NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
River Cana

The River Cana is a dry river valley that once started at Bellaguarda and travelled through the village of Bovera to the Ebre river at Flix in Catalonia. in Spain. It is in the county of les Garrigues in the region of Lleida. The river is said to have a length of 20.5 km. The river is dry over the whole year. In November 2015 there was unusual rain that caused local flooding that was reported as particularly severe around Bovera compared with other areas. Damage to 20 or 30% of crops such as olives over more than 1000 hectares was estimated. The river was observed to temporarily and locally flood. References External links
Sala Bikini

La Sala Bikini, avui una discoteca, va obrir el 1953 com a sala de ball amb terrassa i minigolf. Es va convertir en un lloc famós de trobada on es podia jugar, escoltar música i menjar. El sandvitx de la casa va acabar prenent el nom del local, el biquini, estès a tot Catalunya i Andorra. Referències
Sala Bikini

Sala Bikini är en nattklubb i Barcelona. Lokalen öppnade 1953 som danslokal med terrass och minigolf. Den blev en berömd mötesplats där man kunde spela, lyssna på musik och äta. Husets populära smörgås med ost och skinka kom till slut att få lokalens namn på katalanska (ost- och skinktoast, katalanska: biquini), och spreds över Katalonien och Andorra. Källor
Saladic (Monistrol de Calders)

Saladic és una masia del terme municipal de Monistrol de Calders, a la comarca catalana del Moianès. És a tocar del nucli urbà, pel costat de llevant, enlairada damunt d'un penya-segat en el lloc on la riera de Sant Joan fa un doble meandre, en el qual es troba el Gorg de Saladic i les restes del Molí de Saladic. Es tractava d'una masia de les més importants del terme. El poble va créixer, en el segle xviii per la parcel·lació i venda de les seves terres. Tanmateix, el nom antic d'aquest mas no era Saladic, sinó Moragues, que fou un mas que sofrí les malvestats dels segles xvi i xvii, caigué, convertint-se en mas rònec. Fou adquirit i refet per la família Saladic, que, per la documentació existent, menava el molí-masia de Saladic, situat sota i a migdia del mas Moragues. Les seves possessions abraçaven d'una banda –a la dreta de la riera de Sant Joan- quasi la meitat del poble actual, i de l'altra -a l'esquerra-, tot el vessant nord-occidental de la muntanya de Trullars, amb el Sot de l'Arç i la Baga de Saladic. Al seu sud-oest hi ha la Baga del Solà, que pertanyia a les terres de la masia del Solà. Referències Bibliografia Erill i Pinyot, Gustau; Gual i Purtí, Jordi (fotografies); Manent i Oristrell, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006 (col·lecció Pedra i aigua, núm. 1).
Sant Andreu d'Estanyol

Sant Andreu d'Estanyol és l'església parroquial del poble d'Estanyol, entitat del municipi de Bescanó (Gironès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Església Edifici d'una sola nau de quatre trams amb volta de canó d'arestes, sis capelles laterals i capçalera semicircular. Als peus hi ha el cor. El parament és emblanquinat a excepció dels arcs i angles de carreus ben escairats. La façana és senzilla amb portalada rectangular i frontó partit i una creu, al capdamunt hi ha un rosetó. A la dreta s'alça el campanar de planta quadrada, dos pisos d'arcuacions i coberta piramidal. Al seu interior destaca una pica baptismal realitzada en pedra de Girona. Té forma de copa cilíndrica amb el seu peu corresponent. Està ornada amb relleus que representen la flor de lis i garlandes i motius geomètrics. Conté la data de 1589. Fa 1,6 m d'alçada i la boca fa 69 cm de diàmetre. Comunidor Dins del conjunt hi ha un comunidor, una construcció de planta quadrada (2,40 x 2,40 m aprox.), amb un mur de maçoneria d'uns 40 cm que s'aixeca gairebé un metre a l'interior. Als angles hi ha quatre columnes cilíndriques de pedra, una de les quals té la base escalonada, sostenen un embigat de fusta amb teulada a quatre vents. Al centre hi ha una peanya amb una creu de ferro forjat. Història Documentalment és citada l'any 1279 en la venda del castell de Brunyola feta per Ramon de Cabrera a Berenguer de Gornau. Però el temple actual data de finals del segle xvii i s'acabà el 1704. El comunidor és un dels pocs exemplars que queden d'un tipus de porxo molt habitual a totes les comarques muntanyenques de la Catalunya Vella. Ha estat restaurat per l'arquitecte de Girona Joan Maria Ribot que ha realitzat una intervenció de consolidació i ha eliminat les tornapuntes de fusta que hi havia al centre de les quatre cases. Referències
Sant Andreu de Castellnou

