NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Vicenç de Vallromanes

Sant Vicenç de Vallromanes és una obra del municipi de Vallromanes (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici religiós. La portada d'accés és formada per un arc de mig punt i mínimament esqueixada. Sobre ella hi ha un finestral apuntat d'estil "revival" del gòtic del segle xx. La teulada és de dos aiguavessos. A la dreta de la façana hi ha el campanar d'un sol col del segle xiv. L'església és d'una sola nau amb un absis semicircular al cap de l'església i petites capelles laterals. La fàbrica interior és tota arrebossada excepte l'antic presbiteri del segle xiv, una columna i el peu de la torre del campanar. La imatge de Sant Vicenç és en una petita fornícula instal·lada a l'absis, que a la vegada és decorat amb la Coronació de la Verge, sense cap mena d'interès ni valor pictòric. La pica baptismal d'estil modernista va ser donada l'any 1894 pel Mestre d'Obres Domènec Balet i Nadal i es té la sospita que és obra de l'escultor Enric Clarasó i Daudí. El campanar és d'un sol cos de base rectangular, i els seus murs de carreus bastant ben escairats. A mitjana alçada té quatre finestres quadrades (una a cada cara de la torre), i quatre espais oberts, d'arc de mig punt, destinats a les campanes. La torre és coronada per uns merlets de pedra d'estil català. L'absis semicircular és adossat lateralment a la torre. Una part d'aquest queda emportat dins d'una capella de la nova església; per tant, des de la part exterior només se'n veuen tres quarts. El material emprat és de les mateixes característiques que el del campanar. L'estil és romànic rural i auster, sense cap mena d'element decoratiu. Història L'arxiu diocesà dona notícies que l'any 1303 ja existia aquesta parròquia, encara que dedicada a Sant Bartomeu. Des de la primitiva estructura del segle xiv, l'església ha patit diverses transformacions. Coneixem les del segle xvi (1629-1630), les del segle xviii (1765-1802) i les del segle xx (1908 i les posteriors a la Guerra Civil). L'únic que resta de l'original fàbrica del segle xiv és la torre del campanar i l'absis contigu. El recull de notes històriques de l'any 1929 detallen cadascuna de les reformes que constaven a l'arxiu parroquial des dels seus orígens. Del segle XVIII ja es tenen Goigs dedicats a sant Vicenç patró de la parròquia de Vallromanes. Tant el campanar com l'absis, són les restes del que fou construït al segle xiv. L'absis romànic, que actualment coincideix amb la capella lateral dreta, havia estat l'antic presbiteri. Possiblement, la part superior del campanar tampoc pertany a la fàbrica original. Referències
Santa Eulàlia de Pallejà

Santa Eulàlia de Pallejà és una església parroquial de Pallejà (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'església parroquial documentada el 956-966 en el testament del Comte Miró, fill de Sunyer. Entre els segles xv i xix fou sufragània de Sant Vicenç dels Horts. De l'edifici vell queda una esglesiola modesta on hi ha la plaça de Verdaguer, i a més hi ha un dibuix de J. Amigó a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. El patronímic, segons A. Massegur i Giralt, podria referir-se a la trobada, el 887, de les relíquies de Santa Eulàlia i el trasllat a la Seu de Barcelona. El nou temple fou projectat a principis del segle xix per Joan Merlo, iniciant-se les obres el 1832. A causa de les Guerres Carlines, s'aturaren les obres i no foren reiniciades fins al 1853, sota la direcció de l'arquitecte Josep Fontserè i Domènech, en uns terrenys cedits per Antoni Maria Volart i Ivern, propietari de la Torre Roja. Fou inaugurat el 13 de juliol del 1862, essent rector mossèn Joaquim Samorri. El 1936 van desaparèixer tres retaules traslladats de l'església antiga a la nova, dels anys 1580, 1623 i 1727. Descripció És d'estil neoclàssic, amb planta de creu llatina i nau coberta amb volta de canó i llunetes. Presenta capelles laterals amb volta de quatre punts. La façana està orientada a l'est. Té dos campanars, la coberta és de teula i la cúpula és de tambor octogonal semiesfèrica i de ciment. Referències
Santa Madrona del Palau

