NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Institut Escola Industrial

L'Institut Escola Industrial i d'Arts i Oficis és un institut de Sabadell. Es troba al solar on hi havia hagut la primera fàbrica de Cal Jepó. Les instal·lacions s'estenen sobre 11.365 m². Deu el nom al fet que l'antiga Escola Industrial i d'Arts i Oficis de Sabadell s'especialitzà en formació professional i, més tard, es convertí en institut on s'imparteix educació secundària i cicles formatius. L'actual centre, construït el 1963 per Josep Antoni Balcells Gorina, es troba al carrer de Caderón, 56, molt a prop de l'antiga Escola Industrial d'Arts i Oficis de Sabadell. S'hi imparteixen classes d'ESO, Batxillerat (científic, lingüístic, social i tecnològic, però no artístic) i cicles formatius. Participa en diversos projectes internacionals, com ara un Projecte de Col·laboració amb Colòmbia, el Projecte Comenius o el Projecte Leonardo. L'Institut també ha participat en projectes de promoció de les energies renovables, entre d'altres, amb la instal·lació de plaques solars al sostre de l'institut amb una potència pic de 2,88 kWp. Entre els seus ex-alumnes destaquen Jordi Cuixart i Navarro, entre d'altres. Vegeu també Espai Cultura Fundació Sabadell 1859 Referències Enllaços externs Web de l'Institut Escola Industrial a l'Xtec Història de l'Escola Industrial d'Arts i Oficis, per Francesc Pomés i Martorell
Institut Tècnic Eulàlia

L'Institut Tècnic Eulàlia es va fundar el 1925 al barri de Sarrià de Barcelona en un casal d'estil neogòtic, i que el 1985 va rebre la Creu de Sant Jordi. Va començar com a escola l'octubre de l'any 1925 al carrer Vilana 3. El curs 1931-1932 es va instal·lar a l'actual edifici del passeig de la Reina Elisenda 20-22. Durant el franquisme, també fou conegut com a "Estudios San Marcos" perquè se li revocà la llicència per a ensenyament secundari. Fou dirigit inicialment per Bartomeu Oliver i Orell. Quan el 1938 s'exilià a Veneçuela, la direcció tècnica passà a Josep Campmany i Cunillé. Quan es jubilà, l'any 1971, la direcció es dividí entre Mercè Campmany i Núria Bonet. S'ha caracteritzat per l'alt nivell del seu professorat, el catalanisme (fou un dels nuclis del Grup Torras i Bages), la laïcitat combinada amb una formació religiosa comprensiva, i l'ensenyament mixt. Entre les activitats tradicionals destacaven la festa de Santa Eulàlia (patrona de l'Institut), el dia del llibre, la festa de Nadal i final de curs, els concursos literaris i de dibuix, les comunions al Monestir de Pedralbes, i els viatges d'estudi per Catalunya i Espanya (iniciats el 1957). El 1995 fou adquirida per la Fundació Collserola i unida amb l'Escola Frederic Mistral per formar el centre concertat Escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia. Referències Bibliografia Albert Suñé, Clara Estrada i Francesc Magrinyà. "Institut Tècnic Eulàlia. Seixanta anys d'història". Barcelona, 1985. DL B-15766-1985. "Institut Tècnic Eulàlia - 90° aniversario", 2017: https://www.memoriasediciones.com/vidas/institut-tecnic-eulalia/ Enllaços externs Web de la Fundació Collserola Revista Acropolis - alumnes de l'Institut Tècnic Eulàlia (1959) Documentació de l'arxiu corporatiu a la Biblioteca de Catalunya.
Public Safety Institute of Catalonia

