NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Martí de Sobremunt

Sant Martí de Sobremunt és una església obra de Sobremunt (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós orientat a ponent amb teulada de dues vessants. L' envolten un grupet de cases formant el nucli rural de Sobremunt. La part davantera, està formada per un campanar de planta quadrangular de tres sostres i cobert de teules. A la part superior, s'hi observen quatre obertures semi- circulars, on es troben les campanes. A sota, el portal d' entrada, amb una llinda de pedra treballada datada de l'any 1890. Les cantoneres són de pedra i té adossada una capella al cantó dret, rematada amb un petit absis. Al cantó esquerra, un gran pati dona accés a la rectoria. Aquesta, amb teulades de dues vessants es troba orientada al sud. Història L' església de Sant Martí de Sobremunt, al sector més septentrional del terme, existia ja al 1094; fou totalment transformada el 1620, bé que aprofitant una bona part dels murs romànics. El 1760 fou ampliada i decorada amb elements barrocs, i el 1890 li fou afegida una espaiosa capella del Santíssim. Referències
Església de Santa Cecília de Voltregà

L'Església de Santa Cecília de Voltregà és una obra barroca de Santa Cecília de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església molt reformada, a la qual s'hi ha unit una casa de pagès a partir de 1950 (segons dates gravades a les llindes de les noves finestres o a l'arrebossat). Consta d'una superposició de cossos alts i coberts a doble vessant amb ceràmica verda. Els murs són de carreus de pedra sense polir i argamassa i està tota arrebossada amb morter de calç. Encara conserva en un dels cossos el dibuix d'unes arcuacions llombardes gravades al morter. La porta principal és de mig punt amb grans dovelles de pedra. Història L'església de Santa Cecília és el nucli principal del poble i forma part d'un conjunt religiós format per l'església i el cementiri. La seva funcionalitat ha continuat fins als nostres dies, malgrat l'estructura de l'església hagi sofert moltes transformacions, resultant un conjunt de cossos juxtaposats i totalment eclèctic. Referències
Sant Pere de Valldaneu

Sant Pere de Valldaneu és una església amb elements romànics i eclèctics de Sant Martí de Centelles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Antiga església parroquial, d'una sola nau amb capelles annexes a ambdós costats. L'absis, orientat a llevant, presenta un retaule d'obra i una mena de deambulatori. La nau és coberta amb volta d'ogiva i les naus laterals amb volta quatripartita, als nervis de la qual es tanquen en una clau o medallons esculpits (el primer no distingim la figura que s'hi representa, mentre que la segona s'esculpeix la figura de la verge rodejada d'àngels). A la capçalera de la nau en el medalló hi podem veure Sant Pere amb les claus. La nau central es comunica amb les laterals mitjançant pilars ortogonals i arcs de mig punt. Als peus hi ha l'accés al campanar i l'antic cor. Dins un armariet s'hi conserven dues piques, una és de marbre i està fragmentada. Externament presenta un portal adovellat, el capcer triangular u al sector nord s'hi adossa un campanar de torre de planta quadrada i tres pisos amb una finestra d'arc de mig punt a la part superior. La resta d'obertures són rectangulars. La capçalera presenta l'absis semicircular i una absidiola a tramuntana la qual mostra un paredat llis, mentre que l'absis s'inscriuen lesenes llombardes i és de pedra tosca amb arrebossat al damunt. Història Parròquia que pertany a l'antic terme de Sant Esteve, anomenat també de Centelles i vinculada en els seus orígens a la parròquia de Sant Martí de Congost o d'Aiguafreda, però més tard adquirí funcions de parròquia que encara conserva. És coneguda des de 898 amb el nom de la "Villa Danielis", que derivà en el topònim de Valldaneu. L'església, però, s'esmenta fins 1007 en el testament d'Odesind que, fou jurat sobre l'altar de Sant Pere que pertanyia al comtat d'Osona. Segons els llistats de les parròquies del bisbat podem considerar que funcionava com a parròquia ja a la primera meitat del segle xi amb el nom "Vilar Daniel" i més tard "Valdaniel". Cap el 1640 l'edifici romànic fou gairebé totalment reconstruït i més tard s'hi feren altres reformes com ho demostren la data de la porta principal, de ferro, "17 de març de 1830". Actualment el nucli de població és allunyat i ha perdut el caràcter real de la parròquia. Referències
La Coromina (Sant Quirze de Besora)

