NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Park Güell

Park Güell is een uitgestrekt stadspark in Barcelona, in het Spaanse landsdeel Catalonië. Het is gelegen in het stadsdeel Gràcia in het noordoosten met een oppervlakte van 15 ha met dichte dennenbossen, lanen met palmen en een door bomen omzoomd plein. Een bonte bank (een reuzenslang) kronkelt door het park (het aards paradijs) als rendez-vousplaats (de appel). Geschiedenis Tot rond 1950 was het park twee hectare groter, bronnen noemen 17,2 ha. Toen Antoni Gaudí met de aanleg begon, trof hij er een braakliggend terrein zonder water of vegetatie aan. De tot de adelstand verheven industrieel Eusebi Güell gaf Gaudí in 1900 de opdracht voor de aanleg van een tuindorp of woonwijk. Dit werd geen succes: er werden twee huizen gebouwd en ook verkocht. In een van die huizen trok Gaudí in. Barcelona toonde als stad geen interesse voor dit megaproject. Gaudí nam de opdracht aan om zijn idee over een op de natuur geïnspireerde architectuur vorm te geven. Hij dacht aan een recreatiepark, terwijl Güell aan een tuinstad dacht. Güell deed inspiratie op tijdens zijn buitenlandse reizen, waarbij hij de Engelse landschapstuinen en de romantische tuinarchitectuur bewonderde, vandaar het Engelse "park". Ideologie Dit leidde tot met gesteente bezette pergola's, harmonieus in het landschap geïntegreerde trappen, paden en golvende, veelkleurige, mozaïekversieringen, waarmee Gaudí zijn sociale engagement laat zien. Anderen interpreteren dit project als een moment waarop Gaudí zijn goddelijke inspiratie liet zien. Güell hield zich intensief bezig met sociale hervormingen: het park was bedoeld als woongebied, niet als recreatiepark voor dagjesmensen. Er waren zestig driehoekige percelen gepland op een brede, steile en zonnige helling. Twee percelen werden verkocht. Markante onderdelen zijn de ingang met portiersloge en portierswoning, het hek, de zuilengalerij, de dubbele trap met Salamander - bekend als "El Drac" (De Draak) - en de zitbank. Zowel de zitbank als de Salamander bestaan uit ontelbare mozaïekstukjes. In het park staat het Casa Museu Gaudí, een klein Gaudí-museum en in de vroegere portiersloge, links aan de ingang, is de souvenirwinkel. De vroegere portierswoning, rechts aan de ingang, herbergt het kantoor van de parkgidsen en is uitzonderlijk toegankelijk. Het park staat, samen met andere werken van Gaudí, sinds 1984 op de UNESCO Werelderfgoedlijst. Het binnenste deel van het park is niet vrij toegankelijk en er wordt toegangsgeld gevraagd. Afbeeldingen Externe links (en) Park Güell op parkguell.cat (nl) Informatie op parkguell.es (nl) Park Güell (gearchiveerd)
Park Güell

