NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Mateo de Bages

La iglesia de San Mateo de Bages es un edificio religioso en el municipio del mismo nombre y perteneciente a la comarca catalana del Bages en la provincia de Barcelona. En su mayoría la construcción que presenta es de principios del siglo XIX en que se reformó y amplió por ser demasiado pequeña y estar en muy mal estado. Es una iglesia prerrománica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia De la iglesia no consta ninguna noticia anterior al siglo X, pero de los restos que han quedado del primitivo templo se demuestra su existencia en este periodo. El año 983 se consagró la iglesia a San Lorenzo, momento en el que el campanario ya figuraba. La iglesia consta como donación del conde de la Cerdaña, Oliba Cabreta, en el Monasterio de San Lorenzo de Bagá. Es en el año 1078 cuando aparece documentado por primera vez cuando se le hacen unos legados. En el siglo XIII pasa a ser parroquia y ya en 1359 tenía 37 fogajes. En 1936 durante la guerra civil española, todo lo que había en el interior de la iglesia fue destruido.​ Descripción El edificio es de planta rectangular, sin crucero, adosada a una casa en la parte posterior. Presenta una nave central con altares laterales. La fachada es muy simple: un portal alzado que se accede por una pequeña escalinata, y un óculo encima, coronado por una inscripción gótica. La cubierta es a dos aguas. Justo sobre el altar hay un cuerpo sobresaliente que resalta esta parte en el exterior. Destaca como elemento importante, su campanario de torre cuadrada situado en el lateral izquierdo -en el centro del muro- y que data del siglo X. El interior es sencillo y relativamente bien conservado.​ Campanario El campanario de la torre, prerrománico de torre cuadrada está constituido por tres pisos y con ventanas con los característicos arcos de herradura a cuatro caras, los cuales contenían unos capiteles corintios rústicos -hoy localizados en el Museo Comarcal de Manresa, donde se conservan cuatro capiteles. El campanario se trata de un prisma de 2,97 metros de lado x 15,80 metros de altura, las paredes internas del cual se adelgazan por medio de un escalón a 5,10 metros del suelo. Destaca por ser de construcción irregular, de piedras escuadradas a golpe de martillo en hiladas de altura desigual, unidas con mortero de cal y arena. Es originario del año 983, y conserva todas sus partes menos la cubierta.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Mateo de Bages.
Sant Mateu de Montbui

L'actual ermita de Sant Mateu de Montbui fou una església parroquial romànica al terme municipal de Bigues i Riells del Fai, al Vallès Oriental, dins de l'àmbit de l'antic poble rural del mateix nom de la parròquia, actualment integrat en el terme de Bigues (poble del Vallès). És al costat de llevant del cim del Castell de Montbui, fins al punt que a l'ermita hi ha el vèrtex geodèsic (289113001) d'aquest punt geogràfic. És al sector nord-occidental del terme municipal, molt a prop del límit amb Caldes de Montbui i, una mica més allunyat, del límit amb Sant Feliu de Codines. Tanmateix, l'accés més ràpid a aquest castell és des d'aquest darrer poble, travessant la urbanització dels Saulons d'en Déu. Història A més de capella del Castell de Montbui, fou el centre d'una extensa parròquia rural actualment repartida entre els termes municipals de Sant Feliu i Caldes. És esmentada el 1058 entre les set parròquies de la baronia de Montbui, en una disputa nobiliària. El despoblament del seu territori feu que el 1156 ja aparegui unida a Sant Pere de Bigues, tot i que entre 1584 i 1623 estigué unida a Santa Maria de Caldes de Montbui. L'isolament del lloc feu que a principis del segle xviii es construís una nova església, a prop de Can Carreres. Va ser enderrocada a la darrera dècada del segle xx, i el seu emplaçament, buit, és actualment envoltat per les construccions de la urbanització del mateix nom. Havia perdut el seu ús parroquial a finals del segle xix i l'abandonament de l'edifici el va anar malmetent fins a esdevenir un perill per als habitants de la urbanització circumdant. Arquitectura L'església antiga és d'una sola nau rectangular coberta amb volta de canó apuntada seguida, capçada per un absis interiorment de ferradura i exteriorment semicircular, cobert amb volta esfèrica. Té una finestra de doble esqueixada al centre de l'absis i una altra d'una sola esqueixada en el mur de migdia, orientada al biaix del mur. La porta és a la façana de ponent, però està tan malmesa que s'uneix amb l'ull de bou que tenia al damunt; és quadrada i a l'arquitrau hi ha una petita motllura amb la data de 1817. També està molt malmès el campanar de cadireta, Aquests tres elements, però, són força més tardans que l'absis. L'aparell és senzill i molt irregular. Referències Bibliografia ANGLADA I BAYÉS, Manuel, CAMPS I SÒRIA, Jordi i PLADEVALL I FONT, Antoni. "Sant Mateu de Montbui". Dins El Vallès Occidental. El Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991 (Catalunya romànica, XVIII). ISBN 84-7739-271-4 GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer tres passos d'aproximació
Sant Maurici d'Espot

