NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palais Robert

Le palais Robert (en catalan Palau Robert) est un bâtiment situé au 107 Passeig de Gràcia, à l'angle avec l'Avenue Diagonale, à Barcelone, dans le district de l'Eixample. Il a été bâti entre 1898 et 1903 comme résidence privée de Robert Robert i Surís, marquis de Robert, un influent aristocrate, financier et politique catalan. Le bâtiment actuellement est propriété de la Généralité de Catalogne et il accueille un centre culturel, avec trois salles d'expositions, un espace pour des concerts, le Centre d'Information de la Catalogne, un bureau de tourisme de la ville, une librairie et quelques jardins ouverts au public. Le bâtiment Le bâtiment est un exemple d'architecture néoclassique, bâti en pierre par l'architecte français Henri Grandpierre, qui a travaillé à l'Exposition Universelle de Paris de 1900; les travaux sont dirigés entre 1898 et 1903 par l'architecte catalan Joan Martorell. Le bâtiment, de style classique, s'éloigne du modernisme en vigueur à l'époque. En 1904, il obtient une mention dans le Concours annuel de bâtiments artistiques instauré par la Mairie de Barcelone. Le jardin est dessiné par le jardinier municipal Ramón Oliva, qui, plus tard, conçoit ceux de la place de Catalogne. Les nombreux palmiers du jardin provenaient de l'Exposition Universelle de Barcelone de 1888. Événements notables En 2020, le palais présente l'exposition Clotilde Cerdà / Esmeralda Cervantes, un dona davant una època (en français : Clotilde Cerdà / Esmeralda Cervantes, la femme d'une époque), en hommage à la musicienne Clotilde Cerdà i Bosch, protégée de Victor Hugo . Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Palacio Robert » (voir la liste des auteurs). Liens externes (ca) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail du tourisme Portail de Barcelone Portail du néo-classicisme Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Palau Robert

Il Palazzo Robert (in catalano: Palau Robert) è un edificio che si trova a Barcellona sul Passeig de Gràcia. Fu la residenza privata di Robert Robert i Surís, un influente aristocratico, politico e uomo d'affari dei primi del XX secolo. Descrizione Tra il 1936 e il 1939 il palazzo fu la sede del Ministero della Cultura della Generalitat de Catalunya ma, dopo la guerra civile spagnola, la famiglia Robert lo riacquistò finché non lo vendette alla Generalitat de Catalunya nel 1981. Oggi il palazzo è un'istituzione gestita dal governo che ospita un centro espositivo con tre sale, una sala da concerto e dei giardini, nonché il Centro di informazioni della Catalogna, compreso l'ufficio del turismo cittadino. L'edificio è un esempio dello stile tardo neoclassico costruito in pietra di Montgrí, ed è stato completato sotto la direzione degli architetti Henry Grandpierre e Joan Martorell. Il giardino è stato progettato da Ramon Oliva, che aveva progettato anche Plaça Catalunya. Le palme che decorano i giardini sono state portate durante l'Esposizione del 1888. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palau Robert Collegamenti esterni (CA) Sito ufficiale, su palaurobert.gencat.cat. (CA) Palau Robert, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Pavelló Municipal d'Esports de la Vall d'Hebron

El Pavelló de la Vall d'Hebron, actualment anomenat Centre Esportiu Municipal Olímpics Vall d'Hebron, és una instal·lació multiesportiva situada al districte d'Horta-Guinardó de la ciutat de Barcelona. Des de 1997 és gestionat per l'empresa IGE BCN. Història Va ser inaugurat el 1992 sota el disseny dels arquitectes Jordi Garcés i Enric Sòria per tal d'albergar, aquell mateix any, la fase preliminar del torneig masculí i femení de voleibol dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona, comptant amb graderies provisionals per a uns 2.500 espectadors. Així mateix també va allotjar part de la competició de pilota basca. Instal·lacions L'edificació es divideix en dos recintes autònoms: el Palau d'Esports i el Centre Municipal de Pilota. En conjunt és un edifici rectangular de 122 m per 75 m, amb una superfície total construïda de més de 18.000 m². Palau d'Esports Compta amb un ampli saló amb pistes per a la pràctica de voleibol, bàsquet, handbol o futbol sala i en la qual s'han acollit diversos esdeveniments culturals i socials, així com nombrosos espectacles musicals. Té una capacitat de 1.670 espectadors asseguts. En els seus magatzems s'han implementat addicionalment sales per a la pràctica de gimnàstica aeròbica, fitness, medicina esportiva i fisioteràpia. Centre Municipal de Pilota Està compost per tres frontons, el major de 54 m de llarg, el curt de 36 m i un trinquet de 30 m per a la pràctica de la pilota basca. Les graderies ofereixen seient a 1.200, 820 i 666 espectadors, respectivament. Sota els frontons hi ha una piscina climatitzada per a la pràctica i l'aprenentatge de la natació.
Centre Esportiu Municipal Olímpics Vall Hebron