Park Güell (hiszp. Parque Güell, katal. Parc Güell) – duży ogród z elementami architektonicznymi w Barcelonie przy ulicy Olot, bocznej alei Santuari de la Muntanya, w północno-centralnej części miasta. Zaprojektowany przez katalońskiego architekta Antoniego Gaudíego na życzenie jego przyjaciela Eusebiego Güella, przemysłowca barcelońskiego, który – zauroczony angielskimi „miastami-ogrodami” – przedsięwzięcie sfinansował. Projekt w założeniu miał być osiedlem dla bogatej burżuazji, obejmującym 60 działek na powierzchni ok. 20 ha w pobliżu tzw. Łysej Góry. Prace trwały w latach 1900-1914. Projektu tego Gaudí nigdy nie ukończył. Powstało jedynie pięć budynków: dwa pawilony po dwóch stronach głównego wejścia oraz trzy inne w samym parku. W jednym z nich od roku 1906 mieszkał sam Gaudí. W 1922 roku władze Barcelony wykupiły teren i przekształciły go w park miejski. Park jest otoczony murem, zbudowanym z kamieni o nieregularnym kształcie. Znajduje się w nim siedem bram. Nad główną bramą znajdują się dwa medaliony ze słowami „Park” i „Güell”, ułożonymi za pomocą mozaiki trencadis – kawałków potłuczonych, ceramicznych płytek. Park składa się z wielu fragmentów zieleni, pociętych systemami krętych ścieżek, mostków i ciągami schodów. Najciekawszymi elementami parku są: Dawna brama wejściowa z kutego żelaza wraz z przyległymi do niej dwoma pawilonami, wzniesionymi w latach 1901-1902. Schody wejściowe do głównego pawilonu. Gaudí umieścił w nich trzy wysepki; pierwszej nadał formę groty, drugiej – węża na tle katalońskiej flagi – symbolu mądrości, na trzeciej jest rzeźba El Drac (kat. smok). El Drac w przewodnikach jest zwykle określany jako salamandra (mimo że jej nie przypomina). Według Zerbsta symbolizuje on raczej mitologicznego Pytona, czyli smoka będącego strażnikiem podziemnych wód. Za rzeźbą El Drac w Parku Güell jest zbiornik na deszczówkę. Sala Kolumnowa (tzw. Sala Stu Kolumn) – główny pawilon o wymiarach 86 × 40 m, który miał służyć za targ. Wbrew nazwie liczy jedynie 86 kolumn o wzorach antycznych, w których wnętrzach są specjalne kanały umożliwiające spływ wody z położonego nad pawilonem tarasu. Dach sali ma kształt falisty i ułatwia tym bardziej spływ deszczówki. Taras nad pawilonem kolumnowym przez architekta był nazywany teatrem greckim. Opasany jest wyjątkowo długą, wykładaną mozaiką ławką, która jest jednocześnie gzymsem pawilonu pod nim. Jej szczegółowy projekt dopracował Josep Maria Jujol. Dom, w którym mieszkał Gaudí (Casa-Museu Gaudí) nim przeprowadził się w pobliże Sagrada Familia. Mieści się tam muzeum artysty. W 1969 roku wpisano park na listę narodowych dóbr kultury, a od 1984 roku obiekt znajduje się na Liście światowego dziedzictwa UNESCO. Przypisy Bibliografia Barcelona. Seria: Miasta marzeń (Biblioteka „Gazety Wyborczej”), wyd. I, Mediaprofit Sp. z o.o., Warszawa 2009, ISBN 978-83-60174-96-8. Barcelona – udany weekend (Le Guide Vert „Michelin”: Barcelone et la Catalogne), wyd. IV, wyd. Helion S.A., Gliwice 2011, ISBN 978-83-246-4917-4.
Парк Гвељ

Парк Гвељ (кат. Parc Güell) је парк са архитектонским елементима који се налази на брду Ел Кармел у Барселони. Пројектовао га је каталонски архитекта Антони Гауди од 1900. до 1914. Под заштитом је УНЕСКА као Светска баштина. Парк је првобитно био део комерцијално неуспешне стамбене зоне – идеја грофа Еусебија де Гвеља. Инспирисан је британским парковима и због тога је добио енглеско име парк. Касније је претворен у градски врт. До њега се долази из подножја, иако су станице на извесној удаљености, редовним аутобусима или туристичким аутобусима. Док је улаз у парк слободан, улаз у Гаудијеву кућу, у којој се налази намештај који је он дизајнирао, се плаћа. Пројекат парка израдио је архитекта Гауди у свом препознатљивом стилу. Таласасти облици, слични лави, на местима сличним дрвећу или у облику дорских стубова или сталактита, понекад су издашно украшени мозаицима од поломљених керамичких плочица, посебна техника коришћена превасходно у каталонском модернизму, тренкадис. Предео парка је у сагласју са природним тереном; стрме падине и гребени су остали, с кривудавим путељцима, усецима и пећинама које су додате природном амбијенту. Иако звучи необично, парк је вешто пројектован да би омогућио мир и спокој који се од парка очекује. Зграде, иако врло оригиналне и упечатљиве, релативно су неупадљиве, када се узму у обзир друге грађевине које је Гауди пројектовао. Имају кровове фантастичних облика с необичним врховима. Кључно место у парку је главна тераса, окружена дугом клупом у облику морске змије. Гауди је употребио нагог човека, који седи у глини, да би пројектовао клупу. Кривине стварају већи број енклава, које стварају атмосферу дружења. Велики пролаз на највишој тачки парка нуди најбољи поглед на Барселону. С њега се пружа панорама града, са Саграда фамилијом и брдом Монжуик у даљини. Галерија Види још Антони Гауди Саграда фамилија Палата Гвељ
Парк Гуель