Sant Maurici d'Espot és una ermita moderna del poble d'Espot, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a prop i a llevant de l'Estany de Sant Maurici, que pren el nom de l'ermita. És a 360 metres en línia recta de la presa de l'estany, sota una petita cinglera, a prop i al nord de la Pista del Parc i a migdia de la Carretera d'Espot a Sant Maurici, a prop i a ponent de la font de l'Ermita. La nova capella de Sant Maurici en substitueix una d'antiga, ja desapareguda, que era situada a prop i al nord-oest de l'actual. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Maurici d'Espot en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Miquel d'Alforja

Sant Miquel d'Alforja és l'església parroquial d'Alforja (Baix Camp) dedicada a sant Miquel Arcàngel. D'estil barroc del segle xvii, està protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És un edifici de planta rectangular d'una nau amb capelles laterals, cinc trams més la capçalera, plana. El cor elevat és als peus damunt de la creueria de tercelets. La capçalera és amb volta de canó. La porta als peus és renaixentista, amb fornícules de veneració laterals i buides. La nau central té unes mides de 38,60 per 20,10 metres. La torre del campanar és als peus, al costat de l'evangeli, amb una altura de 63,4 metres a peu de la plaça. Està construïda amb carreus de pedra calcària, probablement del Cingle Blanc d'Arbolí. Afegits amb sofre i numerats. El rellotge fou col·locat l'any 1876. Història En la Butlla d'Anastasi IV del 25 de març de 1154 se cita la "ecclesiam de Alforgia" entre els béns de la Mitra Tarragona. Aquesta antiga església devia ser romànica (de la qual resten encara alguns elements arquitectònics dispersos) i sembla que fou feta servir de bastida per a la construcció de la nova. L'any 1619 encara no havien començat les obres del nou temple, la construcció del qual es perllongà per molts anys. El 1710 es donaven per acabats els altars i les balconades, que feien de campanar provisional. El 1753 va iniciar-se la construcció del campanar, que va finir-se cap al 1798. Després del 1939 fou parcialment restaurada. Referències «Església parroquial de Sant Miquel Arcàngel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Església Sant Miquel Arcàngel». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Miquel d'Herba-savina

Sant Miquel d'Herba-savina és l'església del poble d'Herba-savina, del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussàa l'antic terme d'Hortoneda de la Conca. Està situada a la part central-occidental del poble; és un dels tres edificis que encara romanen dempeus, tot i que, en aquest cas, és quasi del tot coberta d'heura, cosa que pot provocar el seu ensulsiament quan les arrels de l'heura penetrin a les seves parets. És un petit edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó i un absis de capçalera quadrada a llevant que s'obre directament sobre la nau. La porta és a ponent, i al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada. El conjunt pertany a una obra rústica d'un moment sense poder concretar de l'edat moderna. Sant Miquel d'Herba-savina, actualment en desús pel seu abandonament, fou església sufragània de la parròquia de Santa Maria de Pessonada. Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
Sant Miquel de Bressui

Sant Miquel de Bressui és l'església del poble de Bressui, del terme municipal de Sort, dins de l'antic terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el centre mateix del petit poble de Bressui. És una església petita, moderna, que sempre havia depès de la parròquia de la Mare de Déu de la Candelera d'Enviny, però que actualment està agregada a Sant Feliu de Sort. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Miquel de Bressui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Miquel de Besan