The Public Safety Institute of Catalonia (in Catalan and officially: Institut de Seguretat Pública de Catalunya, 'ISPC') is an educational institution for first responders from Spain's autonomous community of Catalonia. The ISPC is under the direction of the Catalan Government, and it is also an attached center to the University of Barcelona. Schools The institute is divided into 3 schools: Police School of Catalonia In Catalan; Escola de Policia de Catalunya, the police academy that trains the Mossos d'Esquadra and local police forces of Catalonia. Offers the basic training course for cadets (Curs de Formació Bàsica per a Policies), promotion courses, continued training courses, specialized units courses and other training programs. The Police School is currently under the direction of Mossos' Commissioner Cristina Manresa. Fire Service, Civil Protection and Rural Agents School In Catalan; Escola de Bombers, Protecció Civil i Agents Rurals de Catalunya, is in charge of offering basic, promotion, specialization and habilitation courses for the Corps of Firefighters of Catalonia, Firefighters of Barcelona, civil protection members, Corps of Rural Agents of Catalonia and Forest Defense Groups. University Centre Since 2015, the ISPC imparts the bachelor's degree in security from the University of Barcelona. References
Casa Manuel Camps

La casa Manuel Camps és un edifici situat als carrers de Santa Anna i de Bertrellans de Barcelona, del que s'està tramitant la inclusió en el Catàleg de Patrimoni com a bé cultural d'interès local. Història El 1882, Manuel Camps i Puigmartí va iniciar els tràmits per a reedificar les finques del carrer de Santa Anna, 26-30, i el 6 de maig, va encarregar-ne el projecte a l'arquitecte Pere Falqués, que a la mateixa època es va ocupar de la Torre de les Aigües del Besòs per encàrrec del seu germà Francesc Xavier. Falqués també hi actuà com a contractista, amb un preu fixat i un termini màxim de 18 mesos. Tanmateix, acabà renunciant el 9 de gener del 1884, quan l'obra era gairebé acabada, i va instar un litigi contra Camps, a qui reclamava més diners per l'ús de materials més nobles que els acordats inicialment. Finalment, el 14 de gener del 1885 es va aixecar la suspensió i les obres van continuar sota la direcció d'Emili Sala i Cortés. Descripció És un edifici de planta baixa i quatre pisos, amb un cos de planta baixa que dona al carrer de Bertrellans, sobre el qual hi ha un jardí elevat. La composició de les façanes es simètrica a ambdós carrers, amb cinc faixes verticals d'obertures emmarcades per columnes, que alternen amb plafons de maó vist de mida variable; els més grans presenten sengles medallons de terracota que representen una dona i un geni alat, obra de Francesc Font i Pons. L'accés principal s'efectua a través d'un gran portal al centre de la façana del carrer de Santa Anna, des d'on s'accedeix a un celobert central. Aquí arrenca una gran escala que condueix a la planta principal. Destaquen la decoració dels cels rasos i elements de vidre i fusta a l'interior dels dos primers pisos. Referències Enllaços externs «Casa Manuel Camps». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Jaciment del Vilar

El Vilar és un jaciment arqueològic situat a Valls, a l'Alt Camp. Les primeres restes trobades foren les d'un poblat ibèric. Més tard, les obres d'un projecte d'urbanització a la zona van destapar l'existència d'una vil·la d'època romana implantada un segle més tard. Les restes més antigues trobades daten de mitjans del segle ii aC. Enllaços externs Maria Adserias Sans i Ester Ramon Sarinena. «La Vil·la romana del Vilar». raco.cat.
L'Espina (Collsuspina)