Sant Andreu de Castellnou és una església romànica al municipi de Castellnou de Bages, al Bages. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica del segle xi, amb tres naus de les quals la central és la més alta. Està coberta amb voltes de canó,l'absis i les absidioles amb voltes de quart d'esfera. La nau central comunica amb les laterals mitjançant tres arcs formers que es recolzen sobre pilars cruciformes. A la capçalera trobem un absis central i dues absidioles laterals, estan decorades a l'exterior amb la típica decoració llombarda: un fris d'arcades cegues organitzades en grups de quatre i separades per lesenes en l'absis central i sense lesenes en les absidioles. Aquest motiu de les arcades cegues es repeteix a la nau central i a la façana principal. Com a obertures es veuen tres finestres de doble esqueixada a l'absis i una a cadascuna de les absidioles. Actualment el portal s'obre en el mur de ponent, modificació que data dels segles xvi i xvii, quan també es construí un campanar de torre. La coberta de les naus és de teula àrab a dues vessants i la de l'absis i les absidioles és col·locada en cascada. L'aparell del conjunt és a base de carreus de pedra escairats de mode irregular i disposats en fileres. Història L'església de Sant Andreu està situada en l'antic terme de Buc, documentat des del 952, terme que més tard canvià de nom i s'anomenà de Castellnou de Bages des del 1001. L'església apareix citada el 981 en la jura d'un testament d'un tal Guitard. L'any 1032 apareix citada sota l'adoració de Sant Andreu i amb categoria de parròquia. Entre 1126 i 1142 el vescomte de Barcelona, Reverter, donà les esglésies de Castellnou a la comunitat canonical de Sant Vicenç de Cardona. Als segles xvi i xvii va patir diferents reformes, per ser restaurada el 1976 pel Servei de Catalogació i Conservació de Monuments, amb la col·laboració de veïns de Castellnou. Aquesta restauració li va retornar la seva antiga fesomia. Referències
Sant Andreu de Clarà (Castellar de la Ribera)

