NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de Sant Llorenç de les Arenes

La iglesia de Sant Llorenç de les Arenes es la primitiva de Sant Romà de Sedillà, citada en el año 1065, que se trasladó antes de 1313 a la iglesia de Sant Llorenç. Situada dentro del pueblo del mismo nombre en el municipio de Foixá, de la comarca catalana del Bajo Ampurdán es una iglesia de origen románico del siglo XII. A pocos minutos, a la derecha de la carretera de Foixá, se encuentra la fuente de Sant Llorenç, de agua abundante y muy apreciada. Lo que hoy es una pequeña parroquia, fue una comanda de los Hospitalarios de San Juan de Jerusalén existente en el año 1225. Una descripción, datada en el año 1414, dice que la iglesia y las casas que la rodeaban estaban medio en ruinas. En 1475 pasó a depender de Aviñonet y las dos parroquias pasan posteriormente en el año 1600 a depender de Aiguaviva y Castellón de Ampurias. En junio de 2004 fueron robados siete capiteles románicos, datados entre los siglos XI y XII, procedentes de la antigua iglesia románica y que estaban situados dentro de la iglesia sin ninguna protección y con uso decorativo. Se trata de bloques de piedra que servían de remate a las columnas que hacían de soporte al claustro de la parroquia. Tienen una medida aproximada de 30 cm de altura por 30 cm de largo y están esculpidos con motivos florales y geométricos que servían de decoración. De momento sólo se han recuperado dos que se encuentran en el Museo Diocesano de Gerona. Enlaces externos Antiguo monasterio de Sant Llorencç de les Arenes
Sant Martí de Víllec

Sant Martí de Víllec és una església romànica que es troba a l'entitat de població de Víllec pertanyent al municipi de Montellà i Martinet a la comarca de la Baixa Cerdanya. És mencionada per primera vegada en un document de l'any 1054. Edifici Datada del segle xiii, consta d'una única nau de gran longitud respecte a la seva amplada, coberta amb una volta d'arc lleugerament apuntat i amb un absis central que presenta una finestra de doble esqueixada. Els murs de la nau són més gruixuts a l'últim tram per una reconstrucció posterior, que a més a més van adossar, en ambdues bandes, tres arcs de mig punt. A l'esquerra de l'entrada a l'església es troba la pica baptismal. La portalada és d'arc de mig punt i està realitzada amb dovelles bastant grans i ben treballades, sobre la porta hi ha un petit òcul una mica descentrat. La mateixa paret de la façana acaba en un campanar de cadireta biforada. Posteriorment es va transformar a campanar de torre en construir tres parets i un sostre a dues aigües. Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Bibliografia Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1. Enllaços externs Sant Martí de Víllec.
Iglesia de San Martín (Vilech)

La iglesia de Sant Martí de Víllec se encuentra situada en la entidad de población de Vilech, perteneciente al municipio español de Montellá Martinet en la provincia de Lérida. Está mencionada por primera vez en un documento del año 1054. El edificio Datada del siglo XIII, consta de nave única de gran longitud respecto a su anchura, cubierta con una bóveda de arco ligeramente apuntado y con un ábside central que presenta una ventana de arco de medio punto. Los muros de la nave son más gruesos en el último tramo por una construcción posterior, en la que además adosaron en ambos laterales tres arcos de medio punto para fortalecer los muros. A la izquierda de la entrada de la iglesia se encuentra la pila bautismal. La portalada es de arco de medio punto y está realizada con dovelas bastante grandes y bien trabajadas, sobre la puerta existe un pequeño óculo descentrado de la misma. Con la misma anchura de la pared de la fachada se acaba en un campanario de espadaña bíforada. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya (en catalán). Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1.
Sant Martí del Brull