Das Centre Esportiu Municipal Olímpics Vall Hebron, ehemals Pavelló de la Vall d’Hebron ist eine Sporthalle im Stadtbezirk Horta-Guinardó der spanischen Stadt Barcelona. Geschichte Anlässlich der Olympischen Sommerspiele 1992 in Barcelona wurde der 17.668 Quadratmeter große Pavelló de la Vall d’Hebron errichtet und 1992 eröffnet. Das Gebäude besteht aus zwei Hallen, dem Palau Municipal d’Esports sowie das Centre Municipal de Pilota, die miteinander verbunden sind. Palau Municipal d’Esports Der Palau Municipal d’Esports ist eine Sporthalle und verfügt über 1670 Sitzplätze. Während den Olympischen Sommerspielen 1992 wurden hier die Vorrundenspiele sowie die Spiele um Platz 5 bis 12 der beiden Volleyballturniere ausgetragen. Hierfür wurde die Kapazität vorübergehend auf 2500 Plätze erhöht. Centre Municipal de Pilota Im Centre Municipal de Pilota wurde während den Olympischen Sommerspielen 1992 die Demonstrationssportart Pelota ausgetragen. Hierfür wurde die Kapazität auf 3000 Plätze aufgestockt. Zudem befindet sich im Dachgeschoss ein Schwimmbad. Weblinks 1992 Summer Olympics Official Report (Memento vom 28. Mai 2008 im Internet Archive) (englisch)
Pavelló de la Vall d'Hebron

The Pavelló de la Vall d'Hebron (English: Vall d'Hebron Pavilion) is an indoor venue located in Barcelona, Catalonia, Spain. The building was completed in 1991 for the Games. For the 1992 Summer Olympics, it hosted the basque pelota demonstration and the volleyball preliminaries. For the 1992 Summer Paralympics, it hosted goalball, a team sport designed specifically for athletes with a vision impairment. References 1992 Summer Olympics official report. Archived 2009-09-07 at the Wayback Machine Volume 2. pp. 242–5.
Pabellón del Valle de Hebrón

El Pabellón del Valle de Hebrón​ (en catalán, Pavelló de la Vall d'Hebron) es una instalación polideportiva ubicada en el distrito de Horta-Guinardó de Barcelona. Desde 1997 es gestionado por la empresa IGE BCN como Centro Deportivo Municipal Olímpics Vall d’Hebron . Cuenta con diversas instalaciones para la práctica de diferentes deportes: un amplio salón con pistas para voleibol, baloncesto o fútbol sala y en la que se han acogido eventos culturales y sociales o numerosos espectáculos musicales; una piscina para la práctica de los deportes acuáticos, tres frontones para la práctica de la pelota vasca y el frontenis y salas de aeróbics, fitness y fisioterapia. Historia Fue inaugurado en 1992 bajo diseño de los arquitectos Jordi Garcés y Enric Sòria. En 1992 albergó parte de la fase preliminar y los cuartos de final femeninos del torneo de voleibol de los XXV Juegos Olímpicos, contando con gradas provisionales para 2.500 espectadores, así como la competición de pelota vasca que se disputó como deporte de exhibición en los mencionados Juegos. Actualmente se conoce con el nombre de Pabellón Municipal de Deportes de la Vall d’Hebron (en catalán, Pavelló Municipal d’Esports de la Vall d’Hebron). Instalaciones La edificación se divide en dos recintos autónomos: el Palacio Municipal de Deportes y el Centro Municipal de Pelota (en catalán, Palau Municipal d'Esports y Centre Municipal de Pilota, respectivamente). En conjunto es un edificio rectangular de 122 m por 75 m, con una superficie total construida de más de 18.000 m². Palacio Municipal de Deportes Cuenta con un amplio salón con pistas para la práctica de voleibol, baloncesto, balonmano o fútbol sala y en la que se han acogido diversos eventos culturales y sociales o numerosos espectáculos musicales. Tiene una capacidad de 1.670 espectadores sentados. En sus almacenes se han implementado adicionalmente salas de gimnasia aeróbica, fitness, medicina deportiva y fisioterapia. Centro Municipal de Pelota Está compuesto por tres frontones, el mayor de 54 m de largo, el corto de 36 m y un trinquete de 30 m. Las gradas brindan asiento a 1200, 820 y 666 espectadores, respectivamente. Bajo los frontones se encuentra una piscina climatizada para la práctica y el aprendizaje de la natación. Referencias Véase también Anexo:Historia de los eventos deportivos en Barcelona
Cinema Urgell