Sant Andreu de Clarà és l'església parroquial del nucli de Clarà, al municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació De l'església es té constància des del segle xii. Forma part de la diòcesi de Solsona. L'etimologia del mot "clarà" prové de l'evolució del cognom llatí Clārānus. Està situada a l'extrem de llevant del terme municipal, als vessants ponentins del serrat de l'Hostal de les Forques, a la capçalera del barranc de Pinell. S'aixeca dalt d'un turó aïllada de les cases de Clarà. S'hi accedeix des de la Collada de Clarà, al punt quilomètric 98,5 de la C-26, on es pren la direcció ben indicada de "Clarà". Als 1,4 km. s'agafa el desviament a la dreta indicat "Sant Andreu de Clarà", on s'arriba als 3 km. Sempre per carretera asfaltada. Descripció L'actual església és de tres naus. És molt difícil poder escatir quin era el pla antic d'aquesta església, bo i més després de les reformes que es dugueren a terme l'any 1756. Destaca al mur de migjorn una finestra de doble esqueixada amb una llinda monolítica, d'on ha estat rebaixat un arc de mig punt. Hi ha també dues altres finestres semblants que es troben a l'interior de la nau, entre les arcades que s'obren sent afegides les capelles laterals (4). Amb tot, sembla que devia tractar-se d'una església d'una sola nau, amb absis semicircular, construïda amb un aparell de carreus ben tallats, sense polir, disposats en fileres molt uniformes i regulars, lo qual pot apuntar a una data dintre el començament del segle xii. Actualment la volta interior és apuntada. El cor és barroc i l'arc que el sustenta, amb molt poc punt, està en precàries condicions. Cal destacar la presència del retaule fet el 1162 per l'escultor Feliu Vidal i el pintor Josep Bordons. Història Des del 1043 tenim notícia de l'existència del castell de Sant Andreu de Clarà. Això vol dir que hi havia una residència feudal i una església que era parròquia, i per tant, hi havia també molts masos i famílies. El temple parroquial situat en un lloc alterós, domina tot el terme. El rector, des del 1280, s'anomenava "plebà", que era com un arxipreste; rebia censos de les rectories d'Arbeca, de Santa Fe, de Vergós Guerrejat, de Canalda i d'altres llocs, i presentava al bisbe els rectors d'aquestes esglésies. Aquest privilegi sembla que li prevenia dels senyors Berenguer i Ponç, de Santa Fe, que procedien de Canalda i que foren senyors d'Arbeca durant algun temps (segle xiii). Referències
Sant Andreu de Gurb

Sant Andreu de Gurb és una església amb elements romànics i neoclàssics situada al municipi de Gurb. Descripció És la parròquia més gran de les quatre que hi ha al terme municipal de Gurb. Està situada al peu mateix del característic turó del castell de Gurb, a 563 m d'altitud. Aquesta església apareix documentada l'any 942 i devia pertànyer primerament als senyors del castell, els vicaris comtals de la família dels Gurb-Queralt, però des del seu inici exercí com a parroquial. Església molt reformada al llarg dels segles, pel que presenta unes formes molt heterogènies, cada una vinculada a un sistema constructiu i a una època. En general té planta de creu llatina amb un absis semicircular a la capçalera i la façana adossada a una de les naus laterals, totalment neoclàssica. Presenta una torre de defensa inserida als murs del campanar i l'església. A uns 50 metres al nord-oest de l'església hi ha una Creu-Pedró dels segles XVIII o XIX de grans monòlits de pedra i amb una creu treballada de ferro a dalt. Història L'edifici actual data del segle xii, aprofitant de l'anterior només el campanar preromànic, molt probablement del segle x. L'exterior de l'absis està molt ben conservat. Està format de carreus de pedra sorrenca, ben tallats i disposats ordenadament en filades uniformes. Està il·luminat per una finestra amb un fris emmotllurat. La coberta de la nau es va refer posteriorment amb una volta apuntada i reforçada per uns tímids arcs torals. Durant els segles xvii i XVIII l'església sofrí importants modificacions: les obertures per les capelles laterals i la sagristia; també la portada que es vestí amb pedra noble a l'estil neoclàssic. Tot l'interior fou decorat amb pilastres i cornises d'execució molt correcta i que confereixen a l'església un aspecte totalment unitari. L'any 1993 es va retornar a l'absis, al seu lloc originari, els fragments que quedaven de l'altar barroc destruït durant la guerra civil. Referències Bibliografia Buron, Vicenç. Esglésies romàniques catalanes: guia.. 2a ed.. Barcelona: Artestudi, 1980. ISBN 84-85180-24-0.
Sant Andreu de Clarà (Moià)