Sant Martí del Brull és una església romànica situada en el centre de la població del Brull a la comarca d'Osona. Descripció Als peus del turó on s'alçava el castell del Brull, trobem l'església de Sant Martí. L'església actual és el resultat de grans modificacions efectuades sobre el volum inicial. És de nau única amb absis semicircular a llevant, tot i que originalment tenia capçalera trevolada, els dos absis laterals del transsepte van ser substituïts per capelles de planta quadrada. A l'exterior, l'absis té decoració d'arcuacions, que emmarquen unes finestres cegues, en grups de tres, entre lesenes. A l'interior mostra cinc nínxols semicirculars separats per columnes adossades i tres finestres de doble esqueixada. L'absis és cobert amb volta de quart d'esfera. La volta de canó de la nau té llunetes i està reforçada amb arcs torals. L'interior ha estat transformat en època barroca, mentre que a l'exterior manté la decoració d'arcuacions entre lesenes als murs laterals, malgrat el sobrealçament que patí la nau. A la façana de ponent encara són visibles les lesenes, però ha perdut les arcuacions pel nou perfil de cornisa barroca. La porta principal actual és en aquesta façana. L'original s'obria en el mur de migdia i estava protegida per un atri, del qual només es conserven els pilars i els arcs on es recolzava la coberta. A l'angle nord-oest s'alça el campanar quadrat el 1791. En el Museu Episcopal de Vic es conserven les pintures murals al fresc, datades a principis del segle xii, que decoraven l'absis i que foren arrencades l'any 1935. També custodien dos candelers de ferro forjat del segle xii i una tapa d'un relligat hispanoàrab. Història L'església de Sant Martí fou la parròquia de Seva fins que es va crear la del Brull. Es troba documentada com a parròquia ja al segle xi (1029). Se sap que va ser consagrada entre els anys 1048 i 1060 pel bisbe vigatà Guillem de Balsareny. El 1062 va ser dotada amb delmes pel vescomte Ramon Folc I i la seva muller Ermesenda. Entre les nombroses reformes que ha sofert, en destaquen la construcció del campanar i la modificació del portal d'accés, dels anys 1791 i 1588 respectivament. Els seus murs també varen ser repujats. El 1909 Gudiol hi va descobrir un important conjunt pictòric que actualment es troba al Museu Episcopal de Vic. Referències Bibliografia Pladevall, Antoni (1999), Guies Catalunya Romànica, Osona, Barcelona, Pòrtic. ISBN 84 7306 528 X Enllaços externs Sant Martí del Brull Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.
Iglesia de San Martín (El Brull)

La iglesia de San Martín, está situada en el centro de la población de El Brull en la comarca catalana de Osona (España). Historia Fue posesión de los vizcondes de Osona-Cardona. En 1265 el vizconde Ramón de Cardona vendió la baronía del Brull al obispado de Vic. Aparece documentada en el año 1018. A mediados del siglo XI se construyó un nuevo templo; fue consagrado por el obispo de Vic Guillem de Balsareny, alrededor del año 1064. El edificio Su construcción románica es del siglo XI y se conserva bien exteriormente. Fue reformada por completo en 1588 aunque se respetó el ábside y la estructura exterior del templo. El ábside central es semicircular y está decorado con ventanas ciegas en series de tres, con arcuaciones y bandas lombardas. Su puerta original se conserva tapiada en la parte sur. El interior es de nave única cubierta con bóveda de cañón construida con posterioridad y reforzada con arcos torales. El ábside tiene bóveda de cuarto de esfera, contaba con una cabecera con dos absidiolos a cada lado del ábside central, substituidos durante las reformas del siglo XVI por unas capillas cuadradas. Estaba decorado con pinturas murales del siglo XII, descubiertas en 1909 y trasladas en 1935 al Museo Episcopal de Vic. La temática de estas pinturas son el Génesis, la Redención y el Pantocrátor cercado por los tetramorfos. El campanario y la puerta de poniente son del siglo XVIII, época en la que se realizó una nueva reforma del edificio. Las lesenas de la fachada principal fueron también recortadas para poder abrir una ventana en forma de óculo. Véase también Pintura románica en Cataluña Bibliografía Pladevall, Antoni (1999). Guies Catalunya Romànica, Osona (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-528-X. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Martín. Iglesia de Sant Martí del Brull
Iglesia de San Pablo (Caserras)

La iglesia de San Pablo de Caserras, está situada a unos 4 km de la población de Caserras en la comarca catalana del Bergadá. Por disposición del conde Miró fue consagrada en el año 907 por el obispo de Urgel Nantigis y fue dedicada a San Pablo, obispo de Narbona( Francia). Como era habitual en la época recibió numerosas donaciones. Mantuvo el carácter parroquial hasta finales del siglo XIX. El edificio La iglesia consta de una nave con un ábside semicircular en su cabecera, con dos capillas a cada lado que forman como si fuera un transepto. La nave tiene una bóveda de cañón apuntada y el ábside una de cuarto de esfera. La puerta de entrada, tiene tres arcos en degradación de medio punto, el más exterior está decorado con cenefa ajedrezada y lo sostienen dos columnas con capiteles tallados,los cuales son repuestos modernamente, siguiendo el estilo románico. Tiene un campanario bastante amplio de sillería con dos aberturas. Una pintura mural, con temática del pecado original y del juicio final, decoraba el arcosolio del prebisterio, en la actualidad está en el Museo Diocesano y Comarcal de Solsona. Descubierta en el año 1979, durante unas obras de restauración, se puede ver un fragmento de pintura en un muro de la nave, representando el pesaje de las ánimas; se aprecia la figura de un demonio con cabeza de toro sosteniendo una balanza. Por el estilo del conjunto se datan en la segunda mitad del siglo XIII. Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guies Catalunya Romànica,El Berguedà. Barcelona, Pòrtic. ISBN 847306 6979 (en catalán).
Sant Pere d'Ullastret