Sant Miquel de Besan és una església romànica de l'entorn del poble de Besan, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba a uns 300 metres en línia recta al sud-est del poble de Besan, en una carena contrafort pel sud-oest del Roc-roi. S'hi arriba pel camí de Besan des de la Borda de Felip, agafant el corriol que segueix la carena cap a llevant en el moment que el camí de Besan comença a baixar cap al poble. Descripció És una capella d'una sola nau coberta amb una estructura d'embigat, refeta el 1986, amb un absis semicircular cobert amb una volta de canó, fet que li dona una curiosa estructura d'absis trapezoïdal a l'interior, i semicircular a l'exterior. Aquesta té dues finestres de doble esqueixada, situada a la façana sud. En canvi, la porta i la finestra que se situen a la façana de ponent, corresponen als processos de reforma que tingué l'edifici. Es tracta d'una construcció que ha sofert moltes modificacions, però que podem datar de finals del segle xi o inicis del XII. Història No es coneixen notícies documentals sobre aquesta capella. Tan sols sabem que era d'Ainet de Besan l'any 1904. La capella de Sant Miquel es troba, totalment isolada, al caire del serrat que separa la vall de Besam de la Vall de Ferrera. Per anar-hi cal prendre el corriol que porta a Besan, que surt des de Can Felip, un gran casal que hi ha entre Araós i Ainet de Besan, a peu de la carretera. Quan s'arriba al cim del serrat, des d'on es baixa cap a Besan, cal seguir-lo en direcció a Llevant, on fins a trobar la capella, molt amagada entre els arbres. El 19 de març de 1984 es va inaugurar la rehabilitació de l'ermita, obres en les quals hi va col·laborar la Generalitat de Catalunya, la borda de Felip, l'Associació pel Patrimoni de la Vall Ferrera i el Club Excursionista Pirenaic. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Miquel de Besan». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Miquel de Besan en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Miquel de Castelló

Sant Miquel de Castelló és una ermita al terme municipal de la Vall d'en Bas, a la comarca de la Garrotxa, justament al damunt del poble dels Hostalets d'en Bas. S'enlaira sobre un contrafort del Serrat de Sant Miquel dintre de la serra dels Llancers, als últims contraforts del nord-est del massís del Collsacabra. La panoràmica que s'ofereix des del mirador de l'ermita abasta tota la Vall d'en Bas, Olot i el Pirineu. A una hora de camí a peu cap al sud-est hi ha el poble de Falgars, el més alt del municipi. Història Aquesta esglesiola havia estat la capella del castell dels vescomtes de Bas però, malgrat que la fortalesa apareix esmentada documentalment d'ençà el segle xi, no es disposa encara de cap notícia que refereixi el passat històric de la seva església; de fet, una única menció ens la proporcionen els nomenclàtors diocesans de la darreria del segle xiv on figura la «Capella Sancti Michaelis de Castilione in parrochia sancti Stephani de Occulo» Des del 1974 l'edifici està habilitat com a refugi de muntanya amb capacitat per a 20 persones, depenent del Grup Excursionista i Esportiu Gironí (GEIEG). Arquitectura L'edifici consta d'una sola nau coberta amb una volta de canó capçada sense absis diferenciat i el seu estat actual correspon a la restauració que s'hi efectuà l'any 1947. L'accés s'hi efectua per la façana sud-oest que comunica amb el recinte de l'antic castell i, l'únic element que n'identifica el caràcter d'església és el campanar d'espadanya d'un sol ull, que destaca per sobre de les cobertes. L'aparell és de petits carreus, molt poc desbastats, units amb morter de calç en filades que tendeixen a la uniformitat i que indiquen les formes rústegues de l'arquitectura del segle xii. Referències
Sant Miquel de Castelló

Sant Miquel de Castelló är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Província de Girona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Sant Miquel de Castelló ligger 953 meter över havet. Terrängen runt Sant Miquel de Castelló är kuperad.Runt Sant Miquel de Castelló är det glesbefolkat, med 15 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Olot, 10,0 km nordost om Sant Miquel de Castelló. I omgivningarna runt Sant Miquel de Castelló växer i huvudsak blandskog. Kommentarer Källor
Sant Miquel de Castellvell