Парк Гуе́ль (кат. Parc Güell, при відкритті називався Park Güell) — великий парк з численними будівлями, розташований в Барселоні. Був спланований архітектором Антоні Гауді, побудований між 1900 та 1914, як громадський парк відкритий у 1926. Займає площу 17,18 га (0,1718 км²), є одним з найбільших парків Південної Європи. Опис Парк Гуель побудовано в характерному для Гауді стилі, йому притаманні звивисті форми (пр., змієвидна лавка), криві лінії тощо. Парк розміщений у центрі міста, але чітко відокремлений від нього і протистоїть йому — він знаходиться на узвишші, над центральною частиною міста, і його спокійна умиротворена атмосфера протиставлена метушні ділових кварталів Барселони. Для парку Гуель за приклад Гауді взяв принцип англійських парків, однак наповнив свій сад архітектурними роботами в стилі ар нуво. У Гауді колони перетворюються на стовбури дерев, які нахилені під непрямими кутами до поверхонь, стелі побудов зроблені з каміння, що створює враження непевності та хисткості. Центральне місце в парку займає нерівна площа, краї якої є ста п’ятдесяти метровою змієвидною лавкою, створеною співробітником Гауді Жузепом-Марією Жюжолем (кат. Josep Maria Jujol). Як і багато інших елементів парку, ця лавка вкрита маленькими шматочками різноколірної кераміки. Під площею знаходиться Зала 100 колон (кат. Sala de les cent columnes), у якій знаходиться 85 колон, що підтримують площу. Емблемою парку є ящірка-дракон (кат. el Drac), яка насправді є уособленням елементу вогню в алхімії. Історія Назва парку походить від прізвища багатого каталонського імпресаріо з відомої барселонської родини Аузебі Гуеля (кат. Eusebi Güell). Гуель став справжнім меценатом Гауді — його фінанси допомогли здійснити багато проектів майстра, включаючи парк Гуель. Сам парк є результатом нездійсненого проекту забудови цієї місцевості 86 будинками для великої буржуазії міста. Насправді з 86 було продано лише 2 ділянки (на одній з них зараз знаходиться Будинок-музей Гауді (кат. Casa Museu Gaudí)). У 1926 р., після смерті Аузебі Гуеля, мерія міста викупила всі ділянки і на їхньому місці було створено громадський парк, відкритий для публіки. Сам Гауді від цього моменту повністю присвятив себе проекту свого життя — побудові Храму Святого Сімейства. Пам’яткою історичного значення парк Гуель став у 1969 р. У 1984 р. ЮНЕСКО проголосило парк спадком людства. Практична інформація Парк Гуель розміщений за адресою вул. Улот (кат. Carrer Olot, читається карре́ Уло́т), 08024 Барселона. Парк розміщений за 15—20 хв. від центру міста, якщо їхати метро або машиною. До парку можна доїхати автобусами № 24, 25, туристичним автобусом північної зони або метро лінія 3. У парку є дитячий майданчик, бар, бібліотека, ковзанка, висаджено рідкісні рослини. Парк працює в листопаді—лютому з 10 до 18 год, у березні та жовтні з 10 до 19 год, у квітні та вересні з 10 до 20 год, з травня до серпня з 10 до 21 год, щодня, включаючи святкові дні. Парк належить муніципалітету Барселони, а саме структурі «Парки та сади мерії Барселони» (кат. Parc i Jardins de l'ajuntament de Barcelona) Галерея Примітки Посилання Парк Гуеля - архітектурний шедевр Барселони [Архівовано 19 серпня 2014 у Wayback Machine.]
Casa forta de Rocaspana

