NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Miquel de Llimiana

Sant Miquel de Llimiana és una església romànica del segle xi, situada dins del terme municipal de Llimiana, del Pallars Jussà. És del tot en ruïnes, si bé recognoscibles, i està situada dalt del turó de 607 m d'altitud de l'inici del camí de Sant Salvador del Bosc, a l'inici de la serra de Carboners, damunt i al sud de la Font d'Estanya. Era d'una sola nau, i actualment està sense coberta, que devia ser de volta de canó. A llevant té un absis semicircular, amb arc presbiteral, també enrunat en la part superior. La porta era al sud, i al centre de l'absis hi havia una finestra de doble esqueixada. No té enlloc conservada cap mena d'ornamentació. Tot plegat mostra una obra de ple segle xi. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa. "Sant Miquel de Llimiana", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9
Iglesia de San Miguel (Llimiana)

San Miguel de Llimiana es una iglesia románica del siglo XI, situada dentro del término municipal de Llimiana, en la comarca catalana del Pallars Jussá. Está en ruinas, si bien reconocibles, y está situada en lo alto de la colina de 607 m. altitud al inicio del camino de la iglesia de San Salvador del Bosque, en la sierra de Carboners, encima y al sur de la Fuente de Estanya. Era de una sola nave, y actualmente está sin cubierta, que debía ser de bóveda de cañón. A levante tiene un ábside semicircular, con arco presbiteral, también en ruinas se encuentra la parte superior. La puerta estaba en el sur, y en el centro del ábside había una ventana de doble derrame. No tiene ninguna parte conservada ningún tipo de ornamentación. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa. "Sant Miquel de Llimiana", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 Enlaces externos
Torre de telecomunicacions de Girona

La torre de telecomunicacions de Girona, popularment coneguda com a Pirulí, és una torre de telecomunicacions de 112 metres d'alçada que es pot observar des de molts llocs de Girona. Instal·lada a la zona de les Pedreres, entre la zona de Font de la Pólvora i el Polvorí, va començar a ser construïda l'agost de 1990. El setembre de 1991 ja estava enllestida i va ser inaugurada pel llavors ministre d'Obres Públiques i Transports Josep Borrell el dia 25 de gener de 1992. La inversió de Telefónica d'Espanya va ser de 700 milions de pessetes (4,2 milions d'euros), dels quals 25 milions foren pel terreny; en paraules del ministre, s'havia convertit "en un dels punts més avançats del país en infraestructura de comunicacions". Característiques La torre disposa de nou plataformes obertes, per instal·lar-hi antenes paràboles, i una plataforma tancada per a aquelles paràboles que tenen l'equip de ràdio incorporat. La base de cimentació té 17 metres de diàmetre i està col·locada sobre tres metres de formigó damunt la roca. La torre té una altura sobre el nivell del sòl de 112 metres (més o menys un edifici de 30 plantes). L'altura del fust de formigó és de 82 metres i l'altura del màstil metàl·lic de 30 metres. Disposa d'una panoràmica excepcional de la comarca i, més en concret, del Parc de les Pedreres on s'ubica, la vall de Sant Daniel, les Gavarres i l'àrea urbana de Girona ciutat i el seu entorn. Hi ha un total de 412 esglaons per pujar fins a la base metàl·lica. Té forma troncocònica amb base circular i un tronc de formigó. El diàmetre exterior, a la base és de 9 metres, i de 4,4 metres a la cota 80. Al costat de la torre, s'hi va construir un edifici de 500 metres quadrats i dues plantes. De nit, des del Montseny als Àngels, són ben visibles les balises d'alta intensitat situades a 55 i 112 metres. La torre pot tenir un moviment de 2 centímetres amb un vent de 120 km/h. En la part superior s'hi troben unes làmines circulars on s'ubiquen les parabòliques i antenes. Com a curiositat, es van aconseguir 80 metres de torre de formigó en poc més d'un mes (uns 3 metres per dia). Referències Enllaços externs Barraquisme a Girona: la cara oculta de la ciutat Vuitena Passejada amb Natura i Cultura a Les Pedreres Arxivat 2017-07-28 a Wayback Machine. Les ombres de Les Pedreres
Torre de telecomunicaciones de Gerona