La Coromina és una masia de Sant Quirze de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Gran edifici de forma quadrada, de tipus senyorívol, amb tres plantes. A la banda sud, la façana s'obre a través d'una galeria coberta amb arcades a cada planta. Els baixos es cobreixen amb voltes. La resta de forjats són amb cabirons de fusta i la coberta, a quatre vessants en forma de piràmide, és a base de cavalls i teula àrab. Les galeries han estat modernament reforçades amb bigues de ferro i formigó. La pairalia es troba vorejada d'edificacions annexes, incloent una capella del segle xix. Història La pairalia potser començà a assolir importància al segle xvii, anant en progressió contínua fins al segle xix, en que arribà a la seva màxima expansió, segons es desprèn de les construccions annexes que demostren la seva riquesa. Actualment és habitada, i explota l'activitat de granja agrícola i de bestiar boví. Ha estat restaurada i l'edifici principal consolidat. Referències
Església de Sant Hipòlit de Voltregà

L'Església de Sant Hipòlit de Voltregà és una obra barroca de Sant Hipòlit de Voltregà (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església amb una nau central àmplia, amb corredors laterals i espais per a capelles. A la façana principal es troba la porta d'entrada d'arc rebaixat emmarcat per dues pilastres que aguanten un entaulament ple de volutes. Per sobre de l'entaulament hi ha una fornícula amb la imatge de Sant Hipòlit i una rosassa. La façana està rematada a la part central per una forma semicircular, està resseguida per una cornisa i queda rematada per tres pinacles acabats en boles. Tota la façana està arrebossada i pintada. El campanar té planta octogonal amb finestres d'arc de mig punt per col·locar les campanes; està rematat per una balustrada i del centre sobresurt altre cos més petit amb també obertures d'arc de mig punt i rellotges. Història Se sap que al segle x, l'antic castell de Voltregà ja tenia una església dedicada a Sant Hipòlit, que serví de nucli per a formar la població del mateix nom. D'aquesta església, ni de la que la substituí al segle xi (s'utilitzà fins al 1767, moment que es declara en estat ruïnós), no n'han quedat restes. L'actual església fou construïda en el segle xviii segons el projecte de l'arquitecte Josep Morató. Les obres es dugueren a terme en diferents fases a causa d'alguns problemes i es feu càrrec del seguiment Josep Morató i Codina, fill de l'autor del projecte. Fou consagrada el 12 d'agost de 1780, encara que a la façana figura la data de 1779. El temple quedava incomplet, ja que el projecte preveia la construcció de dos campanars simètrics. Finalment se n'erigí un de sols segons projecte de Francesc de Paula del Villar de 1862. El 1879 s'hi afegí la capella del Santíssim o capella fonda. Els retaules, que ornaven l'església i havien estat tallats en els millors tallers vigatans, es varen malmetre durant la Guerra Civil. També es va perdre la imatge de Sant Hipòlit que hi havia a la fornícula de la façana principal, una nova imatge, obra de l'escultor Jordi Díez, de 2,5 metres d'altura i 4 tones de pes va ser reposada l'any 2007. Referències
Domus de Vilatammar

Domus de Vilatammar és una obra de Sant Martí d'Albars (Lluçanès) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Casa allargada construïda sobre la roca viva. Està estructurada en tres cossos diferents i té coberta a dues aigües amb teula àrab. Actualment ha estat transformada en mas, de manera que de l'antiga casa forta només en resten elements aïllats, guarda, però, la disposició de fortalesa dels segles XIV-XV. Destaquen dos portals adovellats i unes escales que condueixen a les entrades. Hi ha algunes parts que s'han datat cap el 1100; si bé el material usat està molt erosionat, conserva la seva estructura antiga. Davant de la casa hi ha una lliça o pati datat cap el 1600-1700 així com altres dependències. Com a element de l'antiga fortificació en resta una espitllera. Història Vilatammà fou coneguda com a vil·la rural des del segle X i com a casa forta des del segle xii. La totalitat de l'actual terme municipal pertanyia a l'antic terme del castell de Lluçà. El llinatge d'aquesta família que vivia en aquesta fortalesa es perfila a partir del 1183 amb Bernat de Vilatamar. Més tard el llinatge es va refondre amb els Palmerola o de Vilatamar. La seva filla Blanca es casà amb Pere Despujol de Voltregà i seguí les vicissituds d'aquesta família. Aquesta antiga domus s'ha transformat en mas, que encara conserva la disposició de la fortalesa dels segles XIV-XV. També hi hagué una capella dedicada a St. Miquel des del segle xiii que desaparegué el 1685. Referències
El Verdaguer (Balenyà)

