NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hospital Xifré

L'Hospital Xifré és un edifici públic d'Arenys de Mar, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser construït entre 1844 i 1848 pels arquitectes Francesc Vila i Josep Buxareu, per iniciativa de l'indià Josep Xifré i Casas, que el 1849 el va donar a la ciutat com a «hospital per a pobres malalts». Va tenir un cost final de prop de 500.000 pessetes, i les escultures (avui desaparegudes) van ser obra de Damià Campeny. Durant el segle xx va servir d'escola, i actualment acull diversos serveis municipals i els seus jardins són públics. Edifici De planta rectangular (53 x 14 m) amb dos petits cossos que sobresurten als extrems per la part posterior (assolint els 22 m), és format per voltes de quatre punts sobre pilars de maó, formant tres llargues crugies, que als dos extrems es converteixen en quatre (el sector que sobresurt a les ales laterals és, de fet, una altra crugia). Tant la planta baixa com els dos pisos tenen la mateixa estructura. L'exterior és força llis, amb pilastres acanalades adossades i una lleugera cornisa en la divisió dels pisos. La planta baixa és formada per tot un seguit d'arcs de mig punt, el primer i segon pis tenen obertures rectangulars en sentit vertical amb balcons. Coronaven l'edifici grups escultòrics i un fris de terracota, ara desapareguts a causa de les gelades, que donaven al conjunt un contrast cromàtic, característic de determinats edificis del neoclassicisme català. A la mateixa època, hom construí una tanca amb una porta d'accés, tot dins l'estil neoclàssic, que protegia el conjunt d'edifici i jardins. Panteó Xifré Josep Xifré va morir a la seva torre del Guinardó el 7 d'agost del 1856, i el seu fill Josep Xifré Downing va gestionar el trasllat de les seves restes a la capella de l'hospital dArenys de Mar, on va encarregar a l'escultor francès Charles Gumery, que havia conegut en una de les seves habituals estades a París (les seves escultures adornen el Museu del Louvre, la Gare du Nord, el Palais d'Orsay, la Fontaine de Saint-Michel i l'Òpera Garnier) un magnífic mausoleu. D'aquesta manera, des del 7 d'agost del 1861 (cinc anys després de la seva mort), les seves despulles hi reposen amb el següent epitafi: «Josep Xifré i Casas, qui, del seu patrimoni, va fundar aquesta casa per a la cura dels malalts». Vegeu també Porxos d'en Xifré Casa-fàbrica Ribes-Xifré Col·legi La Presentació Teatre Principal (Arenys de Mar) Referències Bibliografia Comissió de Defensa del Patrimoni «La Casa Xifré d'Arenys de Mar». Cuadernos de arquitectura y urbanismo, núm. 26, 1977, p. 47-51.
Edificio Xifré

El edificio Xifré, también conocido como hospital Xifré, es un edificio público de Arenys de Mar construido por iniciativa del indiano José Xifré y Casas como «hospital para pobres enfermos», con escritura pública otorgada por el notario Joan Prats el 27 de diciembre de 1849, y un coste final de cerca de 500.000 pesetas.​ Edificio El edificio ha sido atribuido a los arquitectos José Buixareu Gallart y Francisco Villa,​​ y es de estilo neoclásico catalán. Tiene una planta en forma de "U", con un cuerpo rectangular de 53 x 14 m y con dos pequeños cuerpos que sobresalen en los extremos por la parte posterior alcanzando los 22 m. Todo el edificio está formado por bóvedas de cuatro puntos sobre pilares de ladrillo, formando tres largas crujías, que los dos extremos se convierten en cuatro (el sector que sobresale en las alas laterales es, de hecho, otra crujía). Tanto la planta baja como los dos pisos tienen la misma estructura. El exterior del edificio es bastante liso, con pilastras acanaladas adosadas y una ligera cornisa en la división de los pisos. La planta baja está formada por una serie de arcos de medio punto, el primer y segundo piso tienen aberturas rectangulares en sentido vertical con balcones. Coronaban el edificio grupos escultóricos y un friso de terracota, ahora desaparecidos a causa de las heladas, que daban al conjunto un contraste cromático, característico de determinados edificios del neoclasicismo catalán.​ Se empezó a construir en 1844 y las obras finalizaron en 1848. Las esculturas (hoy desaparecidas) fueron obra de Damià Campeny.​ Panteón de Josep Xifré i Casas Al morir José Xifré en Barcelona, en su torre de Horta, el 7 de agosto de 1856, su hijo, José Xifré Downing, gestionó el traslado de sus restos en la capilla del hospital de Arenys de Mar. Quiso darle construirle un magnífico mausoleo que encargó a Charles Gumery, que había conocido en uno de sus habituales estancias en París y, de este modo, desde el 7 de agosto de 1861 (cinco años después de su muerte), Xifré reposa en el panteón de la cripta del edificio Xifré con el siguiente epitafio: «José Xifré i Casas, quien, de su patrimonio, fundó esta casa para el cuidado de los enfermos ». Uso 1849-1866: Hospital 1867-1926: Escuela de las monjas francesas de la Presentación 1940-1959: Preventorio del Frente de Juventudes 1960-1980: Albergue juvenil asociado a la YHA. 1981-1989: Instituto de Bachillerato 1990-1996: Sede de los Juzgados de Arenys 1996-hoy: Escuela taller y otros servicios municipales Véase también Casa Xifré José Xifré y Casas Arenys de Mar Mariano Cubí y Soler Panteón Xifré Referencias Bibliografía Hospital Xifré - Dirección General del Patrimonio Cultural de la Generalidad de Cataluña Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Edificio Xifré. Web de Arenys de Mar El palacio de Xifré Edificio Xifré sede del Ayuntamiento
El Bagís