Santa Madrona del Palau és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Aquesta ermita de planta rectangular està coberta a dues vessants. Tant la porta d'arc de mig punt com el rosetó estan emmarcats amb totxos. El perfil de la façana queda ressaltat per una banda sobresortida. Història Recentment s'hi han efectuat prospeccions arqueològiques i el material que hom hi ha descobert, en unes sitges sota el paviment de la capella, abasta una cronologia des dels segles II i I aC fins al III de la nostra era; es conserva en vitrines a la casa del comú. Al segle passat era dedicada, també, a l'Assumpció. Referències
Santa Magdalena de Noves

Santa Magdalena de Noves és una església de Camós (Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local. Corona un petit turó situat a la vora esquerra del Matamors, al costat del mas Noves. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'ermita de Santa Magdalena data de la fi del segle xi, encara que ha estat transformada posteriorment i avui és ben poc el que en resta del seu estat originari. L'indret de Noves apareix documentat per primera vegada en l'any 1019 en què Ramon Bonhom va donar a la canònica gironina terres situades a Camós. El lloc era un mas situat dins el terme parroquial de Sant Vicenç de Camós, que fou venut l'any 1303 a Bernat, abat de Banyoles per Mair, fill de Salomó, un jueu de Besalú. La capella havia estat incorporada al mas i s'havia abandonat el culte catòlic al passar a mans dels jueus. Fins al 1544 no apareix aquesta capella en les visites pastorals. Pels voltants d'aquells anys fou construït el retaule. Arquitectura Petita ermita romànica d'una sola nau de planta rectangular i un absis lateral rectangular, coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. La portada, a ponent, un senzill arc de mig punt dovellat és protegida per un porxo afegit més tardanament a la construcció principal i que resta tancat per la banda de ponent. Una de les cantonades d'aquest porxo, realitzat amb murs de pedra i volta de canó, serveix de suport intermedi de l'escala d'accés a l'espadanya i al mateix temps és un terrat que permet l'accés al cor des de l'exterior. Entre la porta i un petit ull de bou a la part alta de la capçalera hi ha una finestra de doble esqueixada. Dues finestres més al mur de migdia foren obertes amb posterioritat. El mur de tramuntana té una capelleta circular, a manera d'absidiola, coronada exteriorment per una cornisa en cavet del mateix tipus que la que hi ha als murs laterals. Aquesta capella degué formar part de l'estructura original o fou construïda poc més endavant. L'aparell dels murs és de filades de pedra sorrenca només desbastada, fora de les cantonades i la cornisa que són de pedra travertínica de Banyoles ben tallada. L'obra se situaria a la primera meitat del segle xiii. Referències Enllaços externs El retaule de Santa Magdalena de Noves Santa Magdalena de Noves a Museus de Banyoles
Santa Maria (Vilalba Sasserra)

Santa Maria és una església parroquial al nucli de Vilalba Sasserra (Vallès Oriental). En abandonar l'església vella, s'habilità, a la barriada de Trentapasses, un petit edifici a la vora de la gran casa del comte de Centelles. L'arquitecte Josep Maria Pericas fou qui projectà el nou temple, que s'acabà l'any 1927. L'església disposa d'un absis semicircular i un arc presideix l'arrencada de la nau. Als costats de la nau hi ha nínxols amb imatges, de factura moderna. El presbiteri té volta de mitja taronja, amb una imatge de l'Assumpta i el sagrari. A l'esquerra de la nau hi ha la imatge de Sant Sebastià, a la dreta la Mare de Déu de Montserrat. Té campanar modern, amb buits quadrats per contenir les campanes. Hi ha una campana del segle xvii. Té un pòrtic amb tres arcs de mig punt. La pila baptismal també és moderna. Notes
Santa Maria de Fulleda