La Casa forta de Rocaspana és un casal medieval fortificat del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està emplaçat al cim d'un turó, als contraforts septentrionals de la serra de Sant Mamet, a la part alta de la vall de Peralba i enfront del Montsec de Rúbies. Història La quadra i la casa forta o torre de Rocaspana, malgrat que el nom indica una existència ja del segle X-XI no es documenta fins a l'any 1304, quan Arnau de Montclús i el seu fill vengueren a Guillem Camps, prior de santa Maria de Meià, el mas que tenien al castell i la vila de Rúbies i en els seus termes, que fou de Guerau de Rocaspana. El terme no apareix fins a l'any 1426, quan el rei Alfons IV vengué a Nicolau de Gralla diversos castells i jurisdiccions, entre els quals figurava Rocaspana. Les seves vicissituds foren les mateixes que les del castell de Peralba, en el terme del qual es trobava la quadra, cosa que es confirmà a mitjan segle xvii i que degué perdurar fins a l'abolició dels senyorius jurisdiccionals al segle xix. Deia Roig i Jalpí a mitjan segle XVII: «En la quadra de Rocaspana hay una Torre grande quadrada sin poderse habitar». Arquitectura Construcció de planta quadrada dividida per un envà orientat d'est a oest. Els quatre costats fan a l'interior uns 7,75 m. Els murs tenen un gruix de 80 cm. L'edifici es conserva amb una alçada d'uns 9 m. El primer trespol era d'uns 2 m i el segon uns 3,5 m és amunt, d'acord amb els forats de la cara interna de les parets. S'ha conservat força bé i només s'ha ensorrat la part sud-oest, on hi havia probablement la porta principal, situada al nivell del primer pis. DE la porta s'endevina el muntant oriental. Als murs perimetrals hi ha nombroses espitlleres. Per exemple, al mur nord n'hi ha sis al nivell inferior, una a l'angle nord-est, 5 al nivell principal i dues més al nivell superior. En aquesta paret nord hi ha un nínxol encastat al mur de 60 cm d'alt, 50 cm d'ample i 65 cm de fondària; recorda els del castell de Rubió i els de nombroses esglésies o cases pageses medievals. Al nivell superior de l'angle sud-est hi havia hagut, segurament, un colomar. Els murs són fets amb carreus de mida mitjana, ben alineats units amb morter de calç dur. En principi, aquest edifici es pot datar al segle xiii. Seria una casa forta d'un membre de la noblesa local. Es pot comparar, dins de la comarca de la Noguera, amb moltes altres construccions com la de Vallfarines o la de la Santa Creu. Té planta quadrangular de mida considerable, no és sols una torre. Té més d'un pis i està proveïda de nombroses espitlleres. Cal destacar el fet que la porta fos situada en un nivell elevat, característica dels castells de l'època. Referències Enllaços externs Inventari del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya
Castell de Tudela (Artesa de Segre)

El castell de Tudela és un castell termenat del municipi d'Artesa de Segre declarat bé cultural d'interès nacional. Coronava el nucli de Tudela de Segre, entitat de població del municipi d'Artesa de Segre, que s'aixeca al vessant esquerra del riu Senill. L'actual castell està construït sobre l'antiga fortalesa medieval i seguint un model barroc. Història Tudela es documenta des de l'any 1092, en què Ermessenda feu donació testamentària d'una unça a Sant Pere de Tudela de Segre. El 1151 l'ardiaca Arnau de la Seu d'Urgell, capellà d'Artesa, cedí l'usdefruit del que posseïa a Tudela i a Sallent, a la seva església. El castell de Tudela formà part dels dominis dels vescomtes d'Àger. Curiosament, de l'any 1172 es consignen dos testament, pels quals els testadors deixaven a llur descendència el castell de Tudela. Un d'ells és l'acta testamentària de Bertran de Preixens, en la qual llegava la fortalesa a la seva filla Elisenda. L'altre testament fou atorgat per Ramon Bernat i en ell deixava al seu fill Ramon de Seró el castell de Tudela; aquest mateix personatge, l'any 1190, el llegà, també en testament, a la seva filla Berenguera. El 1178, a Lleida, en un conveni entre Alfons el Cast i Berenguer de Fluvià, signen els seus castlans Pere i Berenguer de Tudela. Aquest darrer apareix el 1180 vinculat a l'orde del Temple. Es desconeix com aquesta fortalesa pervingué als Cervelló però se sap que el 1193, Guerau Alemany de Cervelló feia redactar el seu testament pel qual deixava al seu nebot Guerau el castell de Tudela a més dels d'Artesa i Marcovau, tot especificant que els tenia pel vescomte de Cabrera. Una altra referència data de l'any 1202, en que Ermessenda de Montsonís donà als hospitalers de Sant Salvador d'Isot tot l'honor que posseïa a la fortalesa de Tudela. El 1365 el lloc i el castell pertanyien a P. d'Olmar. A la fi del segle xvi i primeria del XVII era senyor de Tudela el noble Francesc Gilabert i d'Alentorn, que fou diputat de la Generalitat de Catalunya. A primers del s. XIX la senyoria de Tudela era del marqués de Barberà. Durant la Guerra Civil (1936-1939) aquest castell va fer les funcions d'escola militar i centre de control estratègic de les forces republicanes. D'aquest període es conserven dibuixos i gràfics en les seves parets interiors. Arquitectura Fou castell termenat. A l'indret on estava emplaçada l'antiga fortalesa medieval hi ha un casal de l'època del barroc, el qual va aprofitar els carreus dels murs medievals. És de planta rectangular amb composició ordenada i regular de les obertures, tenint la porta, actualment modificada, al capçal de migjorn. Les cantonades i cèrcols de les obertures són de carreus ben escairats, amb motllures als ampits. Referències
Casa Blanca (Sant Jaume de Frontanyà)