L'església de Sant Pere d'Ullastret està localitzada al centre del municipi d'Ullastret a la comarca del Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. L'església parroquial és de construcció romànica del segle xi, encara que en un precepte del rei Carles el Simple, de l'any 899, s'esmenta un primer temple dedicat a sant Pere i a sant Joan. Durant els segles xvii i xviii hi va haver reformes que van afectar principalment la porta d'entrada i les capelles laterals que es van unir a la planta primitiva. L'edifici Consta de planta basilical de forma trapezoïdal, amb tres naus, la central amb més altura; les tres tenen volta de canó reforçades amb dos arcs torals. Tant l'absis central com les absidioles estan cobertes amb voltes de quart d'esfera. Destaquen les dues impostes de l'arc toral de la nau central, representant en una d'elles un lleó i en l'altra dues sirenes, una femenina i altra masculina. A l'exterior, els absis estan amb decoració llombarda, amb arcuacions cegues en sèries de quatre entre lesenes en el central i l'absis de la part nord té un fris amb sis arcuacions entre lesenes i l'absidiola del sud té dues sèries de dos i tres arcs també entre lesenes. El campanar és de cadireta amb dues parelles d'arcs. Damunt de la coberta, sobre la nau central, destaca amb planta quadrangular amb teulada i finestres a quatre vents, el comunidor, construït en les reformes del segle xviii. Referències Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
Sant Pere d’Ullastret

Die romanische Kirche Sant Pere d’Ullastret gehört zu den bedeutenden Kirchenbauten Kataloniens. Lage Die Kirche Sant Pere befindet sich im Zentrum der etwa 50 m ü. d. M. gelegenen kleinen Gemeinde (municipi) Ullastret in der Region Baix Empordà in der katalanischen Provinz Girona. Die Provinzhauptstadt Girona befindet sich etwa 32 km (Fahrtstrecke) westlich. Geschichte Die heutige, dem Apostel Petrus geweihte Kirche entstand in der ersten Hälfte des 11. Jahrhunderts an der Stelle eines kleinen, im Jahr 899 urkundlich erwähnten, karolingischen Vorgängerbaus, der dem hl. Petrus und Johannes dem Täufer geweiht war. Im 17. und 18. Jahrhundert wurde das Portal im barocken Stil erneuert und Seitenkapellen angebaut. Architektur Steinmaterial Die beim Bau verwendeten Steine sind z. T. halbwegs exakt (Apsis) oder aber nur ansatzweise behauen (Langhaus und Fassade), so dass nur im Bereich der Apsis ein vergleichsweise regelmäßiger Mauerwerksverband möglich war. Es ist davon auszugehen, dass Teile der Kirche (später) verputzt wurden. Außenbau Die drei Apsiden der Kirche sind durch Lisenen mit abschließenden Rundbogenfriesen im Lombardischen Stil gegliedert. Die drei Fenster der Mittelapsis sind deutlich größer als die schießschartenartigen Fensteröffnungen der beiden seitlichen Apsiden – eingestellte Säulen sind jedoch nicht vorhanden, was auf einen frühen Entstehungszeitraum hindeutet. Der Turm (comunidor) oberhalb des Jochs vor der Mittelapsis zeigt exakt behauene Ecksteine, die auf eine nachträgliche Hinzufügung schließen lassen. Die ursprünglich eher schmucklose Fassade verfügt über ein Rundfenster und schließt mit einem vierbogigen Glockengiebel (espadanya), der auf der Südseite wohl noch erweitert werden sollte. Innenraum Das leicht trapezförmige Innere der Kirche ist dreischiffig und von verputzten Tonnengewölben überspannt, die ihrerseits von Gurtbögen unterzogen sind; die drei Apsiden zeigen die üblichen Kalottenwölbungen. Auffällig sind die weitgespannten Bögen zwischen Mittelschiff und Seitenschiffen, die auf die Umbaumaßnahmen des 17./18. Jahrhunderts zurückzuführen sind. Das nördliche Seitenschiff ist gegenüber dem Rest der Kirche um eine Stufe erhöht. Literatur Vicenç Buron: Esglésies Romàniques Catalanes. Artestudi Edicions, Barcelona 1977, S. 103, ISBN 84-85180-06-2. Rosa Maria Asensi und Antoni Pladevall: Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà. Pòrtic, Barcelona 2000, ISBN 84-730-66-375. Weblinks Sant Pere d’Ullastret – Foto + Infos (katalanisch) Sant Pere d’Ullastret – Fotos + Infos (katalanisch)
Iglesia de San Pedro (Ullastret)