La torre de telecomunicaciones de Gerona, popularmente conocida como "Pirulí" es una torre de radiodifusión de la ciudad de Gerona en España. Instalada en la zona de les Pedreres, entre la zona de Font de la Pólvora y el Polvorí, comenzó a ser construida en agosto de 1990. En septiembre de 1991 ya estaba lista y fue inaugurada por el ministro Borrell el 25 de enero de 1992. La inversión de Telefónica de España fue de 700 millones de pesetas (4.200.000 de euros) (25 millones por el terreno) y, en palabras del ministro, se había convertido "en uno de los puntos más avanzados del país en infraestructura de comunicaciones".​ Características La torre dispone de nueve plataformas abiertas, para instalar parábolas, y una plataforma cerrada para aquellas parábolas que tienen el equipo de radio incorporado. La base de cimentación tiene 17 metros de diámetro y está colocada sobre tres metros de hormigón sobre la roca. La torre tiene una altura sobre el nivel del suelo de 112 metros (más o menos un edificio de 30 plantas). La altura del fuste de hormigón es de 82 metros y la altura del mástil metálico de 30 metros. Dispone de una panorámica excepcional de la comarca y, más en concreto, del Parc de les Pedreres donde se ubica, el Valle de San Daniel, las Gavarras y el área urbana de Girona ciudad y su entorno. Hay un total de 412 escalones para subir hasta la base metálica. Tiene forma troncocónica con base circular y un tronco de hormigón. El diámetro exterior, en la base es de 9 metros, y de 4'4 metros en la cota 80. Al lado de la torre, se construyó un edificio de 500 metros cuadrados y dos plantas. De noche, desde el Montseny a els Àngels, son bien visibles las balizas de alta intensidad situadas a 55 y 112 metros. La torre puede tener un movimiento de 2 centímetros con un viento de 120 km / h.​ En la parte superior se encuentran unas láminas circulares donde se ubican las parabólicas y antenas.​ Como curiosidad, se consiguieron 80 metros de torre de hormigón en poco más de un mes (unos 3 metros por día).​ Emisoras Radio FM Nota: Algunas emisoras de Francia (Perpiñán) pueden ser recibidas en Girona, e interferir con esta torre de comunicaciones. Todas las emisoras de Perpiñán se escuchan en Figueras (y viceversa). 88.1 LOS40 88.9 ICAT 89.4 CAD-100 89.9 COPE 90.4 MELODIA FM 91.1 RNE-CLAS 91.9 RAC105 92.7 FEM GIRONA 93.3 RNE 1 94.0 RNE 5-GI 94.4 TARONJA RADIO 95.1 DIAL GIRONA 95.6 RADIO CAPITAL 96.7 CATMUSIC 97.4 SER CAT 98.5 SER 98.9 ONDACERO 99.6 FLAIX FM 100.1 RAC1 100.7 FLAIXBAC 101.3 KISS FM 101.7 CATINFO 102.2 CATRADIO 103.4 RADIO ESTEL (COPE catalana) 105.1 TELETAXI 106.8 EUROPAFM Enlaces externos Barraquisme a Girona: la cara oculta de la ciutat Vuitena Passejada amb Natura i Cultura a Les Pedreres Les ombres de Les Pedreres Referencias
Escola Dos Rius