El Cinema Urgell o Urgel Cinema (1963-2013) fou una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada al carrer Comte d'Urgell, 28-33 de Barcelona. Promoguda per Pere Balañà i dissenyada per Antoni Bonamusa, va ser la de més gran aforament de la ciutat, ja que comptava amb 1.832 butaques. Història Va ser inaugurat el 20 de setembre del 1963 amb la projecció de Carmen Jones d'Otto Preminger. Durant els seus primers anys d'èxit, es van projectar pel·lícules com Lawrence d'Aràbia de David Lean, El gran combat de John Ford, For a few dollars more de Sergio Leone; o grans èxits de taquilla com ara Jaws, Superman o A la recerca de l'arca perduda. Durant els seus últims anys, el Cinema Urgell va acollir amb gran èxit el cicle Phenomena, el qual avui en dia compta amb cinema propi. Tot i tractar-se d'una sala històrica, va patir la crisi de la pirateria i l'IVA cultural i va acabar tancant portes el 30 de maig de l'any 2013, amb la projecció del film Fast and Furious 6. El desembre del 2015 es va aprovar un Pla de Millora Urbana (PMU) que preveia la creació d'una zona enjardinada a l'interior d'illa i un supermercat soterrat. La demolició es va veure complicada per la retirada de la coberta de fibrociment, i finalment, el novembre del 2019 va obrir les portes un supermercat Bonpreu, que conserva a l'entrada unes butaques de l'antic cinema. Referències
Plaça dels Països Catalans

La plaça dels Països Catalans està situada davant de l'estació de Sants, al barri de Sants de Barcelona, entre els carrers de Viriat, Tarragona i l'avinguda de Roma. Disposa d'un servei de transport públic molt notable per la proximitat de l'estació de tren i d'autocars, així com l'estació de metro Sants-Estació amb una entrada situada a la cantonada amb el carrer de Numància i una altra al vestíbul de l'estació de Sants. Història i descripció Està construïda sobre el pati de vies de l'estació de Sants, i per això no té arbrat ni jardins. Fou inaugurada el juny del 1983, obra dels arquitectes Helio Piñón i Albert Viaplana, amb abundor de formigó, marbre i granit, que la van convertir en un model prototípic de plaça dura en el moment que a Barcelona se'n començaven a fer, i va suscitar grans crítiques tot i la concessió d'un premi FAD el 1984. La plaça és dominada per una gran coberta horitzontal, feta amb una planxa de coure calat sostinguda sobre pilars llarguíssims, i una altra coberta més baixa i llarga de traçat ondulat, també de planxa de coure, sobre la qual hi ha un gat de teulada de mida natural, fet en silueta amb planxa metàl·lica. Hi destaca també una paret curta amb una obertura a manera de finestra i uns brolladors. Les seves característiques, a més de propiciar-hi la pràctica del monopatí, també la va fer apta per a concentracions de persones, com les celebracions del dia de la Hispanitat o del 20N, organitzades per grups d'ultradreta durant els anys 1990 i principi dels 2000, i que solien acabar amb incidents per enfrontaments entre manifestants antifeixistes amb la policia pels carrers de Sants. Referències Vegeu també Torre Catalunya Enllaços externs «Plaça dels Països Catalans». Guia temàtica biblioteca ETSAB.
Plaça dels Països Catalans, Barcelona

