NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Salomó

Santa Maria de Salomó és un monument del municipi de Salomó (Tarragonès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Santa Maria es troba al costat de l'entrada principal de la vila. Té planta de creu llatina inscrita dins un rectangle. La part de la nau central fins al creuer podrien ser les restes de l'antic edifici romànic, del qual es conserva la porta, que abans s'obria al sud, sota el campanar -de dos pisos i d'estil barroc-. L'església fou ampliada amb posterioritat amb capelles cupulades i creuer obert de la mateixa manera. La porta és romànica, amb arc de mig punt i decoració amb escaquejats. El porxo fou afegit en una restauració efectuada després de la guerra civil Dins l'església, d'interessant, es troba la capella del Sant Crist -la primera cupulada del costat de l'epístola- construïda entre 1708 i 1715, decorada amb frescos de Jaume Pons i Monravà de Valls (1671-1730). La capella, de proporcions molt ajustades, seguint les normes clàssiques, forma una planta de creu grega amb un absis graciós amb vuit finestres. Les quatre llunetes que formen els arcs i la cúpula, els veiem ocupats pels quatre evangelistes, en forma d'uns pronunciats relleus barrocs. La base de la decoració la formaven elements florals daurats, entrellaçats amb àligues, daurades que s'enfilaven per les pilastres i culminaven a la cúpula. L'or és col·locat sobre un fons gris blanc, trencat amb freqüència per figures d'angelons, alguns dels quals sostenen emblemes de la passió. Història L'any 1962 es va començar la restauració, feta per l'arquitecte Jordi Bonet i Armengol, la capella la va restaurar el pintor Joan Rifà i Benet. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Salomó». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de Sunyer

Santa Maria o la Nativitat de la Mare de Déu és una església parroquial de Sunyer (Segrià) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església de Sunyer surt esmentada per primera vegada a la documentació l'any 1361 però va ser construïda amb anterioritat. A les parets de l'església queden senyals de construccions adossades. Arquitectura Petita església d'una sola nau amb una capella a cada costat que se situa en la transició del romànic al gòtic. La nau té dos arcs faixons i les dues capelles estan cobertes amb volta de creueria, amb arcs d'ogiva més aguts al costat sud, on han quedat esculpides sobre cada capitell angular la representació dels evangelistes, de trets gòtics. Al mur nord es conserva, encaixonada i mig mutilada per les dues capelles, la porta original del temple. És un arc de mig punt adovellat format per arquivoltes en degradació. Les arquivoltes van a parar a unes columnes, de les quals no es conserven totes, amb capitells que formen un fris continu. Aquests capitells estan decorats amb motius vegetals excepte el més exterior que té esculpit un ocell. Els capitells del costat dret queden tapats pel mur de la capella però pel que encara es pot veure sembla que la composició de la portalada era simètrica. La façana principal actualment es troba als peus de l'església i és d'estil barroc. La façana està precedida per una escalinata. La porta és d'arc de mig punt peraltat; està flanquejada per dues pilastres llises amb capitell toscà que aguanten un arquitrau. A sobre de l'arquitrau hi ha un frontó triangular però té les línies són còncaves. A banda i banda de la portalada hi ha una voluta i a la part superior un rosetó. Tot l'edifici està resseguit a la seva part superior per un ràfec decorat amb permòdols esculpits. A la teulada, seguint el carener que és perpendicular a la façana principal, es troba el campanar de cadireta. És de dos pisos amb dos ulls per cada pis, però només els dos superiors tenen campanes. Referències
Santa Maria de Vallclara

Santa Maria de Vallclara és una església catalogada com a monument i protegida com a monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella amb la nau orientada a llevant i presenta una llargada desmesurada. Als murs podem observar les diferents etapes constructives. El portal es troba al mur de migdia, s'hi accedeix mitjançant graons, el portal és d'arc de mig punt, amb motllura i està emmarcat seguint una forma rectangular amb trencaaigües al damunt i pilastres als costats. A ponent observem unes dovelles que indiquen l'existència d'una antiga obertura, possiblement, una porta la qual està situada a un metre del sòl. A la part esquerra, assentat damunt el desnivell de la teulada, s'aixeca el campanar d'espadanya. L'estat de conservació és bo. Història La capella donà nom a aquest sector de les Guilleries. La trobem documentada d'ençà del 1166. Fou una mena de monestir, al s. XVIII estava a cura d'un sacerdot beneficiat i algunes Deodonades. Durant els s. XIV-XV en tenia cura un monjo del monestir de Sant Pere de Casserres. El 1433 i després d'un plet els fou reconeguda la propietat al rector de Sant Andreu de Bancells, el qual en tingué cura de la junta amb dos obrers de la parròquia. L'edifici fou reformat totalment el 1729, i l'any 1936 fou profanat i recentment s'ha restaurat construint la teulada de nou. També s'hi ha construït unes escales que menen al temple. Les reformes s'han fet arran de la urbanització establerta en un pla damunt l'església: Vall Clara. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Vallclara». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Iglesia de Santa María de Vallclara