Santa Maria de Fulleda és una obra del municipi de Fulleda (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església parroquial situada al centre del nucli urbà. És de planta basilical d'una sola nau amb capelles laterals i coberta amb volta de canó lleugerament apuntada; els murs i la volta estan fets de grans carreus ben escairats. A la zona de l'absis té un cos superior i just abans, trobem el campanar d'espadanya, decorat amb tres esteles funeràries. Avui l'entrada és per la zona dels peus, tot i que és una reforma posterior; es tracta d'un portal flanquejat per dues pilastres que sostenen un entaulament. Ha estat datada el 1739, té un parament murari diferent, de la mateixa manera que el tipus d'ornaments (petit timpà, formes arrodonides del frontó...). El temple inicial està datat cap a finals del segle xiii i és romànic. Posteriorment fou modificat, entre els segles xviii i xix, amb afegits barrocs i neoclàssics. La porta de la construcció romànica actualment està tapiada, està al lateral dret, prop d'una espitllera, també cega avui, que coincideix amb una capella interior. És d'arquivoltes llises, protegides i sostingudes per capitells i pilastres. No hi ha decoració escultòrica. El paviment és de lloses de pedra. Arribant al presbiteri, trobem la porta de la sagristia, on hi ha la data de 1847; probablement correspon a una ampliació de la zona del presbiteri. Aquesta zona és pavimentada amb pedra i rajola. Història No conservem cap referència antiga de l'església. Sabem que fou sufragània de la parròquia de l'Espluga Calba. El setembre de 1190, Ermengol i la seva esposa Caterina, cediren el monestir de Poblet per quinze sous barcelonesos al terme de Fulleda. Al s. XV tant l'església de l'Espluga Calba com aquesta depenien de l'arquebisbat de Tarragona. El 1772 esdevingué vicaria perpètua. Segons un inventari de 1933, la capçalera actual fou bastida el 1847. Fou pintada el 27 de setembre de 1947 per Pere Martí, veí de l'Espluga de Francolí, amb sanefes, imitació de marbre i altres motius del seu moment. En una recent restauració es repicà la pedra de la part més antiga, deixant únicament policromada la zona de l'altar. Referències Bibliografia Català i Roca, Pere; Els castells catalans, 1967-1979 Pladevall i Font, Antoni, dir.; Catalunya Romànica. Segrià, les Garrigues, el Pla la Segarra, l'Urgell, 1997
Santa Maria de Gràcia de la Granadella