L'Espina és una masia del municipi de Collsuspina (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Amagada a darrere un tossal a 950m d'altitud la masia consta d'un cos central amb teulada a dues vessants i orientació a ponent. A la façana principal destaca un portal adovellat així com un finestral gòtic del segle xvi d'una part més antiga de l'actual edificació. Dos balcons i altres obertures completen aquesta façana. A la façana de migdia hi ha un gran arc rodó a nivell de terra i al segon pis una galeria amb cinc arcs de pedra rebaixats. A la façana de la dreta hi ha una cabana i un cos afegit datat en una llinda en l'any 1909. Davant a la casa hi ha una era i a sota un edifici amb quatre voltes de canó i grans arcades. Història L'Espina és la casa més antiga del terme que ha perdurat fins aleshores i el seu topònim va adornar nom a l'actual poble que es va desenvolupa en un coll a prop de la seva explotació. La primera menció que es conserva es remunta al segle x, l'any 924. L'any 1051 torna a sortir citada en una donació de terres. En temps medievals el senyalen diferents documents com a part dins la jurisdicció del Castell de Tona. La masia va evolucionat i rd va engrandir. Es conserven testimoni de les obres dels segles xvi a xix. La família Espina ha perdurat fins ara si bé no viuen permanentment a la masia. Referències
L'Ocella

L'Ocella és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a llevant de Moià, a migdia de la carretera N-141c en el punt quilomètric 28. És a l'esquerra de la riera de Castellnou, al nord-est del Castellnou de la Plana. És a l'extrem nord-oest del Pla de l'Ocella.
L'Om (Monistrol de Calders)

L'Om fou una masia, actualment quasi del tot desapareguda, del sud del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès, a prop del límit amb Granera. En subsisteix una tina, única resta de la masia, i un paller sense teulada, però ben conservat pel que fa a les parets mestres. És, tanmateix, un paller ja del segle xx. Prop de la masia, sota seu i al costat de llevant, queda un pou medieval. Sembla que estigué habitada fins als anys quaranta o cinquanta del segle xx, tot i que apareix documentada ja en temps medievals. El mas de l'Om dona nom al torrent -o riera- de l'Om, nom que rep dins del terme monistrolenc el torrent de la Roca, que neix en terme de Granera. D'aquesta masia procedeix el llinatge Om, sovint escrit Hom, encara present entre els habitants de Monistrol de Calders. Bibliografia ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006 PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
L'Olleret

L'Olleret és una masia a cavall entre el terme municipal de Castellterçol, al Moianès i Granera a prop del límit amb Monistrol de Calders. És una de les cases més antigues del terme, avui gairebé enrunada. El sostre s'ha ensorrat, així com totes les parets interiors. La vegetació, a poc a poc, ha anat ocupant tot el seu entorn, el que fa més difícil localitzar-la. Està situada a l'extrem occidental de Castellterçol, en terres de l'antiga parròquia de Sant Llogari de Castellet. És a prop i a ponent de Vila-rúbia. Referències
L'Ullar

L'Ullar és una masia del municipi de Figaró-Montmany, pertanyent a la comarca del Vallès Oriental, dins de l'àmbit de l'antic poble rural de Montmany de Puiggraciós. És al sector sud-oest del terme, al costat nord-est del que fou el nucli principal del poble de Montmany, on hi ha l'antiga església de Sant Pau de Montmany. És una de les poques masies encara habitades. És a la dreta del torrent de la Rovira i del torrent de Maries. Hi passa el camí de Sant Pau de Montmany. El mas és documentat ja a l'any 1251 i va ser habitada per la família Ullar fins a principis del segle xx, quan va haver-hi un plet entre familiars i acabà en mans de Salvador Font i els seus causahavents. Referències
La Barata (la Pedra)

La Barata és una masia, actualment enrunada, del poble de la Pedra, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès). Està situada a la riba esquerra del Rierol de Pratformiu, al vessant de ponent de la Serra de Guixers La primera referència documental que se n'ha trobat d'ella data del Segle XVIII amb la denominació Barata Referències
La Bartra