Santa Andreu de Clarà és la capella del Castell de Clarà, al terme municipal de Moià, catalogada com a bé cultural d'interès local. Està situada al cim del turó de Sant Andreu, a 200 m al migdia del castell, des d'on es pot contemplar una panoràmica amb Moià als peus i Castellterçol a l'horitzó. Història La primera notícia documental es troba en un pergamí del 1275, quan Bertran de Muntanyola la cedí al rector de Rodors juntament amb les seves cases i pertinences i se la cita com a sufragània de Moià. Va ser restaurada després de la Guerra del Francès, quan fou saquejada i profanada pels soldats franceseos, i el 1870, va ser reformada pel notari Joaquim Otzel i Coromines, hereu del veí mas Coromines, que en va modificar l'aparença primitiva. Descripció És d'una sola nau amb absis i coberta a dues aigües. Al mur de migdia destaquen dos voluminosos contraforts de pedra, i la façana principal es troba encarada a ponent, on presenta les seves úniques obertures: l'accés a través d'una porta d'arc de mig punt i un òcul al damunt. A la dovella del portal hi una inscripció que deixa constància de la reforma del 1870 i fa referència a la tomba de la família Coromines, i a l'emmarcament de pedra de l'òcul hi ha una inscripció que recorda la destrucció soferta el 1808. L'absis està reforçat amb unes creus metàl·liques atirantades per a evitar que les empentes horitzontals causin un desplom. La teulada està conformada per un petit ràfec de peces ceràmiques i amb teula àrab sostingut amb morter i pedres al damunt. Als murs exteriors s'observa la degradació de l'acabat original, arrebossat amb morter de calç. A les parts on aquest ha desaparegut s'aprecia el parament de pedres amb una mida i forma irregular. També s'hi poden veure nombroses esquerdes i fissures. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Bages. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979 (Inventari d'esglésies, 5). ISBN 84-85180-18-6.
Sant Andreu de Samalús

Sant Andreu de Samalús és l'església parroquial del poble homònim (Vallès Oriental), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Se suposa que fou construïda a la segona meitat del segle xi, possiblement sobre les restes d'una esglesiola primitiva. La parròquia és esmentada el 1059 com a Sancto Andreo de Samalucio, una de les que el comte Gombau de Besora posseïa al feu del del castell de Montbui, i que, un cop mort, els comtes Ramon i Almodis van confirmar al seu gendre Mir Geribert. L'any següent, el bisbe de bisbe de Barcelona Guislabert (1034-1062) la va infeudar amb les altres del terme de Montbui a Guisla de Besora i als seus fills. El 1218 apareix esmentada en una donació. Segons les visites pastorals dels segles xiv i xv, tenia també els altars de Sant Pere i de Santa Maria, i als segles xvi i xvii s'hi van construir les capelles als segles del Roser, Sant Jacint i Sant Isidre. El campanar, que té la base romànica, remuntat el 1629. Recentment, ha estat objecte d'una restauració la intenció de posar en relleu el temple romànic del segle xi. Descripció És una església d'una sola nau amb absis rodó i capelles laterals. Està coberta per volta de canó seguit i encapçalada amb un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera. A la banda de l'esquerra té dues capelles cobertes amb voltes ogivals i en les claus de volta es representa la Verge del Roser i Sant Francesc Xavier. A la dreta hi ha una capella que se situa sota el campanar. Té una portada rectangular i al seu damunt una fornícula d'arc conopial i una finestra d'ull de bou. A l'absis hi ha tres finestres de doble esqueixada, centrades exteriorment entre bandes llombardes separades per quatre lesenes que divideixen les dues arcuacions de cada tram. L'absis va ser sobrealçat amb un aparell més regular, on es van obrir cinc espitlleres. Del campanar primitiu es conserva la part baixa, el primer cos, rematat amb tres arcuacions llombardes a cada cara i amb una finestra central. El segon cos del campanar també és romànic. I el tercer cos, més modern, possiblement del segle xvi, té un finestral amb un arc de mig punt a cada costat per a les campanes, i està acabat amb merlets i gàrgoles. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-85180-14-3.
Sant Andreu de la Borda d'Orteu

Sant Andreu de la Borda d'Orteu és una antiga església romànica, ara en ruïnes, del poble d'Olp, al terme municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És al paratge de la Borda d'Orteu, 1 quilòmetre a llevant del poble d'Olp, al nord-est de les Roques de la Guineu. Notes
Sant Bartomeu de Covildases