La iglesia de Sant Pere de Ullastret es un templo situado en el centro del municipio de Ullastret en la comarca catalana del Bajo Ampurdán. Historia La iglesia parroquial es de construcción románica del siglo XI, aunque en un documento del rey Carlos el Simple, del año 899, se nombra un primer templo dedicado a san Pedro y a san Juan. Durante los siglos XVII y XVIII hubo reformas que afectaron principalmente la puerta de entrada y las capillas laterales que se unieron a la planta primitiva. El edificio Consta de planta basilical de forma trapezoidal, con tres naves, la central con más altura; las tres tienen bóveda de cañón reforzadas con dos arcos torales. Tanto el ábside central como las absidiolas están cubiertas con bóvedas de cuarto de esfera. Destacan las dos impostas del arco toral de la nave central, representando en una de ellas, un león y en la otra dos sirenas una femenina y otra masculina. En el exterior, los ábsides presentan decoración lombarda, con arcuaciones ciegas en series de cuatro entre lesenas en el central y el ábside de la parte norte tiene un friso con seis arcuaciones entre lesenas y la absidiola del sur tiene dos series de dos y tres arcos también entre lesenas. El campanario es de espadaña con dos parejas de arcos. Encima de la cubierta, sobre la nave central, destaca con planta cuadrangular con tejado y ventanas a cuatro vientos, el esconjuradero, construido en las reformas del siglo XVIII. Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guies Catalunya Romànica, El Baix Empordà (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-637-5. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Sant Pere de Ullastret.
Iglesia de San Saturnino (Baiasca)

La iglesia de Sant Serni de Baiasca se encuentra en la comarca catalana del Pallars Sobirá, en la entidad de población de Baiasca perteneciente al municipio de Llavorsí de la provincia de Lérida. El edificio La iglesia de estilo románico está datada de finales del siglo XI o principios del XII, ha estado muy transformada a lo largo de los años, lo más singular de su estructura es el ábside dividido en dos niveles, hecho no muy corriente en el románico catalán, en su parte exterior se aprecia perfectamente la partición por medio de un friso con arcuaciones entre lesenas de las mismas características que el de la parte superior junto al tejado. También presenta este ábside dos pequeñas ventanas. En el interior se encontraba un retablo barroco que cubría el ábside, al ser retirado se descubrieron restos de unas pinturas murales que se conservan in situ. Estas pinturas están presididas en su centro por un Pantocrátor dentro de una mandorla, que sostiene un libro en la mano izquierda mientras que sus pies descansan sobre un semicírculo que simboliza la Tierra. Hay una franja decorada y bajo ella se representa los apóstoles, algunas inscripciones recogen nombres que aún se pueden leer, como san Juan, san Pablo y san Bartolomé. Todos tienen la cabeza con una aureola y en la policromía empleada resaltan los colores rojos, azul y blanco. Se han datado las pinturas hacia la mitad del siglo XII y relacionados con el taller del maestro de Pedret. Museo Diocesano de Urgel En el museo Diocesano de Urgel se conserva procedente de esta iglesia una talla de una Virgen con Niño en madera policromada, tiene al Niño en posición central y colocado un poco hacia la izquierda de la falda. La datación de la talla se ha realizado hacia el siglo XIII. Bibliografía Pladevall, Antoni (2000). Guías Cataluña Románica, Pallars Sobirá (en catalán). Barcelona, Pòrtic. ISBN 84-7306-609-X. Rodríguez, Paulino (2008). Rutas por el románico catalán. Madrid, Santillana ediciones. ISBN 978-84-03-50704-3.
Sant Tomàs de Ventajola