Santa Maria de Gràcia de la Granadella és una obra del municipi de la Granadella a la comarca de les Garrigues declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És un edifici de tres naus i cúpula sobre el creuer i presbiteri quadrat. L'interior era sumptuosament decorat amb pintures murals i diversos retaules barrocs, entre d'altres el de Sant Ignasi, obra de l'escultor Lluís Bonifaç i Massó. Però tot plegat desaparegué el 1936. El que ens dona mesura de l'ambició del projecte és la imatge emfàtica dels volums exteriors, especialment del cimbori, el campanar i la façana. El cimbori té una alta llanterna decorada amb volutes a manera de contrafort, coronades amb pinacles. El campanar, molt alt, és al flanc de la façana, als peus de la nau dreta. És format per tres cossos, els dos superiors de secció vuitavada en què alternen finestres de mig punt amb pilastres adossades a les cantoneres, sota una coberta de caràcter centreeuropeu. La façana, finalment, és dividida en tres cossos per pilastres adossades, amb un coronament ondulat que recorda la tipologia de Sant Felip Neri de Barcelona o de Sant Celoni. S'accedeix per una escalinataa a la porta d'arc rebaixat, que és flanquejada per dos parells de columnes sobre basaments amb atlants. Damunt l'entaulament que sostenen hi ha una fornícula amb un crucifix, voltada de volutes i enfilalls de fruita. Les dimensions, la volguda sumptuositat decorativa i el seu acurat disseny fan d'aquest temple una obra notable del darrer barroc i justifiquen que fos anomenat la catedral de les Garrigues. Història La primera referència de l'església la trobem al testament del mestre Radulf el 1187, quan cedeix part dels seus béns. El 1361 tenim documentada també una visita pastoral. Durant la primera guerra carlina fou molt malmesa. A mitjan segle xviii, en un moment de prosperitat econòmica gràcies al desenvolupament agrícola, es construí a un extrem de la població una església de nova planta, sota l'advocació del Sant Crist i Santa Maria. Aquesta és l'actual parròquia. La construcció s'inicià el 1764. A títol d'anècdota, la imatge del Sant Crist del cambril de l'altar major, segons la llegenda fou trobada a una ermita al lloc de l'actual església, i és molt arrelada al cor dels veïns, que sempre li han expressat una devoció especial. Referències Bibliografia Lladonosa i Pujol, Josep; Solé i Sagarra, Josep. Història de la Granadella: noves aportacions. edició 1999. Diputació de Lleida, 1983. ISBN 978-84-89943-20-9. Tosas i Jordà, Teresa. Generalitat de Catalunya. Les Garrigues. El Pla d'Urgell, 1999, p. 256 (Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya núm. 8). ISBN 84-393-4811-8.
Santa Maria de Martorell

Santa Maria de Martorell és una obra del municipi de Martorell (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici actual és construït amb pedra i maó, aprofitant part de les estructures de l'església anterior però sense respectar la construcció original. L'església actual té una entrada frontal i una de lateral; el seu interior és de tres naus, separades per columnes de maó. Solament té capelles laterals al cantó nord. Història Església antiga L'església antiga està documentada l'any 1033 quan els testimonis de Mir Geribert juren sobre l'altar de Santa Maria de Martorell, prop del mercat (justa forum Martorell) durant el plet que aquest mantenia amb Guitard, abat del monestir de Sant Cugat, per les propietats del besavi del seu fill Guillem, en Galí, governador de les fronteres. Església actual L'església actual fou construïda entre 1941 i 1944, per substituir l'anterior, obra del segle xvi, destruïda el 1936. El projecte original de l'arquitectura no fou respectat plenament i un bona part de l'edifici resta per acabar. La part baixa del mur nord és on es conserven les restes més nombroses de les edificacions anteriors. L'altar actual fou consagrat el 5 de març de 1944. Referències
Santa Maria de Vilalba Sasserra

Santa Maria de Vilalba Sasserra és una obra del municipi de Vilalba Sasserra (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós d'una sola nau. L'absis romànic fou destruït en allargar el presbiteri. El presbiteri actual és quadrat i de carreus. El campanar és de secció quadrada i d'un sol cos coronat amb quatre buits per contenir les campanes. Aquests buits tenen obertures de mig punt i dues gàrgoles damunt. Al cim hi ha merlets i un cos piramidal. Hi ha una portalada, a l'oest, que és quadrada i una altra cap al sud que és de mig punt, senzilla, que està tapiada, probablement era la porta de l'església romànica. A l'interior hi ha un arc triomfal de mig punt. Té dues capelles. La de la dreta és del segle xviii i té volta rebaixada. Història Aquesta parròquia va rebre, abans del segle xiv, diverses denominacions. Així, en els documents anteriors al segle xi li donen el nom de Santa Maria de Vulpiliariis o Vullpayeriis i també el de Santa Maria de Serta. El 1130, en l'acta de consagració de l'església de Collsabadell, hi consta com a dependent d'aquesta, a la qual estigué unida fins a mitjan segle xv. Se sap que l'any 1609 es donà permís per ampliar l'església. El 1446 era unida a la de Sant Andreu de Vallgorguina. A principis del segle XX la parròquia es va traslladar a la nova església de Santa Maria al nucli de Trentapasses. Referències
Santa Maria de Vilalleons