El Bagís és una masia del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva). Està catalogada, junt amb el molí, en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Masia Es tracta d'una masia de grans dimensions formada per cossos d'ampliació de diferents èpoques. L'edifici principal actual, construït entre els segles xviii i xix, és de tres plantes amb golfes i vessants a laterals. Les obertures de la façana són emmarcades amb pedra i llinda monolítica i tres del primer pis i una del segon tenen balcó de ferro forjat. Hi ha dues llindes del primer pis amb inscripció on es veu Bagís i la resta és il·legible. El portal principal és rectangular amb llinda monolítica i brancals de pedra i a l'esquerra hi ha una altra obertura d'arc rebaixat. La façana lateral esquerre té un balcó corregut. Just al darrere hi ha un cos de dues plantes i golfes que sembla la part més antiga i conserva algunes espitlleres a la façana. A l'altre costat de la façana principal, trobem un altre cos afegit posteriorment format per planta baixa i una galeria amb pilastres que ha estat parcialment cegada coronada per un terrat amb barana de ferro. Molt a prop hi ha una font sota un arc de pedra. El parament és de maçoneria, de pedra vista i als vèrtexs hi ha carreus ben tallats. Davant la casa, l'era està empedrada i hi ha un mur al voltant que delimita l'espai. Molí El molí està situat al costat de la riera de Santa Coloma. És un edifici de planta quadrada i dos pisos sobre un mur atalussat per salvar el desnivell de la riera. La coberta és a dues vessants als laterals. La façana que dona al riu té una galeria amb dos arcs de mig punt de rajol vist, i barana de fusta. Al capdamunt d'aquesta façana hi ha un òcul també de rajol i diverses petites obertures rectangulars. El mur lateral té dues grans arcades de pedra que fan alhora la funció de contraforts. El parament dels murs és arrebossat amb carreus regulars als angles. Història La primera notícia documental és una capbrevació a favor de Berenguer de Farners per Pere de Bagís de l'any 1339. Referències
El Bonifet

El Bonifet, o el Benifet, que sembla el nom original, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada a prop del límit nord del terme, a tocar del termenal amb Moià. És al nord de Santa Coloma Sasserra, a la dreta del torrent del Soler i a l'esquerra del torrent de l'Espina, en el contrafort sud-oriental de la Serra de Santa Coloma. És a 330 metres en línia recta al nord-est de l'església de Santa Coloma Sasserra, de la Rectoria i del Giol, al costat nord-est del Pla del Forn. S'hi accedeix des de Santa Coloma Sasserra pel Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra, que passa a menys de 100 metres a ponent de la masia, tot i que l'accés és al sud-oest de la casa. Dista uns 300 metres de Santa Coloma Sasserra, a través del Camí del Bonifet. Referències Bibliografia GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8 RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
El Bruguer (Vilanova de Sau)

