NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Escorxador municipal de Palafrugell

L'escorxador municipal de Palafrugell és una obra de l'arquitecte Isidre Bosch i Batallé, al municipi de Palafrugell (Baix Empordà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de grans dimensions, aïllat, format per un cos central, d'estructura basilical amb coberta de teula verda vidriada a dues vessants a doble nivell i dos cossos laterals de coberta a quatre vents amb decoració de boles ceràmiques. L'accés principal es troba al cos central, retirat respecte de la línia de façana. Altres accessos s'obren als costats i a la part posterior de l'edifici. Una porta situada al mur lateral del cos de la dreta condueix a l'habitatge, que n'ocupa el pis superior. Les obertures són, en general, d'arc molt rebaixat i emmarcades amb maó vist, utilitzat així mateix en el ràfec i extrems dels murs. S'utilitza també, com a element decoratiu, un conjunt de finestres cegues d'arc de mig punt situades a les façanes anterior i posterior. Aquesta darrera mostra una línia unitària per la inclusió d'un cos transversal de les mateixes característiques que el conjunt. L'element més cos transversal de les mateixes característiques que el conjunt. L'element més remarcable des del punt de vista decoratiu és la utilització del maó vist. Història A l'Arxiu Municipal de Palafrugell hi ha constància d'un projecte per a l'escorxador ja el 1884, signat per l'arquitecte Martí Sureda el dia 1-6-1884. Posteriorment, el 1907, l'arquitecte Isidre Bosch va presentar un nou projecte d'escorxador, que va ser aprovat i dut a terme. Els plànols daten del 2-4-1907. Referències
Escorxador municipal de Reus

L'Escorxador municipal de Reus és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp). Descripció El conjunt de construccions se separa del carrer mitjançant una tanca d'obra, maçoneria, pedra, i reixa de ferro. La sala central de sacrificis és un gran espai de planta lliure i forma rectangular. La coberta és d'estructura metàl·lica i una lluerna central permet la bona il·luminació i ventilació de l'espai. Les façanes combinen els murs llisos, amb elements decoratius d'obra vista, i petits elements de pedra. Història L'any 1884, es va fer la primera subhasta per la construcció de l'escorxador. Més endavant, el 1889, es va fer la subhasta per a construir la tanca del solar on s'aixecarà el nou edifici. El novembre de 1889, va ser l'aprovació dels plànols i pressupostos del nou escorxador, però no seria fins a l'abril de 1890 que es va produir l'Acord del ple municipal per donar a Francisco Balada les obres de construcció. L'any 1893 ja s'utilitzà la sala Gran de l'edifici. El febrer de 1894 es construeix la sala per a matar els porcs. El projecte va ser obra de Francesc Borràs Soler, encara que l'obra la realitzà l'arquitecte Pere Caselles i Tarrats. Actualment l'edifici restaurat és ocupat per la Biblioteca Central Xavier Amorós, que porta aquest nom com a homenatge al poeta reusenc Xavier Amorós. La restauració, obra dels arquitectes Joan Figuerola i Joan C. Gavaldà, ha respectat les singularitats de l'edifici antic, amb els patis interiors i la cobertura exterior. La Biblioteca ocupa una superfície de 2.500m2 i, es divideix en 4 sales segons els serveis i fons que s'hi ofereixen. Encara que ha perdut la il·luminació zenital que li donava la claraboia correguda i les finestres graduables, la nau central o antiga sala de sacrificis segueix impressionant per l'alçada de les columnes de ferro colat i les filigranes que recolzen l'altell. Referències «Escorxador municipal de Reus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012]. Enllaços externs «Escorxador municipal de Reus». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Biblioteca Central Xavier Amorós
Església de Nostra Senyora de l'Assumpció (Alcover)