L'Escola Dos Rius és una escola de Camarasa (Noguera). L'edifici és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici L'Escola Pública de Camarasa està situada al sud del nucli urbà, entre l'avinguda de Sant Isidre i la carretera C-13 al seu pas per la població. Es tracta d'un edifici aïllat, orientat de nord-oest a sud-est i amb la façana principal d'accés afrontada amb el carrer (anomenat 'de les Escoles') que uneix l'avinguda de Sant Isidre (al sud-est, avinguda que mena al camí de Cubells) amb l'artèria principal del municipi, la carretera C-13, que mena a Balaguer cap al sud-oest i a Tremp al nord. L'edifici és fet amb maó, arrebossat amb morter i pintat. Es desplega segons un eix de simetria en el centre del qual hi ha l'accés i les dependències del professorat. La porta principal d'accés, se situa lleugerament endarrerida respecte la línia de la façana, creant un espai de vestíbul exterior que és cobert amb una planxa de ciment. A sobre, la paret s'eleva per sobre dels cossos de les ales en tres trams. Al davant de la porta hi ha una escalinata d'accés de pedra. A banda i banda de la porta i el cos central s'obren dues ales amb quatre aules cadascuna en què, a cada ala, dues s'arrengleren a la façana principal i les altres dues formen una 'U' amb les de l'altra ala a la façana posterior. Als extrems d'aquestes ales hi ha adossats els cossos (més baixos i més estrets que l'edifici principal) per als lavabos del professorat i l'alumnat respectivament. La teulada és a quatre vessants, amb un ràfec simple. Les finestres, com la porta, són senzilles obertures rectangulars dobles amb un pilar fet amb maons al centre. L'edifici de l'escola va ser projectat i construït durant la Segona República (1931-39), com a resultat de la política de noves escoles creades segons criteris d'il·luminació, ventilació i organització funcionals. Referències
Plaça Espanyola (l'Hospitalet de Llobregat)

La Plaça Espanyola és una obra de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una plaça trapezoidal limitada amb els carrers Progrés, Desemparats i Montseny. L'església de la Verge dels Desemparats i la Font del mig de la Plaça, són els elements que li donen identitat. La plaça, conserva encara alguns edificis d'habitatges d'estil "Art-Déco" i la Casa Baiges de R. Puig i Gairalt en estil clarament racionalista. La font, de forma octogonal, destaca com un piló al conjunt de la Plaça. Està construït en diferents materials com el maó, la rajola esmaltada, la pedra artificial, ferro forjat i niquelat. Està format per un pilar a sobre del qual hi ha un entaulament i la teulada de forma cònica. Història La Plaça Espanyola està inclosa al procés d'urbanització de Climent Mas i Pere Romaní, aprovat el 1902. La manca d'aigua en aquest sector mobilitzà els propietaris que feren construir la font modernista que hi ha al mig. Aquesta plaça ha estat tradicionalment un dels punts de referència a la vida social i cultural de les barriades de Collblanc i La Torrassa. Referències
La Farga (l'Hospitalet de Llobregat)

La Farga és un edifici de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici industrial en què es combinen materials propis de l'arquitectura del ferro, com el maó vist, teula romana, ferro colat, vidre..., amb d'altres més moderns com són l'uralita i l'alumini. L'exterior és molt senzill, té les parets de maó i dues teulada a doble vessant. L'interior és un espai molt ample amb pocs elements sustentants. Història L'any 1900 es va instal·lar la "Herrería San José", que és l'antecedent de La Farga. L'any següent, aquesta ferreria va passar a propietat de la Societat "Altos Hornos de Cataluña, S.A.". L'any 1925, es va posar en funcionament el primer forn elèctric. El seu funcionament es va desenvolupar sense grans problemes ni canvis importants fins a la important remodelació que va sofrir l'any 1959 i que permeté obrir el carrer Barcelona dins la plaça d'Anselm Clavé. A la dècada dels 70, dada la gran insalubritat i fum que desprenia la "Empresa" i després de les protestes repetides de tota la població del barri de Sant Josep (Les protestes de La Farga), els Alts Forns de Catalunya decidiren la suspensió del servei de La Farga. L'any 1984, l'Ajuntament de L'Hospitalet, donat el bon estat de les instal·lacions, la va llogar per recinte de la Fira de la Ciutat. Actualment és un espai polivalent on es realitzen fires, convencions... Referències
Sant Marcel de Bor