La iglesia de Santa María de Vallclara es un edificio religioso de la población de Vilanova de Sau en la comarca catalana de Osona de la provincia de Barcelona. Es una iglesia de arquitectura románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Nacional.​ Historia La capilla da nombre al sector cercano de las Guillerías. Se encuentra documentada desde el año 1166. Durante a los siglos XIV-XV en cuidaba un monje del monasterio de Sant Pedro de Caserras. En 1433 Y después de un pleito les fue reconocida la propiedad al rector de la iglesia de San Andrés de Bancells, el cual estuvo al cuidado de la junta con dos obreros de la parroquia. Fue una especie de monasterio, en el siglo XVIII estaba al cuidado de un sacerdote beneficiado. El edificio fue reformado totalmente durante el año 1729, y en el 1936 fue profanado durante la guerra civil española y recientemente se ha restaurado construyendo el tejado de nuevo. También se ha construido unas escaleras que dirigen al temple. Las reformas han realizado gracias a la urbanización establecida en un plano sobre la iglesia: «Valle Clara».​ Descripción Es una capilla con la nave orientada al este y presenta una longitud desmesurada. En los muros podemos observar las diferentes etapas constructivas. El portal se encuentra en el muro del sur, se accede mediante escalones, el portal es de arco de medio punto, con moldura y está enmarcado siguiendo una forma rectangular con rompeaguas encima y pilastras a los lados. Al oeste se observa unas dovelas que indican la existencia de una antigua apertura, posiblemente, una puerta que está situada a un metro del suelo. En la parte izquierda, asentado sobre el desnivel del tejado, se levanta el campanario de espadaña. El estado de conservación es bueno.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María de Vallclara. Diputació de Barcelona (ed.). «Santa Maria de Vallclara». Mapa de patrimoni cultural (en catalán). Consultado el 19 de setiembre de 2014.
Santa Maria de Vila-rodona

Santa Maria és una església parroquial neoclàssica del segle xviii protegida com a bé cultural d'interès local al centre de la vila de Vila-rodona (Alt Camp). Adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona, té com a sufragània la parròquia de Sant Jaume de Bràfim. Descripció L'església és de planta de creu llatina, d'una sola nau amb capelles laterals. Els suports són pilars i pilastres, i els arcs de mig punt. La nau central es cobreix amb volta de canó amb llunetes, i el creuer amb cúpula damunt petxines, que es manifesta exteriorment en forma de cimbori vuitavat. El campanar és als peus, a l'esquerra de la façana. Té planta quadrada i dos cossos vuitavats. La façana és senzilla i va ser reconstruïda, juntament amb el campanar, fa pocs decennis. L'edifici és de paredat i pedra. Història L'església parroquial de Santa Maria de Vila-rodona fou bastida entre els anys 1793-1797 damunt un temple romànic anterior. Va pertànyer al Bisbat de Barcelona fins a l'any 1957. Una placa col·locada a la porta d'accés recorda que el 1954 es procedí a la reconstrucció de la torre i de la façana. Referències Enllaços externs «Església de Santa Maria de Vila-rodona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de l'Obac

Santa Maria de l'Obac és una ermita del poble d'Erinyà, al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Toralla i Serradell. Està situada al sud-oest del poble d'Erinyà, a la dreta del riu de Serradell, al principi de la pujada del camí que des d'Erinyà mena a Toralla. Es troba a l'extrem de llevant de l'Obac d'Erinyà. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Maria de Vilaplana