Santa Maria de Vilalleons és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Maria de Vilalleons centra el petit nucli de població que porta el mateix nom i es troba flanquejada per diferents edificacions. És una construcció romànica d'una nau, coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals, capçada per un absis semicircular, parcialment amagat per la sagristia. A l'exterior, tant en l'absis com en els murs laterals, trobem decoració d'arcuacions que emmarquen finestres cegues sota fris de dents de serra, entre lesenes, en el cas de l'absis. El temple original va ser ampliat amb un atri que allargà la nau per ponent. Al segle xvi es van obrir les dues capelles laterals properes a l'absis, rectangulars i cobertes amb volta de nervi. Més tard, entre els segles XVII i XVIII es realitzà el sobrealçament de tota la nau i es construí el comunidor de planta rectangular que es troba sobre l'absis. Ja en el segle xix es construeix l'actual atri i la torre de campanar que hi ha al seu damunt. Aquesta nova façana reaprofita les dovelles de les dues arquivoltes de la portalada del segle xii, decorades amb motius vegetals i entrellaçats, com a motllura d'emmarcament de la rosassa. Història La primera notícia que tenim del lloc de Vilalleons la trobem en l'acta de consagració de l'església de Sant Julià de Vilatorta de 1050. Sembla que el magnífic temple romànic fou construït pels volts de 1080, i a partir de 1095 es comencen a tenir notícies continuades del rector del lloc. Fou segurament per aquesta època quan se li afegí l'atri i portada que va alçar-se en forma de campanar. Al segle xvi s'hi varen afegir dues capelles en forma de creuer, s'enderrocà la façana i es substituí pel pesat cloquer actual, tot conservant la primitiva porta de ponent que fou enderrocada al s. XIX i feta més ample, ja que la processó del Santíssim no hi passava. Les dovelles decorades de l'antic portal es van posar com a marc del rosetó central. La Creu que hi ha davant la porta principal commemora la Santa Missió del 1962 essent rector de la parròquia Mn Pere Sala. Va ser dissenyada per Pere Hernández Espina, de Barcelona, delineant que estiuejava al poble. Referències Bibliografia Vigué, Jordi, dir.; Catalunya romànica. Osona II
Torre de Benviure

La Torre de Benviure és una edifici al veïnat de Can Paulet, del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció La torre de planta circular, els murs baixos de la qual són més gruixuts que els superiors, construits amb petites lloses de llicorella. Es conserva una alçada d'uns 10-12 m. La porta és elevada, de mig punt. No hi ha senyals de cap volta. L'aparell és de lloses primes i llagues de llicorella, travat amb morter. A la part superior, al sector nord, hi ha una filada de lloses inclinades, utilitzades com a motiu decoratiu. S'obren dues portes i dues finestres rectangulars, posteriors a la construcció primitiva. Història El terme de Benviure és documentat el 1023. La torre de Benviure és mencionada el 1048 per primer cop, en una carta d'empenyorament de la «turris de Benviure» de Bellaiza i el seu marit Bernat Seniofred. Després hi ha d'altres esments durant tot el segle xi, en els quals se cita, també, una Villa Nova dins el terme, i l'església de Sant Miquel de Benviure. Vora la torre de Benviure hi ha diversos ermitoris excavats a l'argila. No hi ha documentació però probablement foren construïts al segle ix, quan la zona era encara frontera amb els sarraïns. La torre era envoltada de construccions que van modificar la seva fesomia al llarg dels segles. La Torre de Benviure va perdre importància com a lloc de residència al llarg del segle xix i les construccions situades al nord van ser enderrocades aquell mateix segle. Les situades al sud van perdurar fins ben entrat el segle xx. El desembre 1991 l'Ajuntament va adquirir en una operació de permuta amb la societat Fomento Barcelonés de Inversiones. Tot el conjunt de la torre fou objecte d'excavacions entre els anys 1996-1997 i2002-2003, ja que l'Ajuntament volia recuperar l'espai per a ús públic. Les últimes intervencions arqueològiques s'han portat a terme el 2010 motivades per la rehabilitació i museïtzació del conjunt. Actualment, la torre forma part del Museu de Sant Boi de Llobregat. Referències Bibliografia Ramos, J.; Fàbregas i Espadaler, Marta. Memòria de la intervenció arqueològica a la Torre de Benviure. Núm. mem. 10457. Generalitat de Catalunya – Direcció General del Patrimoni, 2010. Vila i Carabasa, Josep Maria. Memòria de l'excavació arqueològica de la Torre de Benviure (St. Boi de Lllobregat). núm. 2309. Barcelona: Generalitat de Catalunya – Direcció General del Patrimoni Cultural, 1998 (?), p. 212. Enllaços externs «Torre de Benviure». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Torre del Fonollar