Plaça dels Països Catalans is a square in Barcelona (the capital of Catalonia, Spain) on one side of the city's central railway station, Estació de Sants, in the district of Sants-Montjuïc. It borders Carrer de Tarragona, Carrer de Numància and Avinguda Roma. It was so named in 1989 after the Catalan Countries. The square was inaugurated in its current form in 1983, built over the station rail yard, and it is notable for its lack of vegetation. Architects Helio Piñon and Albert Vilaplana were awarded that year's FAD Prize by the Foment de les Arts i el Disseny. The central part of the square features two copper roofs sustained by a number of tall supporting columns. Architecturally it is dominated by the station and the high-rise Torre Catalunya with its trademark Sony spire. Barcelona's main prison, La Model, is at a short distance and its panoptikon dome be seen from it. The square is popular with skaters, and demonstrators have often gathered there, most infamously by ultra far-right groups during the 1990s and early 2000s. Under the name The destruction of the Plaça dels Països Catalans an exhibition took place at the Col·legi d'Arquitectes de Catalunya in 2011 documenting the effects of urban decay in the area in stark contrast with the architects' original concept and intentions. Transport Estació de Sants is Barcelona's main transport hub with train, bus and coach urban, regional and long-distance connections. Most of Rodalies Barcelona commuter lines stop at the station. It is also served by Barcelona Metro lines L3 and L5. References External links Photography blog
Plaza de los Países Catalanes

La plaza de los Países Catalanes (oficialmente en catalán: plaça dels Països Catalans) es una plaza de Barcelona situada frente a la estación de Sants, en el barrio de Sants. Tiene accesos desde las calles de Tarragona, Numancia y el paseo de San Antonio. Es una plaza restringida al paso de peatones, con un servicio de transporte público muy notable por la proximidad de la estación de tren y de autocares. Dispone de una estación de metro llamada estación de Sants con una entrada situada en la esquina con la calle de Numancia y otra en el vestíbulo de la estación de Sants. Está construida sobre el patio de vías de la estación de Sants, por lo que no tiene arbolado ni jardines. Fue inaugurada en junio de 1983, obra de los arquitectos Helio Piñón y Albert Viaplana,​ con una urbanización, sin verde y con abundancia de hormigón, mármol y granito, la convirtió en un modelo prototípico de plaza dura en el momento que en Barcelona se comenzaban a hacer, y suscitó grandes críticas a pesar de la concesión de un premio FAD en 1984.​ La plaza es dominada por una gran cubierta horizontal de plancha de cobre calado sostenida sobre larguísimos pilares, y otra cubierta más baja y larga de trazado ondulado, también de plancha de cobre, sobre la cual hay un gato de tejado de tamaño natural, hecho en silueta con plancha metálica. Destacan también en la plaza una corta pared con una abertura a modo de ventana y unos manantiales.​ Las características de la plaza, dura y abierta, además de propiciar en ellos la práctica del monopatín, también la hizo apta para concentraciones de personas. Véase también Odonimia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de los Países Catalanes.
Marché de Sant Antoni

Le Marché de Sant Antoni (officiellement et en catalan, Mercat de Sant Antoni), est un des marchés les plus grands et importants de Barcelone. Il est situé dans le quartier Sant Antoni, qui lui a donné son nom. Le bâtiment, inauguré en 1882, a été dessiné par l'architecte Antoni Rovira i Trías et la construction a été exécutée par l'entreprise La Maquinista Terrestre y Maritima. Il a été le premier marché construit en dehors de la ville ancienne et son emplacement suit le plan original d'Ildefons Cerdà. En 2007 la mairie a ouvert un concours pour remodeler la structure. La réhabilitation a débuté en 2009 et la réouverture a eu lieu en mai 2018. Architecture Le Marché de Sant-Antoni a été dessiné par l'architecte municipal Antoni Rovira i Trias, et édifié entre 1872 et 1882 . Il répond au besoin de créer un espace d'échange commercial protégé des intempéries mais qui ne soit pas fermé complètement, ample, aéré et illuminé, attributs qui ont été rendus possibles grâce à l'introduction du fer forgé dans les techniques constructives de l'époque. La création et la construction ont été menées à terme par une entreprise barcelonaise spécialisée dans le milieu, La Maquina Terrestre y Maritima. Son style appartient à l'architecture du fer. La mairie de Barcelone et la Généralité de Catalogne ont inscrit le marché comme Bien Culturel d'Intérêt Local (BCIL). Personnalités Conxa Pérez Collado (1915-2014), militaire républicaine de la guerre d'Espagne, a tenu une boutique dans le marché. Notes et références Bibliographie Enciclopèdia Catalana, Enciclopèdia de Barcelona, Vol. 4, 2006 (ISBN 84-412-1398-4) Liens externes (ca) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du commerce
Església de Santa Eulàlia de Riuprimer

