NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Тортоса

Тортоса (шп. Tortosa) град је у Шпанији у аутономној заједници Каталонија у покрајини Тарагона. Према процени из 2017. у граду је живело 33 743 становника. Становништво Према процени, у граду је 2017. живело 33 743 становника. Партнерски градови Авињон Ле Пиј ан Веле Alcañiz Тартус Верчели Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Tortosa

Tortosa (katalanskt uttal: [toɾˈtoza], spanskt uttal: [toɾˈtosa]) är en stad och kommun i provinsen Tarragona i den autonoma regionen Katalonien i sydöstra Spanien. Staden ligger vid floden Ebro, cirka 70,5 kilometer sydväst om Tarragona. Kommunen har 35 997 invånare (2025), på en yta av 219,13 km². Staden är ett biskopssäte, och har en gotisk katedral från 1300-talet. Historia Under romartiden fanns på platsen en stad som hette Dertosa, som under den moriska tiden var en viktig gränsstad för Kalifatet Córdoba, och en av de viktigare slavmarknaderna i kalifatet. Under en tid var Tortosa huvudstad i ett litet moriskt kungadöme. Ramon Berenguer IV av Barcelona erövrade staden år 1148. 1810 utsattes staden för en långvarig och hård belägring där den uppvisade stor tapperhet i försvaret. Under slutet av 1800-talet var den känd som fiske- och handelsstad. Staden skadades svårt under det spanska inbördeskriget, men är senare delvis restaurerad. Näringsliv I Tortosa finns kemiska och farmaceutiska fabriker, samt cement-, textil- och livsmedelsindustri. På slättlandet söder och öster om staden odlas ris, citrusfrukter och oliver, och i staden produceras olivolja. Museer Museu de la Catedral de Santa María (romersk-katolsk katedral i Tortosa) Museu de Tortosa Kända personer från Tortosa Felipe Pedrell, tonsättare Ramón Cabrera, general Agustín Querol, skulptör Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Tortosa. Officiell webbplats
Castillo de Burriac

El castillo de Burriac o castillo de San Vicente de Burriac está construido en la colina de Burriac, ubicado a 401 metros sobre el nivel del mar entre las poblaciones de Argentona y Cabrera de Mar. El castillo se construyó sobre una torre de defensa anterior; la primera documentación que habla de su existencia data del año 1017, en un documento que Berenguer Ramón I recibe de la condesa Ermessenda, su madre. Entre los siglos XII y XIII se construyeron la torre del homenaje, los almacenes y la capilla. Fue propiedad de la familia Sant Vicenç inicialmente (por ese motivo hasta 1313 se denominó Castillo de Sant Vicenç) y a partir del siglo XIV de la familia Bosc o Desbosch. Hacia el siglo XVIII, el castillo dejó de utilizarse definitivamente, pero hasta 1836 no cesó la actividad de su capilla. Actualmente, pertenece al Ayuntamiento de Cabrera de Mar. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Burriac. Reconstrucción digital del castillo en diversas fases de su historia en Cabrera de Mar: Arqueología y Patrimoni. (En catalán).
Casa-fàbrica Masferrer

