NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
L'Horta (Castellterçol)

L'Horta és una masia de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada en el sector oriental del terme, a prop i al sud-est de la vila de Castellterçol, a prop del límit amb Castellcir. És a ponent de Brugueroles, a l'esquerra de la riera de Sant Quirze i a prop i a llevant de la carretera C-59. Descripció La masia L'Horta està situada poc després del Km. 29 de la carretera de Mollet o Caldes a Moià. La coberta és a dues vessants i la façana mira a ponent; les obertures són rectangulars amb llinda. Consta de planta, pis i golfes. Més avall, a uns 50 metres, hi ha altre edificació destinada a quadra i graner, de semblant estructura però de dimensions més reduïdes. Referències
L'Oller (Castellterçol)

L'Oller és una masia de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al nord del sector central del terme, a prop de la vila de Castellterçol. És a ponent de la carretera C-59, al sud-est de la Ginebreda i a ponent del Polígon industrial El Vapor. Pertany a aquesta masia la capella de Sant Bru de l'Oller, situada al costat nord de la masia. Descripció Entre la Ginebreda i Castellterçol, a la part esquerra de la carretera que va a Moià, es troba Mas Oller. La casa té un nucli central del segle xvi o XVII i ampliat al segle xviii i al XX. La façana principal està encarada a ponent i consta de planta baixa i dos pisos. Les obertures, distribuïdes de forma regular, són rectangulars i estan emmarcades d'obra, llevat del portal i els balcons de la part central de la façana, emmarcats de pedra antiga. Als anys 40 del segle xx es va col·locar a la façana un rellotge de pedra i galeries als extrems del casal. L'interior conserva antigues dependències com la cuina on hi ha tots els estris auxiliars originals. La capella, dedicada a Sant Bru, ja existia al segle xviii però es va remodelar totalment i canviar d'orientació en l'última remodelació. També se li va donar accés des d'un porxo situat a la planta noble, a la part de llevant. Història Documentalment, l'existència del mas Oller consta des del segle xiv. En un document conservat pels propietaris, apareix aquesta casa amb motiu d'un plet per la possessió d'una mula entre dos pagesos. A finals del segle, el mas va quedar despoblat amb motiu de la pesta negra però els propietaris no van morir tots i aviat es va tornar a poblar. Referències
L'Otzet (Granera)

L'Otzet és una masia del terme municipal de Granera, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Sant Martí de Granera. Està situada a 660,8 metres d'altitud, en el sector occidental del terme, a ponent del poble de Granera. És al punt de trobada del Serrat del Moro, cap al nord, i del Serrat de l'Otzetó, cap al nord-oest, a llevant del Pla de les Soques. És a l'esquerra del torrent de la Font del Buc i a la dreta del torrent de les Fraus de l'Otzet, al nord-oest del Coll de la Descàrrega i del Cogull. S'hi accedeix per una pista rural de 700 metres de longitud en bastant bon estat que arrenca cap al nord-oest de la carretera local que uneix Granera amb la B-124 a mig camí entre Sant Llorenç Savall i Monistrol de Calders. Per aquesta carretera, a 3,8 quilòmetres de Granera es troba aquest trencall. Etimologia És un derivat antic d'alzina. Bibliografia Garcia-Pey, Enric. Granera: recull toponomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya - Societat d'Onomàstica, 2004 (Col·lecció "Monografies", 26). ISBN 978-84-393-6526-8. Rodríguez Lara, José Luis. «Granera». A: Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
La Coma de Sant Jaume

La Coma de Sant Jaume és un mas del municipi de Moià (Moianès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a migdia de la vila de Moià, a ponent de la carretera C-59 en el punt quilomètric 36. Les primeres notícies documentals d'aquest mas són del segle x, estant vinculada la seva història a la de la capella de Sant Jaume, situada a uns 100 metres a llevant. Entorn d'un nucli central del segle xvii s'han anat agrupant diverses dependències de forma completament anàrquica com estables, femers, graners, etc. Aquestes modificacions han canviat radicalment l'aspecte primitiu de l'edifici. Avui dia, malgrat estar habitada, presenta un aspecte força deixat. El parament és de pedra i fang. A la façana de ponent, dues llindes porten sengles inscripcions de 1620 i 1812. Referències
La Grossa