Sant Marcel de Bor és l'església parroquial del poble de Bor, al municipi de Bellver de Cerdanya, protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Construcció feta amb pedra i maçoneria i coberta a dues aigües amb llosa. D'una sola nau amb volta de canó rebaixada i creuer amb volta de canó. A l'absis s'observa una obertura central. Pintures al fresc en el presbiteri realitzades pel pintor Manuel Capdevila. La portada, situada als peus de l'església, és d'arc de mig punt dovellat, de pedra, i la clau està ornamentada amb la Creu de Malta. Presenta ferros i forrellat de zig-zag. Notícies històriques El lloc de Bor figura a l'acta de Consagració de la Seu d'Urgell, en el 839. Referències
Santa Clara del Mullol

Santa Clara del Mullol és una església romànica de l'antiga caseria del Mullol, pertanyent al poble de Siall, de l'antic terme d'Isona i actual d'Isona i Conca Dellà. Santa Clara és la darrera advocació que se li coneix, però al llarg de la història també consta com a dedicada a Sant Martí (Buron, 1994) i a Sant Miquel, tot i que el tema és confús i fins i tot contradictori, en els documents on se'n troben esments. Està situada en un lloc difícil de trobar actualment, atès l'estat d'abandonament que té tota aquesta part del terme isonenc. Un veí de Siall fa anys va tenir la voluntat de marcar-ne el camí des del mateix poble: cal seguir un camí de desemboscar cap a l'est, primer, i al cap d'un quilòmetre seguir un corriol embardissat, en el qual es poden anar trobant els munts de pedres que marquen aquest camí. L'església és a uns dos quilòmetres del poble (1,5 en línia recta). És una obra rural del segle xii, primitiva però plena de detalls que fan beure la depuració ja d'algunes de les tècniques constructives aplicades en aquest temple. Està abandonada del tot, com la masia que té al costat, el Mullol, però es manté dempeus. És d'una sola nau coberta amb volta de canó apuntada, amb un arc toral cap a la meitat de la nau. Un absis semicircular, amb arc presbiterial també apuntat, tanca la nau per llevant. Una motllura bisellada per a assentar les arrencades de les voltes és tota l'ornamentació interior existent. La porta és al sud, prop de l'angle amb la façana de ponent. Té arc de mig adovellat amb pedres ben tallades. Dues finestres de doble esqueixada i una rosassa són les altres entrades de llum que té el temple. Les finestres, que tenen arestes motllurades, són una a la façana meridional i l'altra al centre de l'absis. La rosassa, molt primitiva, és a ponent, i recorda les gelosies de finestres del primer romànic. En formen la circumferència sis radis, tot excavat en un sol roc de pedra tosca. Els carreus són irregulars, i el conjunt de l'obra, modest, però hi destaquen detalls ornamentals, com la inclusió de carreus de pedra tosca a les finestres, a la porta, a les voltes i als arcs que enriqueixen la seva decoració. Bibliografia ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Martí de Mullol de Siall (o Sant Miquel o Santa Clara", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep Maria. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Iglesia de Santa Clara (Mullol)