La casa-fàbrica Masferrer és una finca situada al carrer de Sant Antoni Abat, 37-39 del barri del Raval de Barcelona. Com que no està catalogada, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella. Història i descripció El 1829, els germans Albert i Teresa Isbert van vendre per 2.200 lliures la casa núm. 21 (modern 39) del carrer de Sant Antoni Abat, on hi havia dos forns de gerrer i dos bassons, a Raimunda Cardona, vídua del ferrer de tall Josep Masferrer i Vila, i al seu fill Mateu Masferrer i Cardona. Tot seguit, aquest darrer va demanar permís per a reedificar-la amb planta baixa i tres pisos. Tanmateix, la falta de cabals li va impedir acabar les obres, i el 1832, va demanar novament permís per a continuar-les. El 1868, després d'haver adquirit el núm. 37, propietat del pintador d'indianes Llorenç Riu, Mateu Masferrer va demanar permís per a construir-hi un nou edifici, segons el projecte de l'arquitecte Antoni Rovira i Rabassa. L'any següent, va presentar el projecte del mestre d'obres Narcís Nuet (que va renunciar a la direcció d'obra en favor d'Emili Sala i Cortés) d'un altre edifici de planta baixa i quatre pisos amb quatre obertures per planta al fons de la parcel·la, que seria destinat a adoberia de pells. Va morir el 1873, essent succeït pel seu fill Benet Mateu Masferrer i Samsó, i l'any següent, a conseqüència d'un litigi contra ell, la finca es va treure a subhasta pública. A finals de segle, hi havia l'adoberia de Ramon Sans Balmes (1848-1935), casat amb Dolors Rovira Ramonatxo (1851-1926), i després el despatx de la de Sans i Usart al Poblenou. El 1908, Marçal Ramonatxo va demanar permís per a construir un magatzem de planta baixa al pati d'illa, segons el projecte del mestre d'obres Ramon Ribera, que l'any següent afegí una habitació al terrat del magatzem, així com una galeria al darrere de la casa, connectada amb aquest a nivell del primer pis. Referències
El Clascar (Bertí)

El Clascar, també conegut com el castell de Bertí, és una edificació en estat ruïnós del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a l'antic poble rural de Bertí. Està situada a la part alta dels Cingles de Bertí, molt a prop i a migdia de l'església de Sant Pere de Bertí, a la parròquia de la qual pertangué. És a l'extrem oriental del terme de Sant Quirze Safaja. Al seu sud-oest hi havia hagut la masia de Can Saloma. S'hi accedeix per un antic camí rural, actualment corriol, que des de Sant Pere de Bertí s'adreça cap al sud, i en uns 650 metres mena al Clascar. En vehicle, la pista que hi permet l'accés surt del mateix lloc, però fa la volta més a l'est. El 1949 va ser catalogat com a Bé Cultural d'Interès Nacional, ja que el seu origen està relacionat amb un castell medieval. Etimologia Joan Coromines establí que Clascar prové de Castellar, de manera similar a castlà, forma medieval per a un concepte semblant (el castellà, o cavaller que ostenta la possessió d'un castell). Descripció És una masia que va ser restaurada i ampliada amb una gran torre rodona a inicis del segle xx. L'edifici actual és fruit de la reforma que es va realitzar a principis de segle xx a l'antiga masia. D'aquesta encara en podem veure l'estructura formada per tres crugies paral·leles, planta baixa, pis i coberta a dues vessants. S'hi van afegir tres cossos laterals, el de la dreta sobresurt més i a la banda de darrere té una torre de planta circular. Hi ha alguns elements gòtics (finestres, impostes d'arc, etc.) i d'altres que imiten la tipologia romànica i la gòtica, així com elements arabitzants. El cos de la dreta està coronat per merlets. Actualment es troba en estat ruïnós i molts elements han estat robats. Història És una casa forta documentada el 1298. S'ha identificat el Clascar com el castell del Bertí, del qual se'n conserven notícies documentals des de l'any 978. en un document del 1370 apareix Guillem Clascar sota el domini de la família Centelles. L'any 1615 se l'anomena "domus" i havia passat als senyors de Bell-lloc. A principis del segle xx es va reformar l'antiga masia i es va convertir en un fantasiós castell on es barregen elements gòtics autèntics i imitacions. Havia existit el projecte de convertir-lo en un hotel, però no es portà a terme. L'obra, iniciada pels últims propietaris, els Almirall, va quedar inacabada. Té una curiosa capella, dedicada al Sant Crist. Referències Enllaços externs El Clascar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Vídeo: El Clascar o castell de Bertí
El Clascar