El Bruguer és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció És una masia d'estructura un xic complexa. És de planta rectangular coberta a la part esquerra a un únic vessant i a la part dreta, un xic més enlairada, és coberta a dos vessants, amb el vessant dret més prolongat. El portal d'entrada és orientat a llevant. En un angle recte amb el cos de la casa hi ha un cos de galeries amb la part baixa destinada al bestiar i la part superior, sostinguda per pilars de pedra, amb galeries. Al davant del cos esquerre hi ha un cobert, el mur del qual continua per tancar la lliça, a la qual s'accedeix mitjançant un portal rectangular. És construïda amb pedra de color rogenc. L'estat de conservació és bo, encara que hagi perdut les funcions agrícoles. Al costat hi ha una Herbera, una construcció rectangular, coberta a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana, orientada cap a migdia. El vessant d'aquest costat és més curt que l'altre. Està dividida horitzontalment en dos pisos mitjançant una gran llinda de fusta i el terra empostissat. A llevant hi ha dues finestres tapiades i un portal a nivell del primer pis. A ponent hi ha una altra obertura tapiada i la banda de tramuntana és cega. És construïda amb pedra rogenca i els carreus dels angles són grossos i ben escairats. L'estat de conservació és bo. Duu la data de 1733, possiblement la data de construcció. Història Antic mas dins la demarcació del primitiu terme de Sau, avui englobat al terme de Vilanova de Sau. Es troba registrat al fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Sau. Habitava el mas Gabrial Bruguer. Els propietaris actuals són els de la Calveria, antic mas del terme de Sant Julià de Vilatorta. Referències Enllaços externs «El Bruguer». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
El Castell (l'Estany)

El Castell és una gran masia del terme municipal de l'Estany, a la comarca catalana del Moianès. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situada en el sector nord-occidental del terme, prop del límit amb el terme de Santa Maria d'Oló, a uns dos quilòmetres al nord-nord-oest del poble de l'Estany. És en el vessant nord del Serrat dels Lliris i del Puig de la Caritat, a l'extrem oriental de la Serra del Castell i al sud-oriental de la Carena del Castell, a l'esquerra de la Riera de l'Estany. Queda a prop i al sud de Sant Feliuet de Terrassola. Masia, originàriament de planta rectangular, avui amb cossos adossats. L'edifici principal té la teulada a doble vessant i el carener perpendicular a la façana. Té tres nivells: planta baixa, pis noble i golfes. La façana principal, orientada al sud, està molt tapada per altres construccions. El portal, d'arc de mig punt, adovellat, amb gran carreus de pedra picada. Les finestres també tenen carreus de pedra picada. La resta de la pedra és força regular. A llevant cal destacar el cos en galeria de tradició renaixentista i a ponent un cos a doble vessant que comunicava mitjançant un pont a la planta noble. Als baixos hi havia cabuda per a cellers, corrals i quadres, amb sostre de bigues suportat amb arcs apuntant. A l'interior de la planta noble, hi ha finestres amb festejadors, una cuina amb pica de pedra i sostre amb decoracions florals de guix. Història La casa havia estat de la família Castell i és documentada des del s XIV. Al portal d'entrada una inscripció diu " Pere Castell en 1581". La part posterior ha estat reformada a principis del segle xviii (llinda de 1706). A mitjans del segle xviii, una pubilla es casà amb l'hereu del Cavaller de Vidrà. Des d'aleshores formà part del patrimoni del Cavaller i després dels Vila- Abadal. Al davant de la casa hi ha una edificació, avui restaurada, que havia estat hostal. Hom creu que podia haver estat ubicat aquí el castell de Terrassola, la qual cosa és justificable per la seva situació. Referències
El Cerdà de la Garga

El Cerdà de la Garga o Mas Cerdà és una masia de Centelles (Osona), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història La primera documentació es remunta a l'any 1160. L'edifici actual és del segle xvi, ampliat el 1750 i al segle xix. El 1815, hi nasqué l'enginyer i urbanista Ildefons Cerdà i Sunyer, que l'heretà a la mort del seu germà gran Josep. En aquest segle, s'hi allotjà durant un temps Jaume Balmes, molt amic de la família, i també s'hi va construir una capella, on el mateix Cerdà hi realitzà algunes reformes i que fou destruïda el 1936. El 1890, la masia va passar a mans del duc de Solferino, que va treure dues finestres gòtiques del primer pis. Descripció Envoltat de masoveries, el conjunt està tancat per un clos que procedeix del mas i que conforma dues llices. L'edifici principal és un gran casal de planta quadrada orientada cap al sud, amb planta baixa i dos pisos i teulada a dues vessants. Totes les cantoneres són de pedra treballada, i a la façana principal destaca un portal adovellat datat de l'any 1773, on a banda i banda i una mica més amunt hi ha dos esgrafiats de la mateixa època i un rellotge de sol. Damunt del portal hi ha un balcó amb pedra treballada. Una placa perpetua el record de l'urbanista, realitzat pels amics de Centelles. A l'interior hi ha una llar de foc del segle xviii, una alcova i un forn amb peces de ceràmica. Referències Enllaços externs «El Cerdà de la Garga». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
El Crous (Vilanova de Sau)