La iglesia de Santa Clara es una iglesia románica de la antigua casería del Mullol, perteneciente al pueblo de Siall, del antiguo término de Isona y actual de Isona y Conca Dellá. Santa Clara es la última advocación que se le conoce, pero a lo largo de la historia también consta como dedicada a San Martín (Buron, 1994) y San Miguel, aunque el tema es confuso e incluso contradictorio, en los documentos donde se encuentran menciones. Está situada en un lugar difícil de encontrar actualmente, dado el estado de abandono que tiene toda esta parte del término isonenco. Un vecino de Siall hace años marcó el camino desde el mismo pueblo: hay que seguir un camino hacia el este, primero, y al cabo de un kilómetro seguir un sendero enzarzado, en el que se pueden ir encontrando los montones de piedras que marcan este camino. La iglesia está a unos dos kilómetros del pueblo (1,5 en línea recta). Es una obra rural del siglo XII, primitiva pero llena de detalles donde se aprecia la depuración de algunas de las técnicas constructivas aplicadas en este templo. Está abandonada del todo, como la masía que tiene al lado, el Mullol, se mantiene en pie. Es de una sola nave cubierta con bóveda de cañón apuntada, con un arco toral hacia la mitad de la nave. Un ábside semicircular, con arco presbiterial también apuntado que cierra la nave por levante. Una moldura biselada para asentar los arranques de las bóvedas es toda la ornamentación interior existente. La puerta está en el sur, cerca del ángulo con la fachada de poniente. Tiene arco de medio punto adintelado con piedras bien talladas. Dos ventanas de doble derrame y un rosetón son las otras entradas de luz que tiene el templo. Las ventanas, que tienen aristas molduradas, están situadas una en la fachada meridional y la otra en el centro del ábside. El rosetón, muy primitivo, está a poniente, y recuerda las celosías de ventanas del primer románico. Forman la circunferencia seis radios, todo excavado en una sola roca de piedra pómez. Los sillares son irregulares, y el conjunto de la obra, modesto, pero destacan la inclusión de sillares de piedra pómez en las ventanas, en la puerta, en las bóvedas y en los arcos que enriquecen su decoración. Bibliografía ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Martí de Mullol de Siall (o Sant Miquel o Santa Clara", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X (en catalán) BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X (en catalán) GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. (en catalán) Enlaces externos Institut Cartogràfic de Catalunya Enlaces externos
Museo de la Técnica de Manresa

Das Museu de la Tècnica de Manresa (amtlich katalanisch; spanisch Museo de la Técnica de Manresa; deutsch Technisches Museum von Manresa) befindet sich in den Gewölben des alten Wasserreservoirs, in denen das Wasser aus dem Bewässerungskanal in der Stadt Manresa (Barcelona) gesammelt und gespeichert wurde. Die Anlage verfügt über drei große Reservoirs, die zwischen 1861 und 1865 aus Stein gebaut und jetzt vollständig restauriert wurden. Sie beherbergen einen Mehrzweckraum und zwei Dauerausstellungen, von denen eine der Acequia de Manresa (Séquia) und die andere der Welt des Bandes gewidmet ist. Die drei ehemaligen Wasserreservoirs fassten 12.000 m³ Wasser und waren von dem Ingenieur Enrique León entworfen und von dem Baumeister Marià Potó gebaut worden. Das Gebäude besteht aus drei gleichartigen Speicherräumen, von denen jeder 19,78 Meter breit und 8,50 Meter hoch ist. Die Decke jedes Raumes besteht aus zwei Steingewölben, die auf den Begrenzungswänden ruhen, und einer Reihe von Bögen und zentralen Säulen. Das Technikmuseum möchte die Hauptmerkmale der Wirtschaftsgeschichte der Stadt hervorheben, die dazu geführt haben, dass sie sich vom Rest des Landes unterscheidet. Die zwei grundlegenden Tatsachen der Wirtschaftsgeschichte von Manresa sind: Durch den Bau der Wasserkanäle im 14. Jahrhundert konnte seit dem Mittelalter die landwirtschaftliche und sonstige Produktion der Stadt und der Umgebung gesteigert werden. Im Gegensatz zum Rest des trockenen Zentralkatalonien wurde dadurch Landwirtschaft mittels künstlicher Bewässerung möglich. Die Industrialisierung, beispielhaft für einen für die Stadt sehr typischen Sektor, die Welt von La Cintería, insbesondere für die Bandwerkstätten, die die dortige Industrie charakterisieren und sie bis heute als spezialisiertes Zentrum auf dem spanischen Markt platzieren. Die Dauerausstellungen In diesem Raum gibt es eine Sammlung, die die Arbeit der Acequia aus historischer Perspektive als eine großartige Arbeit der mittelalterlichen Technik erklärt und in der die großen Vorteile für Manresa und La Plana del Bages gezeigt werden. Der Textilgürtel Manresa war und ist die Hauptstadt des Gürtels in Katalonien und Spanien. Die Museumsausstellung gibt einen vollständigen Überblick über die Welt der Gürtelherstellung, die eine Vielzahl von Produkten umfasst, die auf Textilteile angewendet werden: Bänder und alle Arten von Textilprodukten, die als komplementär bezeichnet werden, wie z. B. Militärgeflechte, Quasten usw. Die Bereiche, in die die Ausstellung unterteilt ist, sind: Die Seide Gürtelteile und Zubehör Die geflochtenen Gürtel (Geflecht) Die Bänderfabrik Der Gürtel im 21. Jahrhundert Literatur Magda Fernández (Hrsg.): El Museu de la Tècnica de Manresa. (Cuaderno de Didáctica y Difusión; 23). Museo de la Ciencia y de la Técnica de Cataluña y Museo de la Técnica de Manresa, Manresa 2011. (Museumsbroschüre, 23 Seiten, katalanisch). Weblinks Website von "Parc de la Sèquia" in welchem das Museum gehört. Blog von Museum (auf Katalanish) Das Regional Organization: mNACTEC
Museu de la Xocolata