Sant Miquel de Castellvell és una església romànica, antiga església parroquial de Castellvell, municipi d'Olius (Solsonès), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església està en ruïnes. Malgrat això, queden vestigis que donen idea del tipus de construcció i de la forma de l'església. Era una església de tres absis rodons i d'una nau. Les mides del braç longitudinal són 6,30 x 18 m, i del braç transversal són 3,60 x 8,30 m. Està orientada a l'est. La nau de volta ha desaparegut. Resta només la part baixa dels murs de l'absis central i lateral nord i la forma rodona a nivell del sòl del lateral sud. Els tres absis són bastits damunt d'una plataforma semicircular que els comprèn tots tres. De la resta de l'església, la nau està marcada per blocs sobreposats damunt del sòl. El parament és de grans carreus en filades. La porta sembla que era al mur sud. No es veuen finestres. Història L'enderrocament de l'església va produir-se al segle xix. Els anys 1977-1978 es van posar al descobert els vestigis que en queden. L'església de Sant Miquel era parroquial dels antics termes de Castellvell i Trevics, ja en el segle xii i fins al segle xix. Fou substituïda per la parròquia de Brics que n'havia estat sufragània. Referències «Església de Sant Miquel de Castellvell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 abril 2012]. Enllaços externs Església de Sant Miquel de Castellvell, fitxa del catàleg de béns a protegir, Pla d'ordenació urbanística municipal d'Olius.
Iglesia de San Miguel (El Castellvell)

La iglesia de San Miguel es un edificio situado en la entidad de población española de El Castellvell, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio, en ruinas,​ se encuentra en la entidad de población española de El Castellvell, del municipio de Olíus, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el sexto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Castellvell». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar VI. Madrid. p. 165. Wikidata Q115624375. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Miguel.
Sant Miquel de Monteia

Sant Miquel de Monteia és una església romànica de principi del segle xiii que es troba al municipi de Sales de Llierca (Garrotxa), a prop del Mas Monteia, una casa de pagès rellevant d'aquesta zona de l'Alta Garrotxa. Descripció Es tracta d'un temple d'una sola nau, amb volta apuntada, de finals del segle xii o començament del següent. Les restes de dos capcers esglaonats, de pedra més treballada, i d'una coberta de llosa, abaixada de nivell en la construcció arribada als nostres dies, constaten l'existència d'un temple anterior que es pot considerar del segle xi. A migdia, s'aprecia una porta d'entrada amb un arc de mig punt i un llum rectangular, així com una finestra i cornisa. A ponent, hi ha una finestra i un campanar d'espadanya d'un sol ull, descentrat vers la banda de migjorn. També cal destacar la presència d'un absis a llevant amb tres finestres. La pica romànica d'immersió conservada a l'interior no té cap tipus d'ornamentació. El diàmetre exterior amida 72 cm, l'interior 56 cm i l'alçada és de 64 cm. A l'interior, també destaca la cornisa que corre els murs i els seients de pedra adossats als laterals, així com la volta de quart de cercle de l'absis. Història L'any 1228 el noble Bernat de Sales va fer donació de les dècimes de la parròquia anomenada "Sancti Michaelis de Montilia" a l'església de Santa Magdalena de Palau de Montagut aleshores consagrada. Igual denominació apareix en un document del 1341, redactat amb motiu de la venda d'un bosc existent a la parròquia, situada en terres pertanyents al castell de Sales. Més tard, el 1362, se cita com a "Sancti Michaelis de Montilias", topònim que, al mateix segle, es convertí en "Monteya". Referències
Sant Miquel de Peramola Nou