El Clascar, también conocido como el castillo de Bertí, es una edificación en estado ruinoso del término municipal de San Quirico Safaja, en la comarca del Moyanés. Pertenece al antiguo pueblo rural de Bertí. Está situado en lo alto de los Cingles de Bertí, muy cerca y a mediodía de la iglesia de San Pedro de Bertí, en la parroquia a la que perteneció. Está en el extremo oriental del término de San Quirico Safaja. A su sudoeste había estado la masía de Can Saloma. Se accede por un antiguo camino rural, actualmente sendero, que desde San Pedro de Bertí se dirige hacia el sur, y en unos 650 metros conduce al Clascar. En vehículo, la pista que permite el acceso sale del mismo lugar, pero da la vuelta más al este. Historia De la antigua domus o casa fuerte, hay existencia documental del año 987. Se convierte en masía en el siglo XIV cuando ya se menciona un tal Guillermo de Clascar bajo el dominio de la familia Centelles. En el siglo XVI fue propiedad de los señores de Bell-lloc. A principios del siglo XX tuvo una importante restauración en un fantasioso estilo con elementos góticos, románicos y arabizados, tanto auténticos como imitaciones, como las ventanas geminadas de arco trébol, el coronamiento en forma de almenas y la torre de planta circular en la esquina de tramontana. La obra, iniciada por los últimos propietarios, los Almirall, quedó inacabada. Tiene una curiosa capilla, dedicada al Santo Cristo. La parte antigua que queda al lado de la nueva edificación es de los siglos XV o XVI y deja entrever algunos detalles de la antigua masía, como son las tres crujías paralelas, la planta baja, el piso y la cubierta de dos vertientes. En 1949 fue catalogado como Bien Cultural de Interés Nacional, ya que su origen está relacionado con un castillo medieval. Etimología Joan Corominas​ estableció que Clascar proviene de Castellar, de manera similar a Castlà, forma medieval para un concepto similar (el castellano, o caballero que ostenta la posesión de un castillo). Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre El Clascar. El Clascar en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Vídeo: El Clascar o castell de Bertí Pla especial de protecció dels Cingles de Bertí. Generalitat de Catalunya-2002 (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última)..
Museu del Mar de Lloret de Mar

El Museu del Mar és un museu de Lloret de Mar situat a l'edifici de Can Garriga. Hi ha mostres de maquetisme naval, imatges antigues de Lloret del fotògraf Emili Martínez i Passapera, dibuixos i pintures de Joan Llaverias i la col·lecció de pintures de Carretero Gomis. També hi ha una maqueta de l'important poblat iber del Puig Castellet, situat al terme de Lloret de Mar. Actualment està en obres d'adequació, rehabilitació i reforma dels interiors de l'anomenat Museu del Mar, participades per l'Ajuntament i la Diputació. Referències
Museu del Mar (Lloret de Mar)

Das Museu del Mar (Meeresmuseum) ist ein Museum in Lloret de Mar. Das Gebäude Das Dekret von Carlos III. über den freien Handel mit den amerikanischen Kolonien aus dem Jahr 1778 führte zu einer Welle von Auswanderungen aus Spanien in die neue Welt. Einige der Auswanderer waren erfolgreich und kehrten als reiche Leute in die Heimat zurück, wo sie ihren neuen Reichtum in repräsentativen Gebäuden zum Ausdruck brachten. Einer dieser „americanos“ war Enric Baptista Garriga der das Herrenhaus Can Garriga in bester Lage in Lloret erbauen ließ, in dem sich heute das Museum befindet. Die Baugenehmigung für das Haus wurde 1886 erteilt und das Haus 1887 fertiggestellt. Enric Garriga starb 1889 also kurz nach Vollendung des Baus. Seine Witwe, Mercedes Garriga Bitlloch erwarb das Nachbarhaus für 12.500 Peseten und erweiterte das Haus 1915 zu seiner heutigen Form. Ihr Sohn, Salvador Garriga i Garriga (1881–1955), lebte bis zu seinem Tod im ererbten Haus. 1982 wurde das Gebäude durch die Stadt Lloret de Mar für 90 Millionen Peseten erworben. Sie nutzte es als Kulturzentrum Verdaguer und heute als Meeresmuseum. Das Haus liegt am Passeig de Cinto Verdaguer, der Strandpromenade der Stadt. In der Mitte der Bucht von Lloret bildet der Passeig de Cinto Verdaguer einen palmengesäumten Platz, dessen Kopfseiten einerseits vom Rathaus und auf der anderen Seite durch Can Garriga gebildet werden. Das Gebäude steht unter Denkmalschutz. Museum Das 1981 eröffnete Museum zeigt Schiffsmodelle, Videoinstallation zur Geschichte des Hauses, der Familie und dem Seehandel aus Lloret, Bilder und Inneneinrichtung des späten 19. Jahrhunderts. Weblinks IPAC Eintrag im Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català, PM Eintrag bei Pat.Mapa Museu del Mar bei der Stadt Lloret
Torre Muñoz (Barcelona)