La Casa Blanca és una masia del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És una construcció civil, una masia de planta rectangular corresponent al primer grup de masies cobertes a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana. És la tipologia més estable i la que permet més modificacions al llarg del temps (correspon a un model de pagesia pobra). Aquesta en el segle xviii, en el cantó de tramuntana, patí certes modificacions a fi d'ampliar-ne l'espai útil. Davant de la masia hi ha les dependències dels graners, pallisses, conilleres, corts, etc. que, corresponents a les parts de la casa menys modificades, conserven millor la seva estructura original. La Masia de la Casa Blanca ha renovat, sensiblement la façana, amb la qual cosa s'ha perdut una part important de l'encant del conjunt. Història La propietat coneguda avui amb el nom de Casa Blanca va néixer per iniciativa de la família Campalans de Borredà, que comprà al s. XVIII una gran quantitat de terrer al redós de l'església de Sant Jaume de Frontanyà al prior, concretament els masos Puigsubirà i Casanova, que s'anomenen en els documents "masos rònecs". Per aquestes terres, la masia de Campalans pagava un fort cens al prior de St. Jaume, reconeixent-li la directa senyoria sobre aquestes terres. Amb posterioritat, concretament al s. XVIII, la família Campalans es vengué les terres en petites parcel·les a diferents pagesos fent-hi establiments censats. Sobre aquestes porcions de terres venudes sorgí el poble de Sant Jaume de Frontanyà. La més important d'aquestes parcel·lacions fou la Casa Blanca. Referències
Església de l'Assumpció de Gósol

Església de l'Assumpció de Gósol és l'església parroquial de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici d'una sola nau amb molta llum al seu interior. Està cobert a dues aigües amb teula àrab i el parament és de petites pedres sense treballar unides amb molt de morter. A la façana, en canvi, veiem un parament de carreus de majors dimensions perfectament escairats que li atorguen un aspecte molt homogeni. Al costat de l'altar es bastí una torre campanar de planta quadrada amb coberta a quatre aigües molt pronunciada. L'exterior està reforçat amb contraforts que pràcticament tenen l'alçada de la nau. Piques beneiteres de forma troncocònica amb peu massís i sense cap tipus d'ornamentació, conservades a l'interior de l'església. La més massissa i de proporcions més grans es troba al presbiteri de l'església i la més petita, prop de l'entrada i davant el sagrari d'un petit departament als peus de la nau. Història Consagrada el 1892, és l'església parroquial del municipi. Anteriorment ho havia estat santa Maria del castell. Durant la guerra civil (1936- 1939) es cremaren els ornaments litúrgics però no pas l'edifici. Les piques beneiteres són obres rústegues del s.XVII o XVIII, mancades d'ornamentació i sense polir. Referències
Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción (Gósol)

La iglesia de Nuestra Señora de la Asunción es un edificio situado en la localidad española de Gósol, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio se encuentra en la localidad española de Gósol, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el octavo volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Gosol». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar VIII. Madrid. p. 452. Wikidata Q115624375. Enlaces externos
Església de Nostra Senyora de les Agulles (Montagut i Oix)