L'església de Santa Maria o de la Nativitat de la Mare de Déu és un temple catòlic i un monument protegit com a bé cultural d'interès local al municipi de Vilaplana (Baix Camp). Arquitectura És un edifici d'estil barroc fet de murs de paredat amb reforços de carreus, que consta de tres naus, amb arcs faixons i formerets de mig punt, sobre pilastres adossats amb cobertes de volta de canó amb llunetes a la nau major, i d'aresta a les dels costats. El cor, als peus, en el costat de l'Epístola, està construït de paredat amb reforç de carreus i amb maons a la part superior. La porta d'ingrés, és d'arc de mig punt flanquejat per pilastres molt senzilles i de volutes laterals. Té una cornisa partida, no molt volada, amb fornícula superior amb pilastres i volutes, com a la porta. Història La construcció va ser iniciada el 29 de juny de 1736, i la benedicció de la nova església es va fer el 7 de setembre de 1739. El nou temple es va edificar en el mateix lloc que ocupava l'antic, amb nous espais necessaris i una altra orientació. El campanar, als peus, es construí l'any 1744, mentre que a la sagristia encara s'hi treballava el 1765. El retaule va ser destruït l'any 1936 junt amb altres objectes i mobiliari de culte. Referències «Santa Maria de Vilaplana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Santa Maria de Vilaplana». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de la Geltrú

Santa Maria de la Geltrú és una església parroquial del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici aïllat de planta de creu llatina, amb una sola nau, capelles laterals comunicades i absis de planta rectangular. La nau, dividida en quatre trams, està coberta de volta de canó amb llunetes. Les capelles laterals estan cobertes amb volta de quatre punts i l'absis amb volta de canó. Al creuer s'eleva una cúpula semiesfèrica aguantada sobre petxines. Al presbiteri hi destaca el retaule major d'estil barroc. La coberta és de teula àrab, de pavelló al cimbori i a dues vessants a la resta de l'edifici. La façana presenta una estructura rectangular senzilla, acabada en un frontó triangular amb obertura circular central. L'element més remarcable és el portal d'accés, amb dos pilastres com brancals que sostenen un entaulament i un frontó trencat on hi ha una fornícula amb la imatge de la Mare de Déu. Per damunt la fornícula hi ha una rosassa. El campanar, amb 99 graons, situat a un costat de l'església, té quatre pisos separats per motllures. És de base quadrada que en el darrer cos es converteix en octogonal i està coronat per una balustrada. Història L'origen de l'església no es coneix, però està documentada des del segle xii. Al segle xvii, l'augment de la població de la Geltrú obligà a emprendre la construcció d'una nova església al costat de la vella, en els terrenys de l'antic cementiri. La primera pedra es col·locà el 15 de novembre de 1699 i el 1712 es va beneir tot i no estar acabada. Es va haver d'enderrocar l'antiga església. L'any 1736 va acabar la construcció de l'església i començà la del campanar, que s'acabà el 1742. El 1826 s'hagué de reconstruir el temple perquè un llamp havia incendiat la coberta. El 1896 s'instal·là l'actual rellotge, amb la carcassa de ferro dissenyada per l'arquitecte Bonaventura Pollés i Vivó. Referències Enllaços externs Santa Maria de la Geltrú, fitxa del catàleg de l'Ajuntament Santa Maria de La Geltrú a Catalonia Sacra
Santa Maria de la Torre

Santa Maria de la Torre és una antiga església romànica de l'entorn del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Descripció Església d'una sola nau amb absis semicircular a l'est cobert amb volta de quart d'esfera, precedit per un petit presbiteri amb volta de canó. La nau és dividida en dos trams construïts en diferents moments, el primer amb volta de canó, i el segon, ampliació posterior, amb coberta de fusta a dues vessants, actualment ensorrada. A ponent i descentrada respecte al eix de la façana es troba la porta integrada per tres arquivoltes en degradació, la més exterior decorada amb una ziga-zaga incisa, la central amb esferes i llisa la interior. Les arquivoltes descansen en impostes i capitells llisos. De les columnes adossades als muntants, sols en resten alguns fragments. Sota mateix del pinyó s'obre una diminuta finestra geminada. L'aparell és de carreus irregulars de llosa i carreus ben tallats de pedra tosca als arcs de finestres i porta. El parament de la porta és arrebossat amb morter de calç. El sector de la porta presenta un major refinament respecta la resta de l'edifici. Cal considerar aquest edifici com una obra pròpia de les formes que pres l'arquitectura del segle xii a les valls altes. Al nord hi ha adossada un borda que fa pensar que es tracta d'una antiga dependència. Enfront mateix, a l'altre costat de riu i de la carretera, trobava situada la Farga de Santa Maria. Història No hi ha notícies documentals clares sobre aquest edifici. L'any 1314, els delegats de l'arquebisbat de Tarragona visitaren les esglésies parroquials del deganat de Cardós. En aquesta relació apareix el nom de Santa Maria de Ça Tor, que molt bé podria esser la construcció que estem estudiant. De fet, però, no es coneix el motiu del seu emplaçament en aquest lloc, ja que es tracta d'un indret despoblat, i tampoc podria respondre a un criteri defensiu. En la visita pastoral del 1758 es parla de Santa Maria com d'una capella del terme d'Àreu, al costat mateix de la carretera d'Alins a Àreu, al marge esquerre del riu. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Santa Maria de la Torre». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Santa Maria de la Tossa de Montbui