El Crous és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona). Tant la masia com la seva capella del segle xviii estan incloses en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Masia És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. Es troba assentada sobre el desnivell del terreny, de manera que a llevant presenta dos pisos i a ponent tres. La façana presenta un portal dovellat i algunes finestres. A l'extrem dret s'hi adossa un cos de porxos coberts a dues vessants i amb barana de fusta a nivell del primer pis. La part de ponent presenta dos portals a la planta, diverses finestres i una obertura sota el carener; a l'extrem esquerre s'hi adossa un cos baix. El ràfec de tramuntana és més prolongat que el de migdia. El materials constructius de la masia és el granit vermell unit amb morter de calç i arrebossat al damunt. Les obertures i els porxos són de pedra vista. L'estat de conservació és bo, ja que és habitat com a segona residència. La cabana és una construcció de planta rectangular coberta a una sola vessant que vessa les aigües vers el sud-oest. Està adossada a un gran desnivell del terreny per la part nord-est. El mur sud-est presenta un gran obi de pedra de gres gris i un portal rectangular al costat. Al nord-est presenta un portal amb llinda de fusta i un carreu datat. Els materials constructius són granit vermell unit amb fang i morter i calç. Els escaires i algunes obertures són de pedra picada. Capella La capella és de nau única, sense transsepte ni absis ni campanar. El portal, d'arc de mig punt, és orientat a migdia i està format per dovelles. És construïda amb pedra i morter; el portal té les dovelles de pedra picada. Alguns sectors dels murs exteriors són arrebossats. La nau és de volta de canó, una mica alta, i no presenta obertures. Sota el ràfec de teulada hi ha detalls decoratius de rajola de ceràmica. L'interior serveix de magatzem. La capella es troba en un llastimós estat d'abandó, quedant gairebé coberta per les bardisses. Història És una masia situada dins la parròquia de Vilanova de Sau prop del modern poblat de Sant Romà. La capella es troba a pocs metres del mas el Crous, que pertany a l'antiga demarcació de la parròquia de Sant Andreu de Bancells. Aquest mas es troba registrat als fogatges de la parròquia del 1553. Es troba registrada al nomenclàtor de la província de l'any 1892 i consta com el Crous de Vilanova "ALQUERIA CASA DE LABOR". Segurament però, la seva història ve de més antic, com ho demostra la data de la llinda d'una finestra: 1791. No hi ha cap altra dada que ens permeti precisar més la seva història. La capella fou, segurament, construïda durant el segle xviii com indica el portal d'entrada datat l'any 1776. Era la mateixa època de reforma del mas, en un moment d'esplendor agrícola. Avui, tant el mas com la capella romanen tristament abandonats patint la despoblació que ha experimentat la Guilleria. Referències Enllaços externs «El Crous». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «Capella de Crous de Sant Andreu». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
El Farigolar

El Farigolar és un antic mas del terme de Sau, avui englobat a Vilanova de Sau, que es troba sobre la Riba de Sau, hostal construït després de la inundació del poble de Sau. Aquesta masia és interessant per la simplicitat estructural i per les reduïdes dimensions que presenta. És totalment funcional, destinat per a poca gent. Fou masoveria del mas veí: l'Albereda (Vilanova de Sau). Es troba encara avui dins el terme d'aquesta propietat. Masia de petites dimensions. És de planta rectangular, cobert a dues vessants i amb el carener esquerre més prolongat que el dret. El portal d'entrada es troba orientat a migdia i està descentrat de l'edificació. És rectangular i la llinda de roure, al damunt hi ha dues finestres i a la part esquerra sota la teulada hi ha un espai destinat a magatzem de palla. A la part posterior sobresurt un cos cobert a una sola vessant al costat del qual es forma una mena de pati o corral sense cobrir, aquest part està semi derruïda. Cal destacar a la part dreta de la façana una construcció que degué ubicar un antic forn. És construïda amb pedra rogenca i fusta. L'estat de conservació és mitjà. Es troba deshabitada. Referències Enllaços externs «El Farigolar». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
El Flaquer