La Grossa és una masia amb capella pròpia del terme de Calders (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Pertany en part a la parròquia de Sant Vicenç de Calders i en part a la de Santa Maria de Moià. És a l'extrem de llevant del terme, al límit amb els termes municipals de Moià i a prop del límit amb Monistrol de Calders. Queda 150 metres a llevant de la masia de Vilaterçana. El seu accés pel nord és per una pista rural en bon estat que arrenca cap al sud del punt quilomètric 21,7 de la carretera N-141c, just al sud-oest de l'Hostal de la Grossa. Aquesta pista rural mena a la Grossa en uns 975 metres. Des del sud s'hi pot accedir en uns 5,5 quilòmetres des de Monistrol de Calders per una pista rural en bon estat que des de la Païssa remunta el Serrat de la Tirolena i mena a la masia de Vilaterçana. Des del sud-oest, la pista parteix del punt quilomètric 38 de la carretera B-124, des d'on, asfaltada, mena a la masia de Sant Amanç en 1 quilòmetre i mig; uns 100 metres abans d'arribar a Sant Amanç, surt una pista cap al nord-est que mena a Vilaterçana i a la Grossa en 2,2 quilòmetres. Pertany a la masia la capella de la Mare de Déu dels Dolors, que està situada ran de la masia, a llevant, però dins del terme de Moià, ja que la divisòria de termes municipals passa entre la masia i la capella, per la mateixa paret occidental de la petita esglesiola. Arquitectura És una masia a quatre vents, més o menys de forma quadrada. L'entrada és al migdia, amb el portal de punt rodó, adovellat. Als baixos, de volta, s'hi troba l'entrada, el celler amb volta ogival i els estables. Unes escales de pedra picada condueixen a una gran sala, típica de masia catalana, amb habitacions col·laterals; galeria a migdia. El segon pis són golfes. Els baixos de la casa (celler i corts) és la part més antiga; hi ha sectors amb opus spicatum i sectors amb tàpia. La resta és pedra; carreus ben escairats a finestrals, portals i cantonades. Capella Al costat hi ha la Mare de Déu dels Dolors de la Grossa, una capella de la casa que es troba dins del terme de Moià, mentre que la casa pertany a Calders. És una capella petita, d'una sola nau, situada en el costat de llevant de la casa principal. La línia de terme que separa Calders de Moià passa ran de les parets occidentals de la capella. Història La notícia més antiga és un pergamí de l'any 1321 en el qual Guillem de Calders, castlar, fa establiment a Berenguer i Raimon Gros (pare i fill) d'una peça de terra. La base de la casa és medieval, n'hi ha restes al celler i a les corts. El 1740 es va adossar un cos al migdia i el 1760 se'n adossà un altre a llevant. A mitjans del segle xviii van construir un hostal al peu del camí ral, l'actual carretera, casa anomenada "L'Hostal de la Grossa". Referències
Can Barrera (Teià)

Can Barrera és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció d'origen antic que s'ha anat ampliant successivament. Resulta interessant observar-la per la seva part posterior, on es veuen perfectament les diverses etapes constructives. Era una masia d'estructura basilical, planta rectangular, coberta a dos vessants, amb el carener perpendicular a la façana principal i un cos central elevat. El cos principal de la masia, posterior, s'estén adossat a la façana antiga. És de planta rectangular, amb planta baixa i dos pisos i coberta a una sola vessant. La façana principal compta amb diverses obertures, estructurades amb llindes de pedra i brancals de carreus ben escairats i polits, distribuïdes de manera força ordenada. El mur és totalment arrebossat. A la part del darrere s'alça una torre llanterna pràcticament cúbica. Posteriorment, s'han incorporat a la banda dreta de la casa elements neoclàssics del segle xix que conformen un porxo. L'enfonsament recent de la teulada permet veure millor la seva estructura. Elements ornamentals A banda i banda del balcó central de la façana hi ha dues petites terracotes de forma ovoide, emmarcades en una sanefa, una d'elles esculpida i l'altra gravada. A la de l'esquerra hi ha una Mare de Déu amb una corona de dotze estels i a l'altra una inscripció que diu: "En 1333 esta casa existia ja. En 1816 (o 1826) Barrera la renova". Sobre el carener de l'antiga masia basilical hi ha dues peces de ceràmica vitrificada verda, en forma de gerro amb nanses. Història La construcció originària fou propietat de la família Marqués fins a principis del segle xiv. Vers l'any 1333, per enllaç amb la família Botey, passà a regentar la seva propietat fins al 1700, en què hi apareix la família Barrera. L'any 1704 es construí l'edifici adossat a la façana i l'any 1846 el porxo neoclàssic lateral. Mitjançant un acord entre l'alcalde de Teià, Andreu Bosch i Rodoreda, i el Sr. Josep Barrera i Arenas, propietari de can Barrera, l'Ajuntament de Teià va rebre en dipòsit el fons arxivístic i bibliogràfic familiar que es conservava a la casa pairal, amb el compromís que aquest fons s'incorporés i es conservés, un cop inventariat i catalogat, l'arxiu municipal que s'ubica a la masia de can Llaurador, ja restaurada i rehabilitada com a edifici annex i adjacent a la biblioteca municipal que es va acabar de construir l'any 2009. Els documents conservats són bàsicament dels segles xviii i xix (nota de premsa, web Ajuntament, març 2006) Referències
Can Batalla