La Torre Muñoz és un edifici d'oficines situat al passeig de Gràcia, 105 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment, és la seu del Departament d'Empresa i Treball de la Generalitat de Catalunya. Història Va ser projectat el 1949 per l'arquitecte Raimon Duran i Reynals per encàrrec de l'empresari Julio Muñoz Ramonet, aleshores propietari del Palau Robert, al que es troba unit mitjançant un petit cos de dues plantes que hi vol harmonitzar amb un estil classicitzant. El 1981 va ser adquirit per la Generalitat de Catalunya, conjuntament amb el palau, per 630 milions de pessetes. El 2024 es va treure a concurs públic el projecte de reforma de l'edifici, amb un precontracte de 1,8 milions d'euros. Descripció Consta de dos soterranis, planta baixa i nou pisos. Als baixos hi ha tres obertures en forma d'arc de mig punt, de les quals la central és la porta d'accés, mentre que les altres són grans finestres. Tot el parament és encoixinat i, com a decoració, se situen a banda i banda de la porta un parell de plafons en relleu. Un conjunt de dotze mènsules estriades sustenten la balustrada correguda del pis principal, que ostenta onze finestres a ambdós cantons de la façana. Als nivells següents es repeteix el mateix nombre de finestres, però sense cap mena de decoració, més enllà del parament encoixinat que divideix la façana en diversos cossos. En els dos darrers pisos, els murs passen a ser llisos, cosa que es complementa amb l'aparició de dobles columnes. El coronament s'efectua amb una cornisa sustentada per permòdols. Referències Vegeu també Palau del Marquès d'Alella Jardí de la Fundació Julio Muñoz Ramonet Can Batlló (la Bordeta) UNITESA
Casa Francesc Serrallach

La casa Francesc Serrallach és un edifici situat a la plaça de Correus (abans d'Antonio López), 6 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història El 1764, el botiguer de teles Francesc Serrallach i Casals va ingressar a la confraria de Sant Julià de mercers, i el 1773 va obrir una botiga a les Voltes dels Encants. El 1781 va demanar permís per a reconstruir un casa a la plaça de la Font de l'Àngel o dels Encants, al costat de la que estava construint Gil Grau. El seu fill Francesc Serrallach i Rivas (1777-1860), mariscal de camp i director subinspector d'Enginyers, va heretar la ⅓ dels seus béns, i fou succeït pel seu fill Artur Serrallach i Miras-Peralta (†1868), també militar. Descripció Consta de planta baixa, entresòl i quatre pisos sobre una parcel·la molt petita. La façana està estructurada amb dos eixos verticals d'obertures, amb un balcó (el de l'entresol més gran que la resta) i una finestra amb emmarcaments de pedra motllurada als pisos. El parament és de estuc blau, esgrafiat amb simbolisme maçònic. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Serrallach
Apartaments Xipre

Els Apartaments Xipre és una obra racionalista de Salou (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, obra dels arquitectes Antoni Bonet i Castellana i Josep Puig i Torné. Descripció Es tracta d'un grup d'apartaments estivals situats a la zona rocosa del cap de Salou, en estreta relació amb el mar. El conjunt té una morfologia esgraonada per tal d'adaptar-se completament al terreny; hi ha fins a cinc desnivells de l'alçada d'un pis que fan de terrasses per als pisos superiors. Els immobles s'alcen com una muntanya artificial de volumetria arbitrària. Encara que pugui semblar una estructura feta a l'atzar, tot el projecte parteix d'una malla ortogonal de 5 x 5 metres, que sistematitza els tipus de fusteria i els forjats. Aquesta premissa és la base per a la formació dels tipus mínims d'habitatge, un o dos mòduls, que es corresponen amb el nombre de dormitoris. Els accessos als habitatges es fan sempre des de l'exterior, el que fa que el conjunt tingui moltes escales exteriors. La vida en comunitat queda accentuada amb la piscina col·lectiva. El resultat del projecte és un conjunt d'aspecte mal·leable que permet una gran varietat de morfologies pel que fa als apartaments i les volumetries, tot i que es manté la unitat. Referències
Apartaments Reus