La Bartra és un llogaret del municipi de Montblanc, a la Conca de Barberà, a què fou agregat abans de 1940; anteriorment pertanyia a Rojals. A l'edat mitjana s'hi edificà un convent, sobre les runes del qual s'assentà, el segle xviii, la pagesia de muntanya, que hi va romandre fins a la dècada de 1960. Aquest llogarret, format per cinc famílies, va quedar deshabitat i progressivament es va anar degradant. Actualment hi ha una casa refugi i una casa de turisme rural. Es troba aproximadament a 730 m d'altitud, a les muntanyes de Prades, al sud de Rojals. Forma part de la conca del Brugent, i s'hi accedeix mitjançant un camí que surt de la carretera TV-7044 (La Riba - Farena). Referències
La Bassa (Benés)

La Bassa és un llac que es troba a 2.269 m d'altitud i situat en el terme municipal de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. Tanmateix, pertanyia al desaparegut terme municipal de Benés, de l'Alta Ribagorça. És una bassa doble; la principal, més gran, i la de ponent, un xic més petita. Són a la part nord del municipi, al sud del Tuc de Moró i a llevant del Bony del Muntanyó, a la zona coneguda com a Llevata. Les seves aigües aflueixen en el barranc del Cap de Llevata, un dels que formen la capçalera del riu de Manyanet. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
La Basseta (la Torre de Cabdella)

La Basseta és un llac d'origen glacial que es troba a 2.424, a la capçalera de la vall del riu de Filià, al Pallars Jussà, en el terme municipal de la Torre de Cabdella, dins del seu terme primigeni. Es troba a llevant del Port de Filià, a la part més de ponent de tota la vall, en el lloc anomenat Bony de la Basseta, a 2.217,8 m. alt., al capdamunt del barranc de la Basseta. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
La Bestorre

La Bestorre o Torre de Monistrol és una torre de guaita situada al turó del mateix nom a Monistrol de Montserrat (Bages), declarada bé cultural d'interès nacional. Hom ha d'agafar la carretera que puja al monestir de Montserrat, i abans d'arribar al km 5, hi ha un edifici de la Telefónica a mà esquerra, al costat del qual comença el corriol que, enfilant-se costa amunt, mena als peus de la torre. Història Devia servir per a protegir el terme parroquial, i al final del segle xii, també del pont medieval que permetia travessar el Llobregat on avui hi ha el modern. Durant la Guerra de Successió Espanyola, l'abat de Montserrat Manuel Marrón la va fer volar, temorós que els partidaris de l'arxiduc Carles s'hi fessin forts. Una prospecció arqueològica portada del 2002 posà en dubte la datació medieval de la Bestorre, atès que no es van trobar elements significatius d'aquella època en superfície. Descripció De planta circular, tan sols se'n conserva un fragment de paret d'uns 3,90 m, situat a ponent, i un altre tros força més curt a la banda nord-oriental i que es recolza a l'altre. El gruix dels murs és de 1,50 m, més 0,20 m del sòcol que recorre la part baixa dels paraments exteriors. A l'interior, hi ha un banc que forma part de la fonamentació i que arriba als 0,80 m de gruix. El diàmetre interior és de 4,80 m, i l'exterior de 6,80 m que, a la base, comptant la socolada, arribaria als 7,20 m. Els murs arriben pràcticament a l'alçada del primer pis, i sembla que era coberta amb una falsa cúpula rebaixada, és a dir, que l'eix central seria bastant més curt que el radi de la circumferència. També hi ha vestigis d'una obertura, probablement la porta d'entrada, situats sobre la coberta del nivell inferior i encarats a la banda que mira el poble. L'aparell és de carreus de mida mitjana, molt ben tallats en escaire i col·locats en filades i a trencajunt, ben lligats amb un morter molt compacte de color grisenc, fet amb una barreja de calç i sorra de gra força gruixut. Referències Vegeu també Can Cavaller (Monistrol de Montserrat) Enllaços externs «Torre de la Bestorre». CastillosNet.
La Bófia