L'Església de Nostra Senyora de l'Assumpció és un monument del municipi d'Alcover protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'Església Nova d'Alcover està situada fora de l'antic clos de la vila. L'edifici, de grans proporcions, presenta una gran sobrietat constructiva. La façana, renaixentista, mostra una porta central d'arc de mig punt damunt del qual hi ha l'escut de la vila, a la banda i banda de la porta hi ha 8 fornícules flanquejades per columnes amb capitells compostos. Damunt la porta s'obren 3 fornícules més entre columnes iguals a les inferiors. El conjunt és coronat per un frontó triangular pel damunt del qual s'obre la rosassa que dona llum a l'interior, d'una sola nau sostinguda exteriorment per contraforts, té a més 10 capelles i un braç laterals. Són remarcables, a l'interior, el cor i la capella del Santíssim. El material de construcció és el saldó groc. D'entre les campanes val la pena remarcar l'anomenada "Francisca" forjada el 1800 per la cèlebre família Pomerol, i el rellotge, fabricat per Agustí Pomés, de Montblanc, el 1809. Història La construcció de l'església Nova es diu que es va iniciar el 1578, com es veu escrit a l'interior de l'edifici, però, l'obra va començar l'any 1594. El motiu de la nova construcció era per la insuficiència de l'Església de la Sang davant el gran increment de població a la vila. En el seu emplaçament és probable que anteriorment hi hagués hagut l'antic castell l'Alcover, que segons algunes fonts, devia desaparèixer arran dels fets de 1464.[2] Se sap que participaren en l'obra diversos mestres. Juan Munter, Oliverio Anqui i Cristóbal Bauel. La construcció dels murs, voltes i capelles era finalitzada el 1622, tot i que l'acabament total de l'obra no es produí fins al 1630. Fou beneïda el 26 de juny de 1630. El 22 de novembre de 1633 es va traslladar el Santíssim des de l'Església de la Puríssima Sang fins a l'Església Nova, on encara resideix actualment. Amb motiu d'aquest trasllat es va celebrar una gran festa, que va oficiar el reverend fra Rafael Voltor, abat de Santes Creus.[2] L'any 1795 caigué la part superior del campanar, durant la celebració d'un bateig. El mateix any s'iniciaren les obres de construcció de l'actual torre, que continuaren fins al 1803, any en què foren definitivament interrompudes per divergències entre el batlle i el rector. Referències Enllaços externs «Església de Nostra Senyora de l'Assumpció». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción (Alcover)

La iglesia de Nuestra Señora de la Asunción es un inmueble de la localidad española de Alcover, en la provincia de Tarragona. Descripción La iglesia, cuya construcción se remontaría a la segunda mitad del siglo XVI, en concreto al año 1578, se encuentra bajo la advocación de «Nuestra Señora de la Asunta»,​ o de «Nuestra Señora de la Asunción».​ Conocida como «iglesia nueva»,​ aparece mencionada en el primer volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, en la entrada correspondiente a Alcover, de la siguiente manera: Su retablo mayor desapareció en 1936, al incendiarse la iglesia.​ Cuenta con el estatus de bien cultural de interés local.​ Referencias Bibliografía Avellá, Joaquín (1948). «La iglesia parroquial de Alcover y su retablo mayor». Boletín Arqueológico (Real Sociedad Arqueológica Tarraconense). año XLVIII (1): 10-30. ISSN 0211-4224. Madoz, Pascual (1845). «Alcover». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar I. Madrid. Wikidata Q115624375.
Església de Sant Antoni (Valls)

Església de Sant Antoni és una església barroca del municipi de Valls (Alt Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta basilical, d'una nau de quatre trams amb capelles laterals. Els suports són pilars. La nau i els braços del creuer es cobreixen amb volta de canó amb llunetes, el creuer amb cúpula sobre petxines i la capella major amb canó i recoltó. La portada de la façana presenta una obertura rectangular decorada amb motllures. Damunt es troba un nínxol d'arc de mig punt amb la imatge de Sant Antoni i a sobre d'aquest, hi ha dues obertures circulars. L'acabament de la façana se soluciona mitjançant arcs contraposats que formen cornisa. L'edifici presenta una torre amb quatre cossos situada als peus de la dreta de l'església. L'obra és de maçoneria arrebossada i grans carreus de pedra a la part inferior i a la cantonada. El campanar té tres campanes. La més antiga és del 1917 i la més gran, del 1944, es diu Antònia. Història A finals del segle xiii l'orde de Sant Antoni Abat tenia l'hospital i l'església en el lloc on actualment està la casa de la Vila. En el segle xviii s'edificà l'actual església de Sant Antoni Abat. Hi ha diferents opinions sobre la data concreta. Segons F. Puigjaner l'església fou beneïda el 9 de desembre de 1726, mentre que Fidel de Moragas dona com a data de la benedicció el 13 de gener de 1753. El temple es va ampliar amb el campanar i la façana el 1768. El 2026 es van celebrar els 300 anys del primer temple a través de diverses activitats de divulgació al llarg de tot l'any, com visites als campanars, concerts corals o un cicle de xerrades sobre qui eren els antonians i com són les festes de Sant Antoni a Valls. Referències
Església de Sant Isidre i Sant Antoni