Santa Maria de la Tossa de Montbui és una església preromànica construïda a finals del segle x situada al recinte del castell de Montbui a la Tossa, una muntanya del terme municipal de Santa Margarida de Montbui. El conjunt està declarat Bé Cultural d'Interès Nacional. Obra del segle X renovada cap al 1032. Té elements preromànics i romànics. Tres naus preromàniques de sis tramades, voltes en lleuger arc de ferradura, forma que es repeteix en les arcades que reposen les naus, les quals arcades descansen sobre curtes i massisses columnes amb àbac i capitells desproveïts de tota ornamentació. Aquesta primitiva església, per influència del bisbe Oliba, va ésser allargada amb el presbiteri i tres àbsides, aquestes amb arcuacions i bandes llombardes i una finestra al mig. Exteriorment té la forma rectangular amb coberta a dues aigües. Corona el mur de ponent un campanar d'espadanya de doble arcada. El portal, encarat a migdia, és d'arc rodó i adovellat, construït al segle xvi. L'altar és presidit per una imatge romànica de Mare de Déu de Gràcia que data del segle XIII. Història El terme del castell de Montbui ja és citat des de l'any 936. L'any 987 el bisbe Froià, al mateix temps que erigia la torre del castell, va construir al costat una sòlida església que, contra el corrent de l'època que les cobria amb encavallades de fusta, la va cloure amb voltes a fi d'evitar la destrucció en les freqüents invasions de sarraïns. Després d'uns anys d'abandonament, va ésser acabada cap al 1032 per l'impuls del bisbe Oliba, en el procés de repoblació de la comarca. Sembla acabada, aquesta reconstrucció, l'any 1035. A finals del segle xvi s'afegí la capella del cantó nord, dedicada a la Verge del Roser, per part de la família Vilaseca, com a panteó familiar. Fou parròquia activa fins que el 1614 la parroquialitat fou traslladada a Santa Margarida i restà com a sufragània seva. El 1828 perdé aquesta categoria i restà com a ermita. L'any 1954 el C.E.C.I. i el Servei de Restauració de la Diputació van procedir a la seva restauració. Malgrat les mutilacions sofertes, un dels primers a veure la vàlua de l'església fou mossèn Amadeu Amenós. Entre 1954 i 1964 l'església va ser restaurada, i el 1955 es creà el Patronat de la Muntanya de la Tossa, que s'encarregà de mantenir el conjunt. Galeria Referències Bibliografia Victori i Aguilera, Francsec. La Tossa de Montbui: història i llegenda. Igualada: CECI - Patronat de la Tossa de Montbui, 1974. Puigferrat i Oliva, Carles; Junyent i Maydeu, Francesc. «Santa Maria de la Tossa de Montbui». A: Pladevall i Font, Antoni. Catalunya romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992 (reimpr. 2004), pàg. 508-511. ISBN 848519456X. Figa, Maria Teresa. «Ermita de Santa Maria». Esglésies de Catalunya, 28 octubre 2008. [Consulta: 24 desembre 2009]. Enllaços externs «Santa Maria de la Tossa de Montbui». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
Santa Maria de les Besses