El Flaquer és un edifici situat a la carretera B-1413, al quilòmetre 1,8, a 500 metres del municipi de Sant Feliu de Codines, a la comarca del Vallès Oriental, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de composició complexa. Està integrat per diversos cossos que s'agrupen al voltant de dos patis centrals tancats. Les façanes són de pedra. El portal d'entrada és de pedra amb arc de mig punt adovellat. Les cobertes són a dues vessants. Hi ha una sèrie d'edificis separats del conjunt de la casa que han estat construïts recentment amb uralita i ciment. Consten d'una sola planta i la coberta és a una vessant. Història Abans del s. XV no trobem documentació relativa a aquest Mas. El Mas agafa el nom dels seus propietaris. El "Memorial" de 1410 registra el fogatge de "En Flaquer" i se cita a Marc Flaquer, pare de Joan Flaquer, que vivia el 1491 i que apareix en els Fogatges del s. XVI i a l'estadística de 1516: "Primo Juan Flaquer". L'any 1835, data esculturada sobre la llinda de la porta, es van fer reformes notables de l'edifici. En els darrers anys s'han construït unes naus de ciment i uralita apartades del conjunt de la casa que serveixen per allotjar al bestiar. Referències
El Girbau de Baix

El Girbau de Baix, o El Girbau Jussà, és una masia del terme municipal de Granera, al Moianès. Pertany a la parròquia de Sant Martí de Granera. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a 700 metres d'altitud al nord-oest del terme, al costat sud del Girbau de Dalt, al nord-oest del poble de Granera. És a la dreta del torrent del Girbau, en el vessant occidental de la muntanya del Castellar. S'hi accedeix des de Granera pel camí de Monistrol de Calders a Granera. Passada la masia de Bigues, a 850 metres del poble, hom arriba a les roques de Caldat; des d'aquest lloc arrenca un camí cap al nord-est que fa la volta a la capçalera del torrent de Caldat i tot seguit a la part alta del torrent del Girbau. Al costat nord d'aquest torrent es troben les dues masies del Girbau, el Girbau de Dalt i el Girbau de Baix, on arriba en 2,3 quilòmetres més. Arquitectura Està format per tres cossos diferents degut a possibles ampliacions. La part central consta de planta baixa i pis, és coberta a doble vessant i el carener és paral·lel a la façana. La porta d'accés està formada per estretes dovelles que donen lleugeresa al conjunt. Els dos finestrals de sobre estan fets de pedres, amb una al mig separant-les. La llinda d'una de les finestres té dos petits arcs conopials, i es pot apreciar un gravat a l'arc. Al mig hi ha una creu. L'ampit és simple. Els cossos laterals afegits són coberts a un vessant. Les finestres estan treballades en pedra i la llinda té gravat un petit arc conopial. Dins la casa, a mà esquerra, es troba la cuina i les quadres. La sala de dalt conserva dues finestres amb festejadors, les portes laterals són baixes, de pedra i amb llinda d'una sola peça. Entre la finestra amb festejadors i una de les portes laterals es troba un rentamans format per pilars adossats a la paret que sostenen un arc de mig punt. Es pot observar la decoració a dau de les motllures laterals. Hi ha diferents annexes, possiblement les quadres i la pallissa. Vegeu també El Girbau de Dalt Topònims de Granera Referències
El Girbau de Dalt

El Girbau de Dalt, o El Girbau Sobirà, és una masia en runes de Granera, al Moianès. Pertany a la parròquia de Sant Martí de Granera. Entre la porta i la finestra es troba un gran rentamans format per pilars adossats a la paret que sostenen un arc de mig punt. Es pot observar la decoració a dau de les motllures laterals. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada a 643,9 metres d'altitud al nord-oest del terme, al costat nord del Girbau de Baix, al nord-oest del poble de Granera. És a la dreta del torrent del Girbau, en el vessant occidental de la muntanya del Castellar. S'hi accedeix des de Granera pel camí de Monistrol de Calders a Granera. Passada la masia de Bigues, a 850 metres del poble, hom arriba a les roques de Caldat; des d'aquest lloc arrenca un camí cap al nord-est que fa la volta a la capçalera del torrent de Caldat i tot seguit a la part alta del torrent del Girbau. Al costat nord d'aquest torrent es troben les dues masies del Girbau, el Girbau de Dalt i el Girbau de Baix, on arriba en 2,3 quilòmetres més. Bibliografia Garcia-Pey, Enric. Granera: recull toponomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya - Societat d'Onomàstica, 2004 (Col·lecció "Monografies", 26). ISBN 978-84-393-6526-8. Rodríguez Lara, José Luis. «Granera». A: Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", 30). ISBN 978-84-232-0735-0. Vegeu també El Girbau de Baix Topònims de Granera Referències