L'Església de Sant Isidre i Sant Antoni de Marzà (Pedret i Marzà, Alt Empordà) és un edifici del segle xx inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situada en el carrer del Mar, dins del nucli urbà de la població de Marzà. És un edifici de planta rectangular i d'una sola nau, amb la coberta a dos vessants de teula. Presenta un gran porxo davanter, a manera de nàrtex, cobert amb teulada a un vessant i delimitat per tres grans obertures d'arc rebaixat, i un petit campanar d'espadanya amb la coberta piramidal de rajola vidrada. A la façana sud se li adossa un petit cos de planta quadrada, amb la coberta a un vessant, que probablement es correspongui amb la sagristia. Totes les obertures de les façanes laterals es corresponen amb finestrals rectangulars, mentre que les de la sagristia són quadrades. Tant a la façana principal com a la posterior, al nivell superior, hi ha dues finestres quadrades amb gelosia. Història Va ser consagrada el 15 de maig de 1968 sota el patronatge de sant Isidre i sant Antoni Abat. Va ser bastida sobre els terrenys cedits per Josep Castelló Vidal. Referències
Església de Sant Miquel d'Alcover

Església de Sant Miquel d'Alcover és un monument del municipi d'Alcover protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església està situada a l'interior del cementiri d'Alcover. És de planta rectangular, amb coberta a dues vessants. Té porta d'accés lateral d'arc de mig punt amb dovelles de pedra. A l'interior es poden veure cinc arcs apuntats i un sisè d'amagat en el mur de tancament. De la part de l'antiga església que va quedar com a cementiri, se'n conserven els murs i la primera porta, d'arc de mig punt. A la part superior d'aquesta es troba la imatge de Sant Miquel. Encara resta en peu la paret de la façana frontal, amb una obertura atrompetada. Aquesta part forma un petit recinte amb nínxols integrats als murs de l'església. Història L'origen d'aquesta primera església d'Alcover no es coneix amb exactitud, si bé apareix documentada des del 1154 i se sap que el 1166 es convertí en parròquia. La irregularitat d'aquesta construcció fa difícil una lectura d'estils i d'etapes. Hi ha diverses hipòtesis, però actualment sembla acceptada la que planteja l'existència inicial d'una església romànica, de 26,85m. de llargada per 11,00m. d'amplada. En fer-se la muralla, l'església quedà fora del clos. En una moment determinat va esfondrar-se, i fou, vers el segle xv, reconstruïda en part amb sis arcs gòtics de suport, mentre l'altra part, sense sostre, es va utilitzar com a cementiri. Actualment ha quedat totalment integrada dins el fossar. Referències Enllaços externs «Església de Sant Miquel d'Alcover». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església parroquial de Sant Joan Fumat

L'Església parroquial de Sant Joan Fumat és un monument del municipi de les Valls de Valira (Alt Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local. És un edifici religiós d'una nau i absis semicircular. La nau és coberta amb fusta i el cos preabsidal amb volta de canó. Tot l'exterior és arrebossat. La porta és oberta al frontis. Torre campanar adossada al mur N, prop de l'absis, de base quadrada i cos, a partir de mitjana alçada, vuitavat. Referències
Església de Santa Llogaia d'Àlguema

Santa Llogaia és una església parroquial al nucli de Santa Llogaia d'Àlguema (l'Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Edifici situat al centre del poble, al que és impossible veure els quatre costats a causa de les construccions modernes. És un edifici d'una sola nau amb capçalera carrada. A la façana podem veure la portalada rectangular, amb una gran llinda amb la inscripció: 21 OCTUBRE 1777. Tota la façana ha estat arremolinada. El campanar, de planta quadrada, té quatre arcades, en arc apuntat, i es remata amb una coberta apiramidada. L'interior de l'església és completament enguixat. La volta de la nau és de llunetes, la del presbiteri té falses nervacions que imiten la creueria gòtica. Hi ha dos altars laterals, un a cada costat de la nau, imbuïts mitjançant arcs cecs en les parets mestres. El mur lateral nord de la nau, és l'únic que es conserva de l'antiga construcció romànica. Història L'actual temple de Santa Llogaia és un edifici del segle xviii, encara que la primitiva església va ser construïda en època romànica, probablement durant el segle xi. L'església de Santa Llogaia és esmentada documentalment des del segle xii. El 1167 el bisbe de Girona va fer donació al monestir de Ripoll. La primitiva construcció romànica segurament va quedar destruïda durant el gran aiguat del 1421. Només se n'ha conservat un fragment de mur, que ha quedat integrat al temple del segle xviii. Referències
Església de l'Assumpció (Calafell)