Santa Maria de les Besses és una ermita situada al municipi de Cervià de les Garrigues (Garrigues). Està ubicada al costat del poblat de les Besses, actualment en runes. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici presenta una sola nau de planta rectangular amb orientació nord-oest típica de les esglésies de l'època. A l'exterior no s'observa cap diferència entre la nau i el presbiteri, on es troba l'altar, està més elevada que la resta de la nau, i s'accedeix a ella per una escala formada de lloses de pedra. Els murs estan fets amb carreus de pedra sorrenca, molt voluminosos a la part baixa dels murs. En general els carreus s'uneixen amb morterades de pedra amb fang. A l'exterior cal destacar-hi una sèrie de contraforts (concretament tres) fets amb pedra sorrenca picada però no gaire treballada. Aquests contraforts són de vital importància per reforçar la paret contra restant la força dels arcs. Pel que fa a les finestres, l'església només ni presenta dues, una al frontis est i l'altra a l'oest, al presbiteri. La teulada ha estat reconstruïda. El sostre presenta embigats de fusta a dos vessants apuntalats en tres arcs diafragma. Els arcs es prolonguen pel mur fins a terra i corresponen amb els tres contraforts de l'exterior. La porta que es troba al mur nord té un arc de mig punt amb dovelles molt notables en sentit de radi, encara que són més petites i estretes en l'arc. A l'interior la porta presenta una mena d'arc escarser format per dovelles ben escairades, ben tallades. Al mur nord, a l'exterior, al costat dret de la porta, hi ha una construcció de carreus que guarda els ossos de l'antic cementiri de la població de les Besses. A l'interior s'hi pot observar una de les característiques més importants de l'art de l'època, els arcs apuntats (element típic del gòtic) que conviuen amb elements del romànic (arc de mig punt, etc.). Història El poble de les Besses, avui desaparegut, fou edificat al fons de la Vallseca, no lluny del castell de l'Albi. La seva colonització no va ésser efectuada fins entrat el segle xiii, per Arnau Punyet. El poblament tingué un caràcter col·lectiu segons la carta que Punyet i la seva muller escrigueren el 25 de febrer de 1225, i començà amb cinc famílies. Aquesta construcció data de 1265 quan el bisbe de Lleida autoritzà a construir una església, pel petit poble de Les Besses, ja que fins aleshores oïen missa a l'església del castell de Castelldàsens. L'ermita es trobava pràcticament ensorrada fins a la seva restauració, feta als anys seixanta i acabada l'any 1973, que li ha donat una nova vida. Aleshores s'arranjà la teulada i els contraforts laterals i el campanar es feren de nou. Actualment hi té lloc la celebració de l'aplec el diumenge de Pasqua de Pentecosta. La parròquia va editar uns Goigs el 1985 per a venerar la Mare de Déu de les Besses. Referències
Santa Maria de la Tallada

Santa Maria és l'església parroquial romànica de la Tallada d'Empordà. Està situada dins el que era l'angle nord-est del recinte del castell. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Arquitectura L'església parroquial de Santa Maria ocupa l'angle nord de l'antic recinte murallat de la Tallada, en la part més elevada del nucli. És un edifici d'una nau amb absis semicircular i dues capelles annexes, una a cada banda de la nau. Té volta d'arc apuntat, amb arc triomfal de mig punt i absis de volta de quart d'esfera. Exteriorment presenta una composició senzilla. La façana té porta d'accés d'arc de mig punt amb arquivoltes llises, llinda i timpà sense decoració. A la part superior hi ha una finestra d'arc de mig punt atrompetada. Corona a la façana un campanar de paret amb dues obertures d'arc rebaixat, situat a la banda esquerra, amb un rellotge a la part superior datat el 1937. A l'absis hi ha una obertura d'arc de mig punt atrompetada. A la part superior conserva l'obra de fortificació amb restes d'espitlleres. El material emprat en la construcció és la pedra, amb carreus d'aparell regular per a l'església i irregularment treballats a la torre superior de l'absis. Al seu interior hi ha una imatge de Sant Galderic, patró dels pagesos catalans i patró municipal, feta amb fusta de xiprer l'any 1987. Història Sembla que l'església de Santa Maria va ser construïda els segles XII-XIII. Les primeres referències documentals sobre aquest temple daten dels anys 1279 i 1280, en què apareix com a capella del castell de la Tallada, documentat durant els segles XIII i XIV com a domini directe dels comtes d'Empúries. L'any 1362 s'esmenta com a agregada de la parròquia de Verges. El conjunt del nucli va ser fortificat, segurament durant el segle xvi. Es va aixecar una torre damunt de l'absis, que va servir de torre angular nord-est de les muralles. En el segle xviii es van aixecar les capelles laterals de la nau i la sagristia. D'aquest període data la remodelació de la portalada, segons consta a la inscripció de la llinda de la porta d'accés. Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà Referències Enllaços externs Web de l'Ajuntament de la Tallada Arxivat 2008-03-07 a Wayback Machine.