El Verdaguer és una masia de Balenyà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Gran edificació de molta austeritat. La portalada principal és dovellada i a la dovella central hi ha un escudet de 1557. Les finestres i les cantoneres de la casa són de pedra treballada. La teulada és a dues vessants amb aiguavés a la façana principal. Davant la casa hi ha un edifici destinat a quadres que comunica amb la casa mitjançant un passadís sota el qual hi ha un pou. Afegit a la peça principal hi ha un altre edifici d'alçada superior amb finestres de pedra treballada. Història Es troba citada l'any 1626 en el Cens General, si bé la seva edificació es remunta a mitjans del segle xvi. Referències
Can Pau Sirés

Can Pau Cirès és una obra de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta baixa i dues plantes pis. Té balcons al primer pis i finestrals al segon. La coberta és plana amb balustres. Història El nom de l'edifici prové de Pau Cirès, un carnisser de Premià de mitjan segle xviii. La decoració actual ve donada per una rehabilitació de finals del segle xix que passà a utilitzar-se com a casa d'estiueig. Referències
Església de Sant Martí Sacalm

L'Església de Sant Martí Sacalm és una obra de Susqueda (Selva) protegida com a bé cultural d'interès local. En el petit nucli que centra actualment el municipi de Susqueda hi destaca l'església parroquial de Sant Martí (835m snm). Descripció És un edifici sobri, d'una nau rectangular, amb porta d'arc rebaixat, ull de bou, frontó triangular i campanar de torre de planta quadrada, amb quatre arcs, a migdia. La porta d'entrada, emmarcada de pedra i amb llinda monolítica, destaca per la decoració de pedra en forma de pinacles, la decoració vegetal, una fornícula monolítica en forma de petxina -sense imatge actualment- i les inscripcions JESUS i MARIA i la data de 1786. En la construcció de la façana de l'església s'aprecien bé dues fases evolutives, ja que es va enlairar la coberta. Per això hi ha dos ulls de bou, un de pedra i l'altre de rajola. A les façanes laterals hi ha tres ulls de bou emmarcats amb rajola com a obertures a la part alta, abans de la teulada. Al vessant sud de l'església hi ha l'antiga rectoria, actualment habitada, i davant de la porta de l'església hi ha el recinte del cementiri parroquial. Història L'església consta amb el nom de "Cantaluporum" o "Cantalobs" a les llistes medievals de la diòcesi de Vic, a la qual pertany, ja des d'abans del 1150. El seu nom va canviant, així el 1197 se l'anomena "Sancti Martini de Cantalupis" o "Sancti Martini de Calmus" el 1198. A l'arxiu de la Cúria Fumada de Vic hi ha el testament de Pere Jaume, fill de Berenguer de Sesqueions (del Mas Esqueions prop de la Jaça, a Rupit) de la parròquia de Sant Martí, que testà el 25 d'agost del 1269 amb motiu d'un viatge a Jerusalem i que, entre d'altres, dos sous a l'església de Sant Martí de Cantallops i al seu rector. El 1332, la cort del papa Joan XXII a Avinyó expedí una butlla amb indulgències anomenada "Les perdonanses de Nostra Dona del Far" (còpia del segle xvi conservada a l'Arxiu Diocesà de Vic) en la que consta que l'església tenia els altars de Sant Martí, Sant Jaume i Santa Fe. Actualment en te cura el sacerdot del Far i s'hi celebra missa ocasionalment. Referències
Can Mus

Can Mus és una casa amb elements barrocs i neoclàssics de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici civil. Casa pairal formada per una planta baixa i dos pisos. Coberta per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. La façana posterior de l'edifici és a la línia del carrer. Presenta un portal rodó dovellat i les finestres més antigues, del mur lateral esquerre, tenen les llindes, ampits i brancals de carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici. La resta de finestres estan perfilades de color blanc, en alguns casos imitant els carreus. Adossada a la façana, a la part esquerra, hi ha una llotja o galeria amb arcs de mig punt i voltes i una terrassa a la part superior. Hi ha un rellotge de sol sobre la façana principal i la lateral. Té un ampli jardí al davant des d'on es domina una bona panoràmica del poble. Des del carrer hi ha una entrada al recinte de tipus neoclàssic, amb un arc de mig punt, un entaulament i dues hídries a la part superior. Hi ha una petita capelleta sobre un mur que data de 1755. Referències
Can Creus (Premià de Dalt)

Can Creus és una masia barroca de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Masia de grans dimensions de planta baixa, pis i golfes. Coberta per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. Presenta un cos lateral adossat a la banda esquerra, amb una galeria de vuit arcs que recorren tota la llargada de l'edifici. A la façana es conserva el portal rodó dovellat. Destaquen els balcons del primer pis i, molt especialment, el coronament de l'edifici que combina les línies corbes concavoconvexes típiques del barroc. Decoren les façanes una sèrie d'esgrafiats de garlandes amb motius vegetals. Hi ha un ampli jardí al davant de la casa, amb una part central tancada amb balustrades i una pèrgola amb columnes toscanes. El jardí i la pèrgola van ser reformats el 1925 pel constructor Joan Comes. Referències
Can Marlet