Can Batalla és una masia del municipi de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Masia orientada a l'est. Coberta a dues vessants. Consta de planta i pis. La porta és dovellada. Hi ha dues finestres de pedra d'arc pla i dues de maó. La finestra situada al damunt del portal és de pedra semiarquejada, els arcs estan decorats amb dues boles. Al seu interior hi ha festejadors. Entre aquesta finestra i el portal hi ha una finestra espitllerada i tapada. La teulada ha estat parcialment reformada en substituir algunes bigues de fusta per "Portland". Al centre de la casa hi ha una biga mestre de fusta amb la forma dels vessants. Història Una família anomenada Leget apareix al fogatge de 1553. segons els propietaris la masia patí les conseqüències de la Guerra del Francès i per aquell motiu s'hi feren diferents obertures. El 1883 hi hagué una reforma donat que a la teulada hi ha dues rajoles que marquen aquesta data. Referències
Can Bellver

Can Bellver és una masia del municipi de Tagamanent (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El seu nom fa al·lusió la vista pràcticament completa de la plana dels Vallès Oriental que li proporciona la seva ubicació. Arquitectura L'edifici consta de planta baixa i pis, està fet tot ell en pedra vermella i teulada a doble vessant. En tot l'edifici hi ha poques obertures, generalment petites, quadrades i allindanades amb pedra. La seva estructura és de tipus ramader, i per tant, als baixos es troben les quadres i corts així com altres estances, com una cuina amb llar de foc i un pati que clou l'entrada directa a l'habitatge. A l'exterior, a l'era de batre, s'obre un porxo i una bassa que recull l'aigua de la pluja pel bestiar. Hi ha dos annexos exteriors amb funcions ramaderes. Al primer pis hi ha les cambres per als habitants, de grans dimensions, una eixida i el graner. Història Datació feta segons Llobet qui assenyala que la principal època de construcció de les masies de muntanya al Montseny correspon als segles XVII i xviii. Referències
Can Brustenga

Can Brustenga és una masia del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Un primer edifici s'hi va construir al primer terç del segle xiii. La masia actual data del 1697 i va subir una modernització considerable al segle xix. Descripció És una grossa masia de planta rectangular amb un pati central encerclat per un porxo, una capella i altres cossos annexes, tancats per un gran portal que té la inscripció de l'any 1697. La casa segueix la tipologia clàssica de tres crugies i tres pisos d'alçada (el superior són les golfes). Tot i que l'estructura general de la casa no s'havia tocat gaire des de la construcció a final del segle xvii, hi ha hagut una important reforma del segle xix. Aquesta afecta tota la decoració interior. El pis principal està pintat amb motius florals i geomètrics a la gran sala i a totes les habitacions (totes amb alcova). La casa està coberta amb teulada a dues vessants, de la qual sobresurt una torre d'un pis més, que dona llum a l'escala. L'interior presenta decoració del 1865. El capcer de la façana també és del segle xix, fet de totxo. Història En l'arbre genealògic de la família Brustenga es parla del primer Brustenga com un hongarès que formava part del seguiment de la princesa Violant d'Hongria quan va venir a Catalunya per casar-se amb Jaume I El Conqueridor. Corria l'any 1235, i que es va establir en aquesta zona. La primera notícia documental és d'en Pere de Brustenga. Sembla que aquest Pere era el servidor o patge d'un baró de la Cort Magiar anomenat Brustenga, i a l'emancipar-se adoptà el cognom del seu senyor. A partir dels documents de la casa, actualment dipositats a l'Arxiu Comarcal del Vallès Oriental, a Granollers, s'ha pogut fer tota la seqüència de la família Brustenga des de l'inici del segle xiii fins als nostres dies. S'ha conservat el cognom, fins i tot durant el segle xvii, en què hi va haver quatre pubilles consecutives. El cos de la casa actual es va construir l'any 1697. Hi ha l'anècdota que es va començar a construir amb els diners de la propietària, la pubilla Caterina Brustenga, però la casa es va ensorrar i llavors el seu marit Isidre Oller, originari de Canovelles, va decidir fer la casa amb els seus propis diners seguint els mateixos plans però amb les mides de les parets dobles. El seu nom consta gravat en el dintell de l'entrada al barri de la casa. La casa primitiva, la del segle xiii, es va reformar com a habitatge i hi viu el fill del propietari. Al segle xix es va consolidar la façana, decorer les estances amb pintures murals, i construir una caixa d'escala amb una lluerna. Es van afegir galeries que tanquen el pati. Referències Bibliografia Cantarell, Cinta; Ciurans, Xavier. El patrimoni històric de Santa Eulàlia de Ronçana (pdf). Ajuntament de Santa Eulàlia de Ronçana, 2010.
Can Burguès