La Bòfia és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. A redós de la casa s'hi adossen diversos cossos. La façana presenta un gros portal dovellat, descentrat de l'edificació, i quatre finestres distribuïdes irregularment. A la part dreta s'hi adossa un cos cobert a una vessant. A la banda de ponent i a nivell del primer pis hi ha un ampli terrat al qual s'accedeix des d'un portal de la casa, la part baixa d'aquest cos és destinada a dependències agrícoles. És construïda amb gres i granit vermell units amb morter de calç llevat de les obertures que són de pedra blanquinosa molt ben treballada. Història Masia situada dins la demarcació de l'antiga parròquia de Vilanova de Sau, el terme civil de Sau. Aquest terme, a partir del segle xvi comença a experimentar un creixement demogràfic que culminà als segles xviii i xix. Al període comprès entre aquests quatre segles passà de tenir 11 masos a tenir-ne 101. És fàcil que la Bofia es construís durant aquest període, d'altra banda la masia conserva una dada constructiva que fa referència al segle XVIII: 1777 (finestra de migdia). A l'època d'en Serrallonga surt com a campament de la quadrilla un tal Joan Bofia. Referències Enllaços externs «La Bòfia». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
La Cajola

La Cajola és una masia situada al poble de Lladurs, al municipi del mateix nom, al Solsonès. Es té constància de la seva presència des del segle xvii. És una masia d'estil tradicional, amb parets de pedra; es troba envoltada de bosc i en posició elevada, gaudint de bones vistes cap a est. Està situada a 826 metres d'altitud. Referències Enllaços externs Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia
La Casa Nova de l'Heura

La Casa Nova de l'Heura és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada al nord del terme de Moià, a prop del límit amb l'Estany. És al sud-est del Serrat del Llamp i al sud de l'Empedrat, a llevant de la carretera C-59, al sud de la masia de Comes Nou. És al costat de llevant de la masia de Comes Vell. També queda al sud-oest del Collet de Cantallops i a ponent del Puig Rodó. Bibliografia Ajuntament de Moià. Pla Especial del catàleg de les masies i cases rurals de Moià. Ajuntament de Moià.
La Casa Nova del Prat

La Casa Nova del Prat és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a prop de l'extrem meridional del terme municipal, a llevant de la carretera C-59 a l'alçada del punt quilomètric 36. És a prop i al sud-est de la Gònima i al nord-oest de les Humbertes. Referències
La Casa Nova de la Coma

La Casa Nova de la Coma és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a prop de l'extrem meridional del terme, a llevant de la carretera C-59, a llevant de la Coma de Sant Jaume, al nord-est de la Fàbrega i al sud-oest de la Casa Nova del Prat.
La Caseta Alta (Moià)

La Caseta Alta és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada al nord del terme de Moià, a prop i a migdia de la masia de Garfís. També és a prop i al nord-oest de la Caseta d'en Cases. Queda al nord-est de la Crespiera i al sud-oest de la Guantera, en el vessant sud-est del Puig de les Conques. Bibliografia Ajuntament de Moià. Pla Especial del catàleg de les masies i cases rurals de Moià. Ajuntament de Moià.
La Casota (Vilanova de Sau)

La Casota és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Masia de planta quadrada coberta a dues vessants amb la part nord recolzada a una gran pedra calcària despresa del cingle. Inicialment comptava amb planta baixa i un pis, però recentment s'hi ha afegit un altre pis. La façana es troba orientada a migdia, on el carener és perpendicular, presenta un portal rectangular amb la llinda datada i diverses finestres construïdes de nou, només es conserva l'antic ampit motllurat en una d'elles. A llevant s'hi obre un altre portal i una altra finestra també antiga, a ponent s'hi obren diverses finestres més. És construïda amb gresos vermells i blancs i arrebossada al damunt. Malgrat les reformes que desmereixen molt la construcció primitiva és interessant, la ubicació de la primitiva masia i algunes restes que encara s'hi conserven. Cabana Hi ha una cabana al costat del mas principal. És un edifici de planta rectangular, cobert a una sola vessant, que vessa les aigües cap a ponent. La façana presenta un gros portal rectangular a la planta, amb llinda de fusta que fa de sostre. Elm primer pis està només tapat amb llates un xic separades per tal que hi corri l'aire necessari per a eixugar-hi l'herba. A ponent hi ha una petita obertura. El ràfec de migdia és més prolongat que els altres, mentre que a llevant no n'hi ha. Està construïda amb diversos tipus de gres, vermell, blau i groc, units amb morter de calç i fusta. Història Es troba dins la demarcació de la desapareguda parròquia de Sant Romà de Sau, avui colgada per les aigües del pantà. Pertany al terme civil de Vilanova de Sau. A jutjar per les dades constructives, es degué construir vers el segle xviii, època de redreçament demogràfic, i fou reformada al segle xx. Referències Enllaços externs «La Casota». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
La Codina (Castellcir)