La Torre del Fonollar o de la Vila és un edifici de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat), declarat bé cultural d'interès nacional. Història Documentada el 1159, era una torre isolada que pertanyia al sistema defensiu del castell d'Eramprunyà i servia per a protegir una zona de conreus i l'antic camí de València. El 1325 pertanyia als Bertran de Seva i per línia familiar passà als Castellet i als Clariana. El 1581, Joan de Soler vengué la torre i la quadra de Fonollar als jurats de la universitat de Sant Boi, però després de la mort d'aquest, la família recuperà la propietat. A finals del segle xvii, el senyor era Pere de Fivaller i Pol, i el 1711, l'arxiduc Carles va concedir el títol de comte del Fonollar a Josep d'Amigant i Ferrer de Sant Jordi (†1713). La seva descendent Micaela de Ferrer de Santjordi i d'Amigant es va casar amb Ramon Gaietà Despujol i de Vilalba, títols que heretaria el seu fill Josep Maria Despujol i Ferrer de Sant Jordi. Intervencions arqueològiques Durant els anys 1992 i 1996 s'hi van realitzar diverses intervencions arqueològiques: a la primera es va documenta un mur d'opus spicatum altmedieval amb un altre mur associat i diverses estructures modernes; i a la segona, tres sitges. En aquesta darrera, també s'hi va fer una anàlisi arquitectònica, detectant-se quatre fases constructives però sense poder-ne establir una datació. El 2009, la restauració dels arrebossats de les façanes va permetre documentar una sèrie de paraments entre el segle xi i el xx. Descripció Les obres que s'hi realitzaren els anys 1970 i 1980 van desvirtuar notablement el conjunt històric. Actualment, està format per un cos principal de planta baixa, primer pis i golfes. La seva planta té forma d'«L», tancada pel pati a l'angle est. En aquesta banda hi ha un potent mur d'opus spicatum. Els materials constructius són llicorella i quars. Al costat de les restes encara és visible el traçat d'un antic camí excavat a la roca. Referències Vegeu també Casa Torres (Barcelona) Casa Vilalba Palau Palmerola Casa del Comte del Fonollar (Gignàs) Casa Vilalba Bibliografia Parés i Corretgé, Àngels «Els Fonollar, una família del Baix Llobregat». Materials del Baix Llobregat, núm. 8, 2002, p. 103-112.
Albareda

Albareda és una masia del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Les primeres notícies històriques daten del segle xiii. La fesomia actual respon a les reformes del segle xvii. En aquest mateix segle es construí una capella dedicada a Sant Roc a pocs metres del mas. És un edifici civil, una masia orientada a migdia, de planta rectangular amb un cos que sobresurt destinat a galeria. El portal d'entrada és dovellat, les finestres i alguns portals interiors són de tipus goticitzant. L'edifici està cobert a quatre vessants. Hi ha un mur que tanca la masia i la lliça, el qual té dos portals d'accés, el de migdia datat el 1584 i el de tramuntana el 1710. Els materials constructius són bàsicament la pedra unida amb morter i la fusta. Notes