Església de l'Assumpció és un temple del municipi de Calafell (Baix Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església està construïda amb formigó i ferro. La planta pren la forma d'un quart de cercle. El vèrtex té una forma còncava i d'ell neixen una sèrie de nervis que formen l'esquelet de la teulada. A cada lateral hi ha una sèrie, contínua, de finestres allargades que van augmentant en alçada a mesura que s'acosten a la façana. Aquesta presenta una forma rodona i és dividida en diferents cossos pels nervis de l'edifici que sobresurten. Al cos central hi ha les dues portes d'accés fetes de fusta i separades per una finestra allargada. Els altres cossos presenten dues finestres. Totes les obertures de la façana principal -portes i finestres- sobresurten. La part del davant està envoltada per uns jardins i una placeta. Història L'església es beneí el 1975 i és obra de l'arquitecte Jaume Teixidó i Ballescà. Té una capacitat de 1200 persones. L'acte de la consagració fou precedit pel Dr. Josep Pont i Gol, arquebisbe de Tarragona. L'església és sufragània de Sant Cristòfol de Cunit. Referències Enllaços externs «Església de l'Assumpció». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església de Maricel (el Masnou)

Església de Maricel és una obra del municipi del Masnou inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici religiós format fonamentalment per dues parts ben diferenciades: una superior destinada a les activitats parroquials, i l'església pròpiament dita, que ocupa el lloc d'un soterrani al que s'hi accedeix per rampes i escales. L'església és una nau en forma de polígon irregular sostinguda per columnes, i tota ella construïda amb formigó armat. Com a sistema d'il·luminació només hi ha una petita claraboia sobre l'altar. La part superior, que és la que configura exteriorment l'edifici, també té una planta de polígon irregular cobert amb un sistema de teulades de diversos vessants. La construcció és de maó vist amb les cornises de fusta. Campanar El campanar està separat de l'edifici i està format fonamentalment per un gran bloc de formigó contraposat a una gran planxa de ferro galvanitzat, corbada en els extrems, que suporta els tubs metàl·lics que fan la funció de les campanes. Sobre aquesta planxa s'hi situa una creu metàl·lica. Amb la confrontació dels dos elements compositius del campanar es juga amb les dues textures que es contraposen. La planxa metàl·lica reflecteix contínuament la llum del sol. Història Inaugurat el 1984. El disseny del campanar i la decoració interior de l'església són obra de Joaquim Pujol i Grau. Referències
Església de Sant Pere Pescador (Calafell)

L'Església de Sant Pere Pescador és una església del municipi de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La façana presenta una porta d'arc de mig punt, amb tres arcs col·locats en degradació, que segueixen tot el contorn de la porta i descansen damunt d'una base. La part exterior de les dovelles està decorada per una motllura amb una sanefa en ziga-zaga. A sobre hi ha una gran rosassa, amb un vitrall que representa la pesca miraculosa, i per sobre una creu en relleu. Les cobertes són de dos vessants. L'interior presenta una sola nau vertical, a la qual s'hi afegí, destruint l'absis, una nau horitzontal. A la banda dreta de la primera nau hi ha una nau de petites dimensions. El sostre és arquitravat i decorat amb cassetons. L'interior consta també d'una sèrie de vitralls referents a la vida de Sant Pere (nau vertical) i als set sagraments (nau horitzontal). L'altar és precedit per una talla de Sant Pere Pescador. Història L'edifici té el seu origen en la petita nau que es troba a la dreta, la qual era la capella dels pescadors, construïda pels anys 1920-25 i reformada en la dècada dels 70 del segle xx. En el 1955 es feu la nau vertical, la qual acabava amb un absis i fou dissenyada per l'arquitecte Josep Maria Jordan. Després, en el 1970, s'amplià l'església i es construí la nau horitzontal; els treballs foren dirigits per l'arquitecte Josep Maria Español Boren. La imatge de Sant Pere Pescador fou feta per J. Perlló. L'església pertany actualment al bisbat de Tarragona, abans del 1950 era del de Barcelona. Referències Enllaços externs «Església de Sant Pere Pescador». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Església de Sant Pere». Ajuntament de Calafell. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 1r setembre 2014].
Iglesia de San Pedro Pescador (Calafell)