La Codina és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca natural del Moianès. Està situada en el sector central-meridional del terme, a prop i al sud-est del Carrer de l'Amargura. És també molt a prop i al nord-oest de la Vileta, al nord de Can Sants, al nord-oest del Molí del Bosc, al sud-sud-est de Sant Andreu de Castellcir i a la dreta de la riera de Castellcir. Per davant de la Codina passa el Camí de Sant Andreu, en la variant primigènia, que també passava per Can Sants. Actualment (2011), aquest camí està tallat per al pas de vehicles de qualsevol mena. És un mas documentat des del segle xiii, tot i que en l'edifici actual no sembla subsistir cap element d'aquella època. Etimologia Com molts dels masos catalans més antics, el seu nom reflecteix la seva situació geogràfica: la masia està assentada damunt d'una roca codina que aflora en un espai net de vegetació. Referències
La Conreria

La Conreria és un lloc del coll de Montalegre, a la Serralada de Marina. Era un lloc religiós de gran fama en temps passats; i la serralada en què es troba es coneixia, també, amb el nom de serra de la Conreria. La Conreria està situada en el límit del municipi de Tiana amb el de Sant Fost de Campsentelles. Es troba al punt més alt de la carretera B-500 que va de Badalona a Mollet del Vallès, coneguda com la "carretera de la Conreria". El topònim també comprèn una sèrie de boscos, més frondosos a la banda de Sant Fost, on està situada la urbanització de la Conreria, fundada cap al 1910 com a Colònia-Bosc de la Conreria de Montalegre. La Conreria comprèn un conjunt d'edificis i terrenys amb orígens al segle xiii, quan es fundà com un convent de monges agustines, aleshores considerat al terme parroquial de Sant Fost. Al segle xv fou adquirit per la cartoixa de Vallparadis de Terrassa, on s'instal·là la comunitat, alhora que començava la construcció del nou monestir (i actual Cartoixa de Montalegre) on baixaren a mitjans del xv. Aleshores el vell convent fou destinat a granja o conreria del monestir, dirigida per un cartoixà, el Pare Conrer. Això durà fins al 1835, quan tant la Cartoixa com la Conreria foren desamortitzades. Poc temps després, l'edifici es convertí en hotel i restaurant, funció que tingué fins al 1932, quan fou destinat a Sanatori de Tuberculosos. El 1940 s'hi instal·là el Seminari Menor de Barcelona, fins que el 1998 tancà les portes. Des d'aleshores, i fins al moment, funciona com a casa de colònies La Conreria, gestionada per la Fundació Pere Tarrés. Referències Enllaços externs Fundació Pere Tarrés - La Conreria, història i llegendes Arxivat 2007-05-12 a Wayback Machine. PoblesDeCatalunya.cat - La Conreria
La Crespiera

La Crespiera és una masia,en ruïnes el 2011, situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada al nord-est de la vila, en el sector proper al terme municipal de l'Estany, pertanyent a l'antic poble rural de Ferrerons. És a la dreta del torrent de la Crespiera, al nord del Serrat del Nespler. Referències