1862). Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajuana, 1976. ISBN 84-232-0089-2. d. a.. Els Castells Catalans: Ripollès, Anoia, Bages i Berguedà. vol. V. Barcelona: Rafael Dalmau Editor, 2000. ISBN 978-84-2320-335-2. Enllaços externs «Castell d'Orpí». Castells Catalans (blog), 10-03-2009.