Can Burgués és una obra del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El cos central està tancat per la masoveria i altres cossos annexes que formen un barri tancat, al qual s'entra per un portal rectangular dovellat. Aquesta part més antiga, que dona a sol naixent, té una distribució irregular. Consta de planta baixa i un pis d'alçada, aquest té una gran sala al centre, coberta amb teulada a doble vessant i l'interior amb un embigat de fusta. La sala està decorada amb pintura mural a les parets i sostre, amb motius florals i geomètrics, que porten la data de 1864. En una habitació hi ha pintada la representació d'un àngel al cel. Les habitacions, amb alcova, també tenen decoracions murals no figurades. La casa presenta modificacions difícils de precisar, la façana presenta una porta dovellada i finestres de tipus gòtic, igual que la masoveria. Història Dels documents guardats a la casa, el més antic porta la data de 1286. N'hi ha varis del segle xiv. Tot i això no se sap la datació de la casa, que mostra diferents moments de construcció. Els propietaris actuals han fet una important reforma els darrers anys, que afecta sobretot a la planta baixa. El seu nom apareix sovint a la documentació de la baronia de Montbui. Es tractava d'una de les cases més importants del municipi, com ens ho mostra la reiteració de familiars que van obtenir el títol de batlle. A través de la documentació es pot establir l'arbre genealògic des de 1684 fins als nostres dies, tot i seguir una línia directa, es perd el cognom Burgués l'any 1725, passant primer a Alrani i posteriorment a Margenat. Referències
Can Butinyà

Can Butinyà és una masia del barri de Canyet de Badalona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Està situada prop del terme de Santa Coloma de Gramenet, sobre Sant Jeroni de la Murtra i sota la serra de Mosques d'Ase. Història Com a moltes de les masies del terme, té l'origen en una vil·la romana. Al segle x és documentada com a mas Canyet, nom de la vall on es troba. Posteriorment, passà a anomenar-se mas Rovira, fins que el 1717 el darrer Rovira la va vendre al doctor en drets Felip Butinyà i Modolell, que va enderrocar l'antic mas i va fer construir l'actual. Descripció Consta de planta baixa, amb una finestra gòtica, vestigi d'edificacions anteriors; un pis, amb un balcó a l'eix de simetria; i golfes, amb la característica galeria d'arquets i l'escut de la família Butinyà. La façana està ornada amb esgrafiats i és flanquejada per una torre de defensa. Davant de la casa hi ha un clos tancat per un barri. Referències
Can Cabot de la Vall

Can Cabot de la Vall és una masia del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Conjunt de masia i masoveria. La casa més antiga tindria probablement el portal orientat a migdia, on avui és la casa dels masovers. L'entrada a la casa principal és a llevant. És un edifici de planta rectangular, amb un pis d'alçada i coberta a doble vessant. La façana és simètrica, amb un portal dovellat u finestres de carreus. La cara sud té un gran rellotge de sol amb la data de 1706, i a sota una gran finestra d'arc de mig punt partida per una columna, probablement de principis de segle xx. Adossat a aquest cos hi ha la masoveria. Història Primera referència documental en un censal mort del 1466 a Joan Cabot. Apareixen en els fogatges de 1497 i 1553. Sembla que la casa es reformaria al segle xvi com indiquen les dates de les llindes. També apareixen dates del 1700 i 1727. És una casa que presenta moltes etapes constructives. La data més antiga és una inscripció a l'actual molí: "Isidro Cabot 1445". Sembla que el 1872 es va fer la reforma definitiva de la casa senyorial, data que apareix al sostre del rebedor. L'últim Cabot va ser Jaume Cabot, després varen entrar la família Roura fins al 1930, que la compraren els Srs. Gómez. Referències
Can Casals (Alella)