Can Marlet és un conjunt d'edificis de Riells i Viabrea (Selva) que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Can Marlet és un conjunt de diverses edificacions independents avui convertit en un gran complex dedicat a la restauració i a l'habitatge dels propietaris. Originalment hi havia dos edificis separats, el dels amos i el del masovers. L'antiga masoveria és l'actual restaurant. Era un edifici de tres plantes amb vessants a laterals. L'únic que encara es conserva és l'entrada rectangular amb llinda monolítica que ha quedat en part amagada pel cobert d'entrada. La resta d'obertures s'han anat modificant i n'hi ha d'arc de mig punt i de quadrangulars. Ha sofert moltes ampliacions per engrandir l'espai dedicat a les habitacions de l'hotel i als menjadors afegint naus i galeries. El murs han estat arrebossats amb un revestiment texturat per donar aparença de rusticitat. Sembla que hi havia un molí fariner a la part a tocar de la riera però no en queda cap vestigi. El mas on residien els amos es troba una mica més enlairat i actualment és l'habitatge dels propietaris. També és un edifici que ha sofert múltiples modificacions. És de dues plantes pel costat de la façana d'accés i de tres en la part de desnivell del terreny, amb coberta de vessants a façana. El portal d'entrada conserva una llinda amb la inscripció “ANY 1688”. Les obertures són algunes emmarcades amb pedra de nova construcció i d'altres simples. El parament és arrebossat, excepte un sector de la façana posterior que deixa la pedra irregular vista. També hi ha restes d'un antic molí, a peu de la riera, que estava dedicat a la fabricació de pipes. Es tracta d'una petita construcció de planta quadrada amb un arc de mig punt a la base per on hi corria l'aigua. Només resten alguns dels murs i la porta d'entrada amb llinda monolítica. A l'entorn immediat trobem la piscina, una gran zona d'aparcament i diversos espais enjardinats destinats a les celebracions dels restaurant. Història L'any 1497 en el Turó de Morou consta un empriu que es repartia entre cinc propietaris i un d'ells era la casa forta de can Marlet. El molí era conegut com a Molí de les Pipes, ja que s'hi fabricaven pipes. En l'últim terç del segle XX s'hi han fet moltes obres d'ampliació i adequació a la nova funció d'hotel i restaurant, tant en l'edifici com en l'entorn immediat. Referències
Can Joia

Can Joia és una obra de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Can Joia és la casa principal d'una gran propietat de la qual depenen diverses masoveries. Es troba situda a 400 metres d'altitud i és perfectament visible des de la carretera. És un gran casal de planta baixa, dos pisos i golfes amb vessants a laterals i cornisa catalana. L'edifici original data del segle xvi i va ser objecte d'una gran ampliació al segle xix. A la façana principal s'aprecia perfectament l'evolució de la construcció. La part més antiga es troba al costat esquerre i consta d'un portal adovellat d'arc de mig punt amb finestra a banda i banda i un pis superior amb tres obertures emmarcades amb pedra, una d'elles amb una creu incisa i un cap esculpit a la llinda. La coberta era de dos vessants a laterals. Sobre la crugia central i la de l'esquerra s'hi va afegir la nova edificació. La part construïda al segle xix és de quatre plantes i vessants a laterals amb cornisa catalana. Les obertures són algunes amb pedra i d'altres de rajol d'arc de mig punt. Hi ha dues portes a la planta baixa són d'arc rebaixat de rajol. El parament presenta una part d'arrebossat de calç, que correspon a la part antiga, i la resta és de pedra vista i de rajol. La façana lateral esquerra correspon a la masoveria. Té un portal d'entrada d'arc rebaixat de pedra i les obertures són quadrangulars amb llinda monolítica. Una de les finestres porta la data inscrita de 1826. També es pot veure una placa de rajola vidriada amb el text: “Alabat sia Déu. Per vostra propia dignitat i respecte als altres no renegueu. Lliga contra el mal parlar” i la imatge de sant Jordi. Davant d'aquesta façana lateral hi ha un cos rectangular que correspon a les antigues quadres, i es comunica directament amb la casa per una mena de pas elevat cobert. Al costat dret de la construcció principal hi ha diversos cossos de serveis adossats en estat d'abandó i enrunament. Història Al segle xvii es construeix el molí d'en Joia, que es troba prop de la casa. Actualment només està habitada la part de la masoveria. A l'altre costat de la carretera es troba la granja d'explotació ramadera on hi treballa el masover, Joan Fradera. Fins fa pocs anys era propietat de Joaquim Godori Moragas que la va vendre a Joaquim Cusachs. Referències
El Grau (Sobremunt)