Sant Bartomeu de Covildases és una antiga (segle xii) església romànica sufragània que pertany a la parròquia del municipi de Vidrà (Osona). Va rebre el nom de l'antiga vila de Covildases (960). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Bartomeu de Covildases es troba a 1150 m d'altitud, aïllada enmig d'un prat, vora el Puigsacalm. És una esglesiola romànica, bastida al segle xi o XII, d'una nau amb absis semicircular amb dues finestres de doble esqueixada i decoració d'arcuacions entre lesenes. Té volta de canó reforçada amb un arc toral refeta després dels terratrèmols del segle xv. Té la porta a migdia formada per dovelles grosses d'època més tardana. Entre la porta i l'absis hi ha el cos afegit de la sagristia. L'arc presbiteral sobresurt a l'exterior en paral·lel amb el campanar d'espadanya de dues obertures del mur de ponent. Història Documentada des del 1123, el terratrèmol del 1425 li feu malbé la volta, que fou reparada provisionalment al 1430, i definitivament el 1548. Aquest mateix any fou reconstruït, en tot o en part, el mur campanar de ponent i el portal. El 1782 li fou afegida la sagristia. No té culte des de l'any 1936. Referències
Sant Bartomeu d'Alpicat

Sant Bartomeu d'Alpicat és un monument del municipi d'Alpicat (Segrià) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de tres naus amb la central més elevada i amb contraforts. Als peus es troba la façana, d'estil barroc, amb un portal d'arc escarser motllurat, amb dues pilastres a banda i banda que aguanten una cornisa molt malmesa a sobre del qual es troben, als extrems, dos petits pinacles rematats en boles. Aquesta façana compta a més a més amb dues obertures circulars situades a l'eix central i dues volutes als costats. La façana acaba en forma semicircular i queda rematada per una cornisa amb poc voladís. El campanar és de base quadrada continuada en octogonal i acabada amb una balustrada o mirador. Referències Enllaços externs «Sant Bartomeu d'Alpicat». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià. Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 20 març 2013].
Sant Bartomeu de Segalars

Sant Bartomeu de Segalars és una església catalogada com a monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) i protegida com a bé cultural d'interès local. En el lloc de Segalars apareix documentat l'any 1901, encara que de la capella no n'hi ha notícies fins a l'any 1401, quan consta que tenia una confraria i un capellà beneficiat. El culte i benefici es documenten fins al 1732. Edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil apuntat, reforçada per dos arcs torals del mateix perfil, que arrenquen d'unes pilastres adossades als murs. Capçada a llevant per un absis semicircular obert directament a la nau i cobert d'una volta de quart d'esfera que, igual que les de la nau, arrenca d'una senzilla motllura. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada. La façana de ponent ha estat totalment modificada, amb la reforma de la porta, obertura de dues finestres i afegitó d'un porxo. També es construeixen contraforts per a reforçar la part lateral de la nau. Tots els paraments són enguixats interiorment i arrebossat a la part exterior, sense cap motiu d'ornamentació. Referències
Sant Bartomeu de Mont-ras