L'Església de Nostra Senyora de les Agulles és una església del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un santuari marià situat al vessant meridional del Puig de Bassegoda, en un petit replà que domina la vall del Riu. És un temple del segle xii, d'una sola nau, allargat posteriorment per la banda de ponent, on hi ha actualment el campanar d'espadanya d'un ull, que s'alça descentrat a la banda septentrional del mur. Hi ha també la porta d'accés actual i una espitllera a sobre. La porta d'entrada primitiva, dovellada, és a migjorn. L'absis és semicircular amb una finestra de doble esqueixada al centre. Història Poques són les notícies documentals que fan referència a l'esglesiona. Segons la tradició, en aquests paratges fou on un bou trobà la imatge de Santa Maria, traslladada més tard al monestir de Sous i després al santuari del Mont. La primera notícia documental és d'una visita pastoral del bisbe Baltasar de Bastero l'any 1741 en la que s'esmenta: "…dit Censal a favor de cita Capella de Nra. Sra. de las agullas, per esser creat de diners dels foriscapis i te terras venudas que són a directa Señoria de dita Capella, com consta de la donació feta de ditas terras a favor de ella, qual se troba estada en los Capbreus fets, lo un als idus de maig de mil dos cents vint y dos, y lo altre lo any mil sinch cents quaranta…" Referències
Chiesa di Nostra Signora degli Aghi

La chiesa di Nostra Signora degli Aghi (in catalano: Església de Nostra Senyora de les Agulles) è un luogo di culto cattolico che si trova nel comune di Montagut i Oix, in Catalogna. Origine del nome Il nome di Nostra Senyora de les Agulles, cioè di Nostra Signora degli Aghi è legato ad un'antica tradizione locale che portava le fedeli a scambiare gli aghi usati per cucire i loro vestiti con quelli utilizzati per il manto della Vergine. Storia La chiesa è stata edificata in epoca romanica e in seguito è stata oggetto di numerose modifiche. Descrizione Esterno La chiesa mostra orientamento verso est. Il portale principale è sulla facciata anteriore, mentre sulla fiancata di destra si trova un accesso laterale. Tutta la struttura, in stile romanico, è in pietra a vista. Il campanile è a vela. Interno L'interno della chiesa è a navata unica con volta a botte. L'abside è semicircolare. Nella chiesa era presente una statua in legno policromo raffigurante la Vergine, risalente al XII o al XIII secolo, poi trasferita al museo d'Arte di Gerona. Era tradizione fissare aghi ai costumi dell'immagine che poi furono considerati miracolosi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Nostra Signora degli Aghi Collegamenti esterni (CA) Església de Nostra Senyora de les Agulles, su inventaripatrimoni.garrotxa.cat. URL consultato l'11 marzo 2021.
Església de Sant Miquel de Pera

L'Església de Sant Miquel de Pera és un edifici del poble de Sant Miquel de Pera, de l'antic municipi d'Oix, actualment municipi de Montagut i Oix (Garrotxa), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'antiga església parroquial del poble de Pera és una construcció romànica del segle xii, modificada en gran part en època més avançada. La volta de la seva nau és apuntada i l'absis, a llevant, es va suprimir al segle xvii o XVIII i en el seu lloc es bastí la sagristia. A migjorn hi ha un fris amb mènsules, cornisa i una construcció annexa, així com una renglera de nínxols adossats als murs i la porta d'entrada, sota porxo, amb l'arcada ornada amb diverses boles. A ponent hi ha el campanar d'espadanya de doble obertura, convertit posteriorment en torre. Història L'església de Sant Miquel de Pera ve esmentada en un document de l'any 1228, on consta que Alemanda de Sales prestà homenatge a favor de Guillem, bisbe de Girona, pels feus que tenia en la parròquia per compte de l'església gironina. Se la cita en el testimoniatge com a "Sancti Michaelis de Piru", denominació que es manté durant el segle xiv, segons consta en documents dels anys 1348 i 1362. Ve anotada com a "Sancti Michaelis de Pera" en les sinodals de la diòcesi gironina de l'any 1691. Referències Bibliografia Vigué, Joan, dir., Catalunya romànica. La Garrotxa, 1990