L'Església de Santa Eulàlia de Riuprimer és una obra amb elements romànics, barrocs i eclèctics de Santa Eulàlia de Riuprimer (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós. Església amb la façana orientada a ponent en la qual es marca un cos central cobert a dues vessants i dos cossos laterals coberts a una sola vessant. El portal és de forma rectangular amb un frontó al damunt, datat al 1805, on al damunt hi ha un ull de bou. Els cossos laterals tenen finestres rectangulars. L'interior de la nau central és coberta amb volta en la qual s'hi marquen quatre trams, el primer correspon al cor. Les naus laterals són cobertes amb volta de creueria. Es forma també un petit creuer. Al mur exterior de migdia es marca l'antic portal de l'edificació romànica. A la part de la capçalera, a llevant, hi ha la capella fonada oberta a l'exterior amb òculs. Adossat a ponent hi ha un campanaret de planta quadrada de tres pisos i cobert a quatre vessants. La capella del Santíssim està decorada amb pintures de Llucià Costa. Història El document més antic que parla de la parròquia data del 872. L'església surt esmentada al 946 i fou consagrada pel bisbe Oliva el 15 de maig de 1041. L'església està situada al mateix indret i conserva alguns murs del segle xi. L'antic portal de migdia està cegat. Fou ampliada i reformada durant els segles XVII i XVIII amb capelles laterals. Al 1805 va sofrir una reforma radical. La capella fonda conserva pintures de Llucià Costa (segle XX). Referències
Santuari de la Mare de Déu de la Cisa

El Santuari de la Mare de Déu de la Cisa és una església de Premià de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Està construïda damunt restes romanes i ja es troba esmentada al segle x, quan hi havia una petita ermita romànica. El 1543 es construí un temple nou, que fou incendiat per les tropes de Felip V el 1713. L'actual temple data del segle xviii, i la imatge de la Verge Bruna s'atribueix als segles xiii-xiv. És la patrona de l'Arxiprestat de la Cisa, format per 12 de les parròquies properes al santuari. Fou visitat per Jacint Verdaguer l'estiu de 1901. Tots dos foren restaurats després de l'incendi del 1936, a l'esclat de la Guerra Civil. Descripció És d'una sola nau, coberta amb una teulada de dues vessants. Ha estat reformada en diverses ocasions. L'obra major és de maçoneria, i totes les obertures estan realitzades amb carreus de pedra, de la mateixa manera que els angles de l'edifici. En el conjunt destaca fonamentalment la façana de tipus barroc, encara que de gran simplicitat: una gran portada allindada amb motllures; una petita fornícula a la part superior amb una imatge de la Mare de Déu; i tres finestres, dues laterals i una rodona al centre. El tester és típicament barroc. Els esgrafiats de la façana són de l'any 1925 i dibuixen orles i garlandes. Referències Vegeu també Can Cisa (Premià de Dalt) Enllaços externs «Santuari de la Mare de Déu de la Cisa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Goigs i pregàries a la Mare de Déu de la Cisa». Goigs i devocions populars (blog). Mn. Josep Maria.
Can Sala (Premià de Dalt)

Can Font és una obra noucentista de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Casa que sobresurt pel seu gran volum i les seves grans dimensions. Està formada per una planta baixa i dos pisos. Coberta per una teulada de dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, on la línia de la teulada es trenca per formar un petit frontó que trenca la sensació d'estructura cúbica. Sobresurt un ampli voladís de la teulada amb bigues de fusta. La façana combina les finestres i el portal de mig punt amb els balcons amb llindes. S'ha de fer notar la gran longitud dels murs laterals i la gran quantitat de finestres que s'obren. L'interès de l'edifici recau en els esgrafiats que recorren les línies principals de l'edifici i coronen les parts més importants. Fonamentalment són garlandes de tipus floral amb alguns ocells molt ben conservats. Referències
Sant Andreu de Pineda de Mar

Sant Andreu de Pineda de Mar és una ermita de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Ermita situada a la carretera d'Hortsavinyà a 11 km. del nucli urbà de Calella, molt a prop del punt dels tres termes (Tordera, Pineda i Calella). L'ermita s'aixeca en un petit turonet sobre la carretera, en un eixamplament d'aquesta que fa de pàrking, i on s'indica la proximitat de l'ermita de Sant Andreu. El seu estat és d'abandó total, des de fa molts anys, ja que en el seu interior hi creixen arbres que superen la trentena d'anys. La construcció és d'una sola nau, de dimensions reduïdes amb un petit campanaret sobre la porta d'entrada. Davant de la porta hi queden les restes de dos pilars de pedra que devien ésser el suport del porxo d'accés. Història L'ermita de Sant Andreu la trobem esmentada en un conjunt d'esglésies, ja al segle xi. Referències