El Grau és una edifici de Sobremunt (Lluçanès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici civil orientat a migdia amb teulada de dues vessants. Està situada en una de les múltiples valls que origina la Serra de Sobremunt vers la riera del Sorreig. S'hi accedeix per un portal d'arc rebaixat. Les finestres i cantoneres gairebé totes són de pedra. Pel cantó dret, s'observen diferents ampliacions, motivant que la teulada prengui forma irregular. A l'esquerra hi ha una lliça que dona accés als corrals. La casa es troba envoltada per un mur de pedra en el que hi ha quatre contraforts i una escala. Història Aquesta masia tot i ser molt més antiga, no està documentada fins a finals del segle xix en una llista de diferents masies del terme de Sobremunt. Referències
Casadamunt

Casadamunt és una masia al terme de Vidrà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Masia de planta quadrada amb un cos quadrat afegit a la cara sud. La teulada és de teula àrab a dues vessants i consta de planta baixa, pis i golfes. Els materials són: pedra recoberta parcialment amb argamassa i embigats de roure. Té la façana principal al sud, a la qual s'hi accedeix des d'una era de cairons que abasta la cara sud i la de ponent. L'estructura interna és la pròpia d'una masia: planta destinada a magatzem i corrals, mentre el pis és destinat a contenir l'habitatge i golfes. La casa forma part d'un considerable conjunt agrari integrat per granges, coberts, graners, etc., i es troba en ple rendiment. Història El cos original de la masia data del 1659, essent destacable una llinda de la porta d'accés en la que llegim "Ramon Casademunt ha fet aquesta casa". Posteriorment hauria estat objecte d'una ampliació, amb la construcció d'un petit cobert, el 1700. Darrerament ha estat rehabilitada, amb la reconstrucció de les teulades, tot utilitzant materials moderns que desllueixen considerablement el conjunt. La construcció d'un balcó a la façana de ponent i l'embigat de pòrtland de la teulada són lamentables. La resta del conjunt o complexa està format per edificacions de nova construcció, resultant un conjunt estèticament eclèctic, però, amb tot, funcional. Referències
Gallissans

Gallissans és una masia de Santa Cecília de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta quadrada coberta a quatre vessants. La façana, orientada a ponent, està molt reformada però conserva la lliça que tanca els mas, per un cantó amb la capella de Sant Josep, i per l'altre amb els corrals. A tramuntana hi ha un porxo que s'obre a nivell del primer pis. A darrere i mirant vers llevant, sobre la carretera, hi ha una galeria amb arquets bessons a nivell del primer pis. És la vista més escaient de la casa, malgrat que es trobi envoltada per dependències agrícoles que dificulten molt la visibilitat. Els materials constructius són pedra arrebossada i totxo vermellós a les galeries. La capella és un edifici religiós de nau única, sense absis i coberta a dues vessants. La façana, orientada a ponent, té un portal d'arc de mig punt amb un òcul quatrifoliat al damunt i un campanar petit d'espadanya corona el capcer, de forma triangular. El portal és un xic elevat i s'hi accedeix mitjançant uns graons. El mur de tramuntana de la nau és adossat al mas Gallissans, quedant també adossat a aquest la capçalera de la capella. L'interior és decorat amb pintures i cobert amb volta quatripartita, i s'hi formen dos arcs torals. El material constructiu bàsic és la pedra arrebossada, la qual, deixa lliures els elements de ressalt fets de pedra. L'estat de conservació és bo malgrat que hi hagi una acàcia que en privi la visibilitat. Història Mas d'antiga tradició que es degué salvar, segurament, de la gran crisi demogràfica del segle xiv i XV, que va reduir Santa Cecília de Voltregà a 11 o 12 famílies. Fou un mas benestant, com es pot observar per les reformes i la capella. A la masoveria hi ha una data de la reforma del 1675. Avui està deshabitada. Al 1827 el mas fou reformat per Francisco o Franco Sentmartí, el qual va fer edificar també la capella. L'any 1844 es feu una altra reforma degut a les destrosses de la guerra del Francès. En els darrers anys, s'han fet algunes reformes sense respectar massa l'antiga tipologia del mas. La capella, vinculada a la història del mas Gallissans, està dedicada a Sant Josep. Franco Senmartí, propietari del mas l'any 1885, la feu reconstruir amb motiu d'una pesta. Referències