El Museu de la Xocolata, ubicat a l'antic convent de Sant Agustí de Barcelona (Catalunya), és un equipament privat impulsat pel Gremi de Pastisseria de Barcelona. La seva finalitat és difondre la història de la xocolata, les seves tradicions i el seu rol dins l'imaginari col·lectiu, des dels seus orígens a l'Amèrica del Sud. El museu va obrir les portes l'any 2000, com un projecte per reivindicar la xocolata com una manifestació artística. El 1998, el Gremi de Pastisseria de Barcelona va impulsar un projecte amb l'objectiu de difondre la història de la Mona de Pasqua que, des de l'inici de la seva tradició ha anat adaptant diverses formes, i reivindicar la tasca artística que s'amaga darrera els treballs amb xocolata. El 2000, es va inaugurar el Museu de la Xocolata amb la missió presentar la xocolata més enllà de la seva dimensió com a producte alimentari i de sumar una nova oferta cultural a la ciutat de Barcelona. El museu està situat al convent de Sant Agustí, al barri de la Ribera de Barcelona, i és un edifici que històricament guarda relació amb la xocolata. Al segle xviii, l'exèrcit borbònic era fanàtic consumidor d'aquest producte i, segons les ordenances, la xocolata estava present en els menús de les acadèmies militars d'aquell segle. S'explica també que, quan la tropa estava de guarnició a les casernes també es prenia xocolata de forma habitual. El cos d'alabarders, la guàrdia personal del monarca, eren anomenats amb enveja "los chocolateros" perquè eren un cos consentit i aviciat a prendre'n. A partir del segle xv, des de l'època de l'expansió i el comerç, la xocolata va començar a tenir un paper important dins del teixit econòmic i social de la Ciutat Comtal. El port de Barcelona, d'aquesta manera, va actuar com un punt de partida crucial per a la comercialització i la difusió de la xocolata per tot el continent europeu. És a la ciutat de Barcelona on, a finals del segle xix, es reconeix el primer obrador que transformà la xocolata com a beguda en un producte sòlid. Referències Enllaços externs Museu de la Xocolata - Lloc web oficial
Museu de la Xocolata

Museu de la Xocolata or Museo del Chocolate in Spanish, ("Museum of Chocolate") is a private museum in Barcelona, Catalonia, Spain, owned by the Gremio de Pastelería de Barcelona (the city pastry-makers' guild). The museum opened in 2000, at Calle Comercio 36, in El Born, Ciudad Vieja, on the ground level of an old barrack. Many of the displays are chocolate sculptures, including various well-known Barcelona buildings, and illustrations from various stories. See also List of chocolate museums References External links Museu de la Xocolata website (in English) Museu de la Xocolata Blog (in German)