Sant Miquel de Peramola Nou és l'església parroquial de Peramola (Alt Urgell), catalogada com a bé cultural d'interès local. Al segle xviii va substituir la vella església romànica del poble. Història i descripció L'església té tres naus, una capçalera rectangular cap al nord, dues capelles als peus i un petit transsepte coronat per una cúpula semiesfèrica. El conjunt és cobert exteriorment per una teulada a doble vessant. A la façana de llevant hi ha un campanar de torre de secció quadrangular, amb quatre finestres allargades, un rellotge i és coronat per una coberta plana. Presenta tres etapes constructives ben diferenciades: La part més antiga, del segle xiv, correspon a les dues capelles de sota del cor, als peus de l'església i el darrer tram de les naus laterals. Inicialment, s'hi accedia pel mur meridional i segurament la capçalera era al mur de llevant. Aquest accés, un portal d'arc de mig punt adovellat, es manté encara al carrer de l'Església. A les dovelles d'un dels arcs de les capelles hi ha els dos escuts dels Peramola. També hi és present l'escut dels Desbrull, successors dels Peramola. A la segona fase, de finals del segle xvi, el temple fou ampliat i es creà una capçalera orientada al nord i les tres naus cobertes amb volta de nervis sobre arcs apuntats. A la tercera fase, de finals del segle xvii, es construí la capçalera, formada per un transsepte i un presbiteri de planta rectangular. La coberta és semicircular amb llunetes i cúpula semiesfèrica amb una lluerna, sostinguda per arcs de punt. L'alçada de la cúpula escurça la concepció longitudinal del temple i dona una major rellevància al presbiteri, d'arc amb l'estètica barroca. A l'extrem de ponent del transsepte presenta una porta rectangular amb la data 1697. Un element rellevant de l'església és la llosa sepulcral d'un dels darrers barons de la nissaga dels Peramola, esculpida cap al 1430 en estil gòtic. Referències
Sant Miquel de Peramola Vell

Sant Miquel de Peramola Vell és una església romànica de Peramola (Alt Urgell), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història No n'hi ha notícies en època medieval, però en la visita pastoral del 1575 consta el mal estat de les cobertes. Al segle xviii, la nova església de Sant Miquel, situada al centre del poble, passà a ser la seu de la parròquia, i la vella va quedar com a capella del cementiri vell. Descripció És un temple d'una sola nau, coberta amb volta de canó, de perfil semicircular i capçada a llevant per un absis semicircular, obert directament a la nau i ornamentat exteriorment amb un fris d'arcuacions llombardes, en sèries de dues entre lesenes. La notable desproporció entre l'absis i la llargada de la nau indica que aquesta ha estat escurçada o bastida de nou i el frontispici és d'època posterior. A la façana de ponent hi ha la porta, d'arc de mig punt adovellat amb dues finestres a banda i banda i coronada per un carreu on hi ha gravat un crismó. Sota el ràfec de la coberta a dues aigües hi ha una decoració d'arcuacions de factura moderna. A la façana sud hi ha una finestra d'una sola esqueixada, i al centre de l'absis hi ha una de doble esqueixada. La coberta és a doble vessant i feta de llosa, sobre la qual s'alça un campanar d'espadanya. Al cementiri hi ha dues esteles discoïdals decorades amb creus gregues. Referències
Sant Miquel de Turbians

Sant Miquel de Turbians és una església romànica del municipi de Gisclareny (Berguedà). És un edifici situat dins el Parc Natural del Cadí-Moixeró en bon estat de conservació. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Té una nau única, ampla i sense absis, orientada a llevant i de considerables proporcions. Els murs, fets amb un parament força rudimentari, presenten un seguit d'obertures molt senzilles. La coberta exterior és a dues aigües amb teula àrab. La façana, al mur de migjorn, és la part més interessant de l'edifici. Presenta una portalada de dos arcs de mig punt en degradació i adovellats, rematats per una arquivolta que fan de cornisa amb una senzilla imposta. Al cantó sud-oest hi trobem el campanar de planta quadrada amb quatre obertures d'arc de mig punt a la part superior. Història Actualment és sufragània de Santa Maria de Gisclareny, malgrat que en origen fou parròquia independent i molt possiblement, parròquia d'aquest municipi, ja que el 1290 Galceran de Pinós donà les rendes i totes les collites del castell de Gisclareny i de la parròquia de St. Miquel de Turbians a G. de Tàpies. Es troben documentades durant el s. XIV, pràctiques simoníaques en aquesta parròquia, dins la baronia de Pinós i Mataplana. El lloc de Turbians el trobem esmentat a més en l'acta de consagració de l'església de la Seu d'Urgell del 839. Inicialment era una petita ermita, de la qual es té notícia des del segle x, amb el nom de Sant Miquel del Paradís, i que va funcionar com a església parroquial fins al segle xviii. Francesc Cima i Garrigó va escriure diversos llibres d'espiritualitat que tenien com a protagonista un suposat ermità que vivia en aquest indret. Referències