La iglesia de San Pedro Pescador es un edificio religioso de la población de Calafell perteneciente a la comarca catalana del Bajo Panadés en la provincia de Tarragona. Es una iglesia de arquitectura popular incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia El edificio tiene su origen en el pequeño local que se encuentra a la derecha, el cual era la capilla de los pescadores, construida por los años 1920 - 1925 y reformada en la década de los 70 del siglo XX. En año 1955 se hizo la edificación vertical, la cual terminaba con un ábside y fue diseñada por el arquitecto José María Jordan. Luego, en el 1970, se amplió la iglesia y se construyó la nave horizontal; los trabajos fueron dirigidos por el arquitecto José María Español Boren. La imagen de San Pedro Pescador fue hecha por J. Perelló. La iglesia pertenece actualmente a la diócesis de Tarragona, antes de 1950 era de la de Barcelona.​ Descripción La fachada presenta una puerta de arco de medio punto, con tres arcos colocados en degradación, que siguen todo el contorno de la puerta y descansan sobre una base. La parte exterior de las dovelas está decorada por una moldura de cenefa en zigzag. Encima hay una gran rosetón, con un vitral que representa la pesca milagrosa, y por encima una cruz en relieve, las cubiertas son a dos aguas. El interior presenta una sola nave vertical, a la que se añadió, destruyendo el ábside, una nave horizontal. En la parte derecha de la primera nave hay una de pequeñas dimensiones. El techo es arquitrabado y decorado con casetones. El interior consta también de una serie de vitrales referentes a la vida de San Pedro y los siete sacramentos. El altar es precedido por una talla de San Pedro Pescador.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Tarragona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Pedro Pescador. Diputació de Tarragona (ed.). «Església de Sant Pere Pescador». Mapa de recursos culturals (en catalán). Consultado el 23 de setiembre de 2014. Ajuntament de Calafell (ed.). «Església de Sant Pere» (en catalán). Archivado desde el original el 6 de octubre de 2014. Consultado el 23 de setiembre de 2014.
Església de Sant Sadurní de Sovelles

Església de Sant Sadurní de Sovelles és un edifici religiós del municipi de les Llosses inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de planta rectangular amb capelles laterals que s'obren mitjançant arcades cap a la nau central i única. El presbiteri es troba enlairat respecte a la resta de l'església, gràcies a un entarimat al que s'hi accedeix per tres graons centrals. L'exterior és molt senzill, tenint només decoració a la façana principal. La coberta és a dos vessants composta per cabirons de fusta i teula àrab, a l'interior està formada per una falsa volta de canó feta amb totxo. L'interior de l'església es troba molt decorat i pintat, sobresortint al presbiteri un retaule pintat a la paret de fons, de força qualitat i domini de la perspectiva. Precisament aquesta part es troba molt afectada per humitats de filtracions i capil·laritats, qué afecten a la volta de canó així com les pintures del presbiteri. L'edifici es complementa amb un campanar molt peculiar per la zona. Història L'església es va construir entre el 1714 i el 1717, i la seva façana té un cert paral·lelisme amb la de Gombren, això pot donar base que fos construïda pel mateix arquitecte Josep Morató, de Vic. Referències
Església de Santa Cristina d'Aro

L'església de Santa Cristina d'Aro està situada al peu de les Gavarres, dalt d'un pujol, a la part més alta del poble de Santa Cristina d'Aro. És un temple d'origen medieval, de notables proporcions i modificat en diverses ocasions, encara que l'arrebossat de calç que cobreix totalment l'exterior i l'interior dificulta la datació dels diversos elements. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. L'edifici actual consta de dues naus i creuer. La nau N, més ampla, té absis semicircular i l'altra, al S, té una sagristia a l'angle E feta al segle xviii, la qual va substituir l'absis originari. Els arcs triomfals i els formers són de ferradura i estil preromànic. La mateixa forma té la volta del transsepte, que travessa les naus. La torre-campanar, quadrada, és de base romànica llevat de la part alta, acabada amb un pinacle. La porta del frontis, rectangular, és del segle xviii, mentre que la porta lateral (tapiada) és del segle xii. Tot l'edifici és fet de pedra local i tant l'interior com l'exterior són arrebossats. L'església apareix esmentada el 1041 com el lloc on es reuniren l'abat i els monjos de Sant Feliu de Guíxols amb Ermessenda, comtessa de Barcelona, el seu germà Pere, bisbe de Girona, i Guifred Vidal, senyor de Pals, quan els fou confiada la custòdia i la defensa del Castell d'Aro i els foren concedides les primícies i delmes de la parròquia de Santa Cristina. La seva importància monumental correspon a la seva condició de parròquia principal de la Vall d'Aro a l'alta edat mitjana. Referències