Can Casals és una masia d'Alella (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història El seu origen es remunta a l'antic mas Pujades de Munt, construït entre 1360 i 1370, tot i que des del segle xv era propietat dels Casals. A mitjans del segle xix, la plaga del míldiu va provocar la ruïna de l'hereu Domènec Casals, que va vendre el mas a l'industrial Gil Bonaventura Fabra i Illas, amo de les Quatre Torres, anant a viure a Barcelona. Descripció De tipus basilical, Presenta un cos central més elevat que els laterals, originalment utilitzat com a graner i que ocupa en planta només la meitat del total del conjunt. Un dels vessants laterals és més llarg que l'altre, de manera que trenca l'eix de simetria. A més del graner, l'edifici està format per una planta baixa i un pis. La portada central és d'arc de mig punt adovellat i les tres finestres del primer pis estan formades per arcs gòtics lobulats amb les impostes esculpides; també els brancals i els llindars són de pedra. En l'actualitat ha estat restaurada i adequada per a ser utilitzada com a restaurant. Referències Vegeu també Fàbrica Dotres, Clavé i Fabra
Can Cervera

Can Cervera és una masia d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) catalogada com a bé cultural d'interès local. Ha donat nom a tota la zona sud del terme d'Esplugues. Descripció L'antiga masia està orientada a llevant. La coberta és a dues aigües i presenta un ràfec paral·lel a terra. La façana horitzontal presenta simetria a finestres i balcons. Les ampliacions del segle xix es caracteritzen per presentar elements neoclàssics, de les finestres i balcons; la construcció, a la façana principal, d'una balconada recolzada sobre pilars de ferro rematats amb capitells; i la realització de la torre, amb coberta a quatre aigües i ràfec acabat en fusta. L'exterior està estucat en color rosat. Història La primera notícia es troba en el Cadastre de l'any 1716, on es menciona Josep Cervera, notari de Barcelona, propietari d'una casa en despoblat sobre el terme de l'Hospitalet de Llobregat. El 1770, el Baró de Maldà en va donar fe de l'existència. Al segle xix, fou reformada com a casa d'estiueig. Referències Enllaços externs «Can Cervera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Déu del Veïnat

Can Déu del Veïnat és un edifici del municipi de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular, consta de semisoterrani, planta baixa, dos pisos i golfa. La coberta és a dues vessants. La façana principal és simètrica, però està desequilibrada per un cos amb galeria a la segona planta. Les finestres són de pedra amb arc pla. Zona rural rodejada de camps de conreu. Està al vessant sud del Serrat de la Galaieta. Història Can Déu del Veïnat es comença a trobar citat en arxius històrics del segle xvii. El cognom Déu té tres categories de famílies: els Déu del Veïnat; els Déu nobles o rics, establerts a Can Déu Ric i els Déu menys acomodats, paraires, establerts al carrer Tomàs Borrell. La genealogia dels Déu del Veïnat es forma pròpiament al s. XVIII. Trobem un tal Isidre Déu del Veïnat el 1728 a la llista dels obrers de la parròquia. Referències
Can Ferrarons

Can Ferrarons, o Can Ferrerons, és una obra del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta quasi quadrada amb teulada a doble vessant amb teules àrabs. La casa consta només de dues crugies. Hi ha un gran portal dovellat amb una inscripció a la clau de la volta. Aquest està situat asimètric a la façana. Hi ha dues finestres emmarcades amb grans carreus rectangulars. La porta dona a una sala d'entrada. A l'esquerra de la casa hi ha un antic porxo i a llevant les quadres. L'eixida i l'era es van reformar modernament, l'era es va ampliar traient la pallissa, les corts i el dipòsit. Història La història de Can Ferrerons té uns orígens imprecisos. A la porta hi ha una inscripció que ens informa que la casa la va edificar Josep Farrarons l'any 1694, però existeixen referències més antigues en la documentació que conserva la família. Els més antics daten de 1642. Aquest Josep Farrarons és l'únic baró del qual es té constància escrita. Referències