Sant Bartomeu de Mont-ras o de les Vespes, és una ermita romànica al terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. És al racó nord-oriental del terme municipal, en el vessant sud-oest del Puiggraciós. És a tocar de la urbanització del Serrat de l'Ametlla, que pertany al terme de l'Ametlla del Vallès, de manera que encara que pertanyi a Bigues, té els accessos des de l'Ametlla. El lloc de Mont-ras apareix documentat des del 932, i l'església de Sant Bartomeu, des del 1156, a l'acta de consagració de Sant Pere de Bigues. A la Baixa edat mitjana apareix com a parròquia, una de les que integraven la baronia de Montbui, però el 1404 ja només tenia tres cases que en depenien, i passà a ser sufragània de Sant Pere de Bigues. Més tard, pel cap baix des del 1508, fins i tot desapareix com a sufragània, i passa a ser una simple capella que, a causa de la proximitat, s'integra en la parròquia de Sant Genís de l'Ametlla. El sobrenom de les Vespes es deu al fet que el 1936, quan anaren a treure'n les campanes, un enorme eixam de vespes ho va impedir. Aquesta coincidència de les vespes amb les motos Vespa han derivat amb aplecs actuals de motoristes que se celebren anualment per Sant Esteve i que originalment eren de vespistes. És un temple d'una sola nau rectangular, subdividida per arcs torals en quatre trams, un d'ells molt curt. La teulada devia ser de fusta. La capella tenia la porta a migdia, a prop dels peus de la nau, però amb la reforma moderna es va obrir una porta en el lloc on hi havia el presbiteri (no tenia absis semicircular). També es feu en aquesta nova façana, la de llevant, una espadanya i un ull de bou. Des de l'any 1988 s'hi celebra una festa major de caràcter rural organitzada per l'Associació dels Amics l'Ermita de Sant Bartomeu, una festa que se celebra el segon cap de setmana d'agost i que recorda els festes majors de petit format que se celebraven en els pobles del Vallès. Vegeu també Font de la Figuerota (Bigues). Can Pere Garriga. Bibliografia ANGLADA I BAYÉS, Manuel i PLADEVALL I FONT, Antoni. "Sant Pere de Bigues". Dins El Vallès Occidental. El Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991 (Catalunya romànica, XVIII). ISBN 84-7739-271-4 GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya Referències
Sant Bartomeu de Fraguerau

Sant Bartomeu de Fraguerau és una ermita romànica al municipi d'Ulldemolins (el Priorat), i protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És una petita construcció d'una sola nau, amb absis semicircular. Està coberta amb volta de canó de perfil apuntat que arrenca d'una imposta que recorre tot el perímetre interior. L'absis, precedit per un arc presbiteral, està cobert per volta de quart d'esfera. La porta s'obre a la façana nord i s'hi va afegir, en una restauració, un petit campanar d'espadanya en el costat oest. Al centre de l'absis s'obre una finestra d'una sola esqueixada, i en els murs sud i oest hi ha una de doble esqueixada. L'aparell és uniforme, format per carreus ben tallats i polits, disposats en filades irregulars. Les façanes són totalment llises i mancades d'ornamentació. Història Aquesta ermita va ser fundada per Fra Guerau Miquel, que el 28 de juliol de 1192 va obtenir la possessió d'aquesta zona, on habitava des dels volts del 1160. L'ermità va fundar dues capelles, una dedicada a santa Maria i una altra, a sant Bartomeu; però tan sols perdura la segona. El 1210, Fra Guerau cedí aquest territori a Pere Balb i la seva esposa Guillema, que fundaren una comunitat femenina a Santa Maria que, l'any 1215, s'establí en Bonrepòs. L'ermita de Sant Bartomeu va pertànyer primerament al monestir de Santa Maria de Bonrepòs, confirmat per Jaume II el 1292, i més endavant va passar al domini de la Cartoixa d'Escaladei. El segle xviii fou enguixada interiorment fins que caigué en abandonament. Tenia annexa la casa de l'ermità. Cap a 1970 se n'acondicià el conjunt, eliminant la casa de l'ermità i restaurant l'ermita, obres dutes a terme per la parròquia d'Ulldemolins. Referències Enllaços externs «Ermita de Sant Bartomeu de Fraguerau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Bartomeu de Vilamitjana

Sant Bartomeu de Vilamitjana és una capella romànica de l'antic terme de Vilamitjana, situada 1,5 quilòmetres al nord de la vila closa del mateix nom, dalt d'un turó al vessant meridional de la Serra dels Nerets, en el paratge denominat com l'ermita, Sant Bartomeu. Pertany a l'actual terme municipal de Tremp, de la comarca del Pallars Jussà. Centrava una petita caseria que en el Fogatge del 1553 encara consta amb 4 focs (una vintena d'habitants). Referències Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981. ISBN 84-232-0189-9.