Sant Tomàs és una església al nucli de Ventajola (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Documentada a partir de l'any 958 com a pertanyent al monestir de Sant Miquel de Cuixà en el precepte del rei Lotari i confirmada en la butlla del papa Joan XIII l'any 968, i encara altre cop l'any 1011 en la butlla de Sergi IV. L'edifici d'estil romànic consta d'una nau rectangular amb absis semicircular; els seus murs originals eren d'uns vuitanta centímetres de gruix, segurament amb una coberta de fusta, que va ser modificada posteriorment realçant les parets a un metre i mig i coberta amb volta de rajoles. S'hi ha afegit una capella lateral. Té un campanar de cadireta de dues obertures. Galeria d'imatges Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya. Referències Enllaços externs Sant Tomàs de Ventajola.
Iglesia de Santo Tomás (Ventajola)

La iglesia de Sant Tomàs de Ventajola se encuentra situada en la entidad de población de Ventajola, perteneciente al municipio de Puigcerdá, en la comarca de la Baja Cerdaña (Cataluña, España). Documentada a partir del año 958 como posesión del monasterio de San Miguel de Cuixá en el precepto del rey Lotari y confirmado por una bula del papa Juan XIII en el año 968, y posteriormente en el año 1011 en la bula de Sergio IV. Edificio El edificio es de estilo románico y consta de una nave rectangular con ábside semicircular, sus muros originales eran de unos ochenta cdentímetros de grosor, seguramente con una cubierta de madera, que fue modificada posteriormente regruesando las paredes a un metro y medio y construyendo la bóveda con ladrillos. Se ha añadido una capilla lateral. Tiene un campanario de espadaña de dos ventanales. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95695-39-1.
Sant Vicenç de Rus

Sant Vicenç de Rus és una església al terme de Castellar de n'Hug (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.Sant Vicenç de Rus és una església aïllada situada en una zona muntanyosa de prats i boscos. Arquitectura És d'una sola nau coberta amb volta de canó reforçada per un arc toral i coronada amb un absis de planta semicircular cobert amb quart d'esfera. El seu exterior conserva la decoració del primer romànic amb arcuacions cegues a l'absis. A banda i banda del presbiteri hi ha dues petites capelles laterals gòtiques obertes al gruix dels murs. La portalada, a migdia, és formada per un senzill exemplar d'arc de mig punt adovellat i conserva la porta de fusta amb ferramenta i forrellat de tradició romànica. Als peus hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures. Als murs de la nau estan reforçats amb contraforts. Les pintures murals romàniques, del segle xii, són còpies de les originals, conservades al museu diocesà de Solsona, i les pintures gòtiques del segle xiii de la capella de Santa Magdalena han estat restaurades. Hi ha també un banc perimètric adossat a la nau. El campanar d'espadanya de dues obertures corona la façana de ponent. La coberta és a dues aigües de teules, a la nau, i de pissarra, a l'absis. Durant les campanyes de restauració fetes els anys 1983-1985 es va trobar una necròpoli amb tombes excavades a la roca d'entre els segles x i xii. També es van trobar restes de pintura mural decorant l'absis (segle xii) i la capella de Santa Magdalena (finals del segle xiii). Les pintures de l'absis són al Museu Diocesà i Comarcal de Solsona. En el temple es conserva una reproducció. Les pintures gòtiques es conserven in situ. Procedent d'aquest temple es conserva en el Museu Episcopal de Vic una Mare de Déu imatge de finals del segle xii que ha perdut la policromia. Història La primera església preromànica és documentada des del 950 com una de les possessions del monestir de Sant Llorenç prop Bagà, la qual tenia cementiri propi (tombes excavades a la roca). El 6 de febrer de 1006 el bisbe d'Urgell Ot consagrà el nou edifici romànic; cap al 1300 es van obrir capelles laterals, prop de l'absis dedicades a Sta. Magdalena i a St. Andreu; aleshores el presbiteri quedà més gran i l'altar es col·locà centrat entre les capelles i es reforçaren els contraforts. Va sofrir destrosses als seus murs provocats pels terratrèmols dels anys 1420 i 1430. Durant el segle xviii va passar a dependre de Santa Maria de Castellar de n'Hug. A començaments del s. XVII es construí la rectoria adossada a ponent que s'ha eliminat en el curs de les últimes restauracions. A finals del s. XVI o començaments del s. XVII la capella va perdre el seu caràcter parroquial i es convertí en sufragània de Castellar de n'Hug. Referències Bibliografia Pladevall, Antoni. El Berguedà. Pòrtic, 2001. ISBN 9788473066976.