Els Apartaments Reus és una obra racionalista de Salou (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situats a la part alta del cap de Salou, els Apartaments de Reus dominen tota la costa amb vistes sobre Tarragona. Els habitatges s'agrupen en tres edificis independents de planta quadrada que queden resguardats per una densa pineda en la part posterior. Cada bloc s'alça sobre una planta semi soterrada que serveix de podi i a on hi ha tots els serveis de l'edifici. Cada bloc consta de quatre apartaments per planta disposats a tall de molinet; és a dir, cadascun en un racó. Aquesta distribució permetia que tots els apartaments tinguessin dues façanes a l'exterior. Es podia accedir a cada pis a partir d'un sistema d'escales exterior a les cantonades, element que reforça la imatge dinàmica de la planta. L'àtic queda endarrerit respecte a la resta de la façana. Està completament vidrat i protegit amb persianes de llibret. La seva estructura és en forma de creu. Tant les parets del soterrani com les de les escales d'accés exteriors varen revestir-se amb pedra del Cap Salou. Història Entre els anys 1959 i 1964 els arquitectes Antoni Bonet i Castellana i Josep Puig i Torné varen construir un gran nombre de projectes situats a la costa de Tarragona, Múrcia, Barcelona i també quatre a l'Argentina. La construcció d'aquests apartaments exemplifica a la perfecció el moment de “desarrollisme” de la costa catalana amb el boom turístic en els anys seixanta. Referències
Apartaments Madrid

Els Apartaments Madrid és una obra racionalista de Salou (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció En un terreny amb una pronunciada pendent, els Apartaments Madrid tenen vistes al mar tot i trobar-se enmig d'un bosc d'alts pins. El solar on se situa el conjunt és molt allargat, acumulant els aparcaments en tres plantes com si fossin murs de contenció. El seu disseny varia segons la façana que es miri, mentre que a la d'accés es llegeixen dues plantes, la façana sud en deixa veure tres. L'estructura parteix d'una sèrie de murs paral·lels en franges de cinc metres. El fet d'estar construïts en tres plantes permet mantenir la superfície màxima del bosc i respectar així el medi ambient alhora que filtrar les vistes i el sol. L'accés als apartaments es fa a partir del pis intermedi, amb un porxo retranquejat tant en planta com en secció. La morfologia dels habitatges varia a cada planta, ja que responen a situacions diferents en funció del diàleg que estableixin amb el mur de contenció o el porxo. Els murs de càrrega estan revestits amb pedra de l'entorn perquè quedin encara més integrats en el paisatge. La resta de parets són de color blanc. Destaquen les grans terrasses a la façana que dona al mar; es corresponen amb les zones d'estar i s'aguanten mitjançant pilars metàl·lics. Història Entre els anys 1959 i 1964 els arquitectes Antoni Bonet i Castellana i Josep Puig i Torné varen construir un gran nombre de projectes situats a la costa de Tarragona, Múrcia, Barcelona i també quatre a l'Argentina. La construcció d'aquests apartaments exemplifica a la perfecció el moment de “desarrollisme” de la costa catalana amb el boom turístic en els anys seixanta. Referències
Edifici Fòrum

L'edifici Fòrum és una construcció situada al Parc del Fòrum de Barcelona, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Des de l'any 2011 és una de les seus del Museu de Ciències Naturals de Barcelona, on el públic pot admirar les mostres més representatives de les seves col·leccions (mostres de plantes, animals naturalitzats, esquelets, fòssils, roques, minerals, etc.). Història Va ser projectat el gener del 2001 pels arquitectes suïssos Jacques Herzog i Pierre de Meuron al lloc on hi havia estat el Castell del Camp de la Bota, desaparegut als anys 1960. Aquesta zona industrial i de tractament d'aigües residuals fou reconvertida per a la celebració del Fòrum de les Cultures del 2004, que tenia aquest edifici com una de les seves icones. Entre el 2009 i el 2010, els mateixos arquitectes projectaren una reforma per a acollir les col·leccions del Museu de Ciències Naturals de Barcelona, fins aleshores al Castell dels Tres Dragons. Inaugurat el 27 de març de 2011 com a «Museu Blau», cap a la fi del 2017 aquest nom fou abandonat. Grans esdeveniments El Fòrum acull regularment espectacles de tota mena, incloent esdeveniments musicals i socials. Per exemple, ha estat el lloc és agafat per celebrar concerts, en el seu auditori, per artistes com Mónica Naranjo, Sergio Dalma, David Bustamante o per a concerts d'orquestres. Així mateix, va ser el lloc escollit en 2012 per a la celebració del congrés anual del partit polític de Convergència Democràtica de Catalunya. L'auditori també ha estat escenari de gales de premis, com els Premis Gaudí el 2016, la gala dels Premis LFP i la cerimònia dels Premis Ondas, les dues en 2015. De la mateixa manera, el lloc va ser l'escollit per a la premiere europea de la pel·lícula La Saga Crepuscle: Alba - Part 1 en 2011. Descripció És un edifici de planta triangular de 180 m de costat i 25 m d'alçada, que segueix les pautes dels carrers que hi conflueixen; l'avinguda Diagonal, la Rambla de Prim i la Ronda del Litoral, on una de les tres façanes ressegueix el seu traçat; a la resta de costats s'hi troben espais de pas i jardí. Actualment, acull les col·leccions en exposició del Museu de Ciències Naturals de Barcelona i un gran auditori de més de 3.000 butaques, connectat amb el Centre de Convencions Internacional de Barcelona a través d'un pas subterrani. Ll'edifici té una superfície de 9.000 m², dividits en dues plantes, i acull una sala d'exposicions de quasi 5.000 m², que funciona orgànicament amb un traçat de visita lliure en el qual el visitant es mou lliurement. El pis triangular superior, sostingut per 17 pilars, s'entén com un element de coberta de la plaça que ressegueix amb la seva superfície els carrers del voltant, i està cobert per una làmina d'aigua que representa la Mediterrània. Referències Enllaços externs «Edifici Fòrum (Museu Blau)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Forum Building

The Forum Building (Catalan: Edifici Fòrum, IPA: [əðiˈfisi ˈfɔɾum]; Spanish: Edificio Fórum), is an architectural landmark in Barcelona designed by the Swiss architects Jacques Herzog and Pierre de Meuron (Herzog & de Meuron). The building is triangular in shape, measuring 180 metres on each side and 25 metres in height, located within the triangle formed by Diagonal Avenue, Rambla de Prim and the Ronda Litoral. It was the symbol of the controversial 2004 Universal Forum of Cultures and the serious flaws that arose during its construction were widely covered in both the Spanish national and foreign press. The building has become a political bone of contention, with the opposition parties in both Barcelona Council and the Parliament of Catalonia demanding to know why it cost so much (of the order of US $144 m). The building has an auditorium with a seating capacity of 3,200 and an exhibition hall covering nearly 5,000 square metres. Since 2011 the building hosts the Museum of Natural Sciences of Barcelona (in Catalan, Museu de Ciències Naturals de Barcelona). During its first six years of existence, from 2011 to 2017, this museum was named Museu Blau (Catalan for "Blue Museum") but in 2017, changed its name to Museu de Ciències Naturals de Barcelona. Gallery See also Herzog & de Meuron 2004 Universal Forum of Cultures 40th Goya Awards References External links http://museuciencies.cat/en/ - Museum of Natural Sciences of Barcelona, official website Photos and videos of the building, when the museum was still named Museu Blau (in Spanish)