NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Llaurador

Can Llaurador és una masia de Teià (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Mas aïllat situat dins el nucli urbà de Teià. Consta de planta baixa i un pis i té una coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. A la planta baixa s'hi troba un portal central d'arc de mig punt adovellat i una finestra amb reixa a cada costat. Al pis superior hi ha tres finestres emmarcades amb grans blocs de pedra, la central de dimensions més grans que les laterals. Sobre la finestra central apareix un petit esgrafiat circular amb una flor, a la dreta de la finestra central hi ha un rellotge de sol. El parament és d'arrebossat. A causa del desnivell del terreny, a partir de la façana lateral es pot accedir directament al pis superior. Història El fogatge de 1515 assenyala que hi vivia Joan Llauradó, i en el següent, de 1533, Francesc Llauradó (batlle de Teià). A principis del segle XIX apareix Josep Botey, alies Llauradó, que pertanyia a la família propietària de la casa Can Barrera entre 1333 i 1700. Just darrere la casa s'hi troba una creu de terme que, segons s'explica en un goig de Mn. Santiago Casanova, la seva construcció podria estar relacionada amb l'epidèmia de pesta de 1589, que hauria pogut començar en aquesta mateixa casa. Referències
Can Llibreter

Can Llibreter és un mas de Teià (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Mas format per diferents annexes i un gran pati situat al nucli urbà de Teià. El cos que dona al carrer de la Riera consisteix en una construcció de soterrani, planta baixa i dos pisos superiors amb una coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana. A l'oest se li adossa una torre que eleva l'edifici un pis més. L'accés a aquest cos es fa a partir d'unes escales exteriors que condueixen a la planta baixa de la torre, on es troba la porta. La distribució d'obertures en aquest cos és regular, la façana es divideix en tres eixos verticals amb les obertures alineades. Al pis soterrani les obertures són d'arc escarser, a la planta baixa i el primer pis són finestres verticals emmarcades amb motllures. A la segona planta són finestres de dimensions més reduïdes i emmarcades. El parament és d'imitació de carreus. La torre està reforçada a les cantonades amb simulació de carreus blancs i està coronada per un petit terrat amb balustrada i pinacles. Compta amb una finestra emmarcada i amb cornisa al pis superior. Els cossos annexats a l'oest consten d'alçades i cobertes diferents i tenen una distribució de finestres irregular i de diferents tipologies, alguna d'elles emmarcada en pedra. Història Construcció de 1886 a partir d'annexar-se a cossos d'un edifici més antic, del segle xvi. El cos que toca amb el carrer de la Riera es convertí l'any 1919 en la botiga del Sindicat de Pagesos, que durà fins al 1929 quan es traslladà a la plaça de Catalunya. Referències
Can Martinet (Cabrera de Mar)

Can Martinet és una masia de Cabrera de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia molt reformada, que té una distribució de dos cossos, a les que posteriorment se li afegí un tercer cos al cantó nord. Presenta una planta baixa i planta pis, amb una teulada a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana, pel que els frontons estan desplaçats a les façanes laterals. Portes i finestres són d'una gran simplicitat, totes de forma rectangular. Al nord de l'edifici trobem el safareig, decorat amb trencadís de ceràmica. En l'actualitat hi ha dependències municipals (Centre de Joventut de Cabrera de Mar). Referències
Can Pau Ferrer

Can Pau Ferrer és una obra de Cabrera de Mar (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia amb teulada a dos vessants, de tres plantes: baixos, pis i golfes. La façana principal té el portal rodó adovellat amb dos bancs de pedra a cada banda. Al mig de la finestra central i la finestra dreta hi ha un rellotge de sol. Al pati que té al davant hi ha una bassa. Adossats a l'edifici central hi ha altres cossos actualment a punt d'enderrocar-se. Història A la planta baixa d'aquesta masia hi ha actualment una pastisseria i una fleca, amb el forn a la part lateral. Referències
Can Puig (Cabrera de Mar)

Can Puig és una masia de Cabrera de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de tres cossos, amb el teulat a dues aigües, i el carener paral·lel a la façana, pel que el frontó no està ubicat a la façana principal. L'edifici té tres alçades, planta baixa, planta pis i golfes. Aquesta darrera planta està caracteritzada per un seguit de finestres rectangulars de mòdul més petit que les de la planta baixa i pis. Les finestres del primer pis són rectangulars, sense que se n'observin ni les llindes ni els brancals de pedra, sinó que estan esboçats en el morter. Les dues finestres dels cossos laterals de la planat baixa són d'arcs rebaixats, en sintonia amb la porta principal. Per altra banda cal destacar que la porta no és d'arc de mig punt ni dovellada, sinó que ens trobem davant d'una entrada d'arc carpanell. A la porta s'hi accedeix per una llargs graons. De la façana sobresurt el balcó del cos central, a l'alçada del primer pis, decorat amb esgrafiats a banda i banda per motius al·legòrics i heràldics. Un d'aquests motius, similar al seu simètric, és un rellotge de sol. Al cantó esquerre de l'edifici s'hi ha annexat un cos de doble alçada amb galeria porticada a l'alçada del primer pis. Destaca també el celler, amb paviments, arcs torals i voltes de mocador originals, que encara conserva el cup i les premses. Cal destacar alguns exemplars de l'arbrat, encapçalats per la palmera de Canàries centenària i el xiprer, un dels més alts de les cases del poble, que a nivell paisatgístic li confereixen un valor afegit. Cal sumar al conjunt l'alzina, que no presenta tronc únic, sinó quatre troncs que surten del sòl (Rovira i Vinyals 2005). Història La primera menció documental que tenim de l'indret cal que l'anem a buscar a inicis del segle XIV, i a la relació dels qui compren la Casa de Cabrera de l'any 1387 a Francesc de Sant Vicenç, apareixen també els Puig (Modolell 1993). En el fogatge de 1497 apareix en Barthomeu Puig associat a aquesta propietat, tal vegada el mateix Bartomeu Puig de can Puig d'Agell que comprarà la Casa de Cabrera l'any 1531, juntament amb el Castell de Burriac, per a la Universitat (Modolell 1993). En el fogatge de 1553 es torna a esmentar el cognom. Cal ressenyar l'anècdota que recull Modolell (Coll i Modolell 1999: 231-232), en la que expliquen que a la casa hi havia "l'habitació del pecat" on no s'hi deixava entrar ningú. Segons explica era el lloc que utilitzava la reina Isabel II d'Espanya en les seves visites a Barcelona per trobar-se amb els seus amants. Referències
Can Vilumara (Cabrils)

Can Vilumara és una masia de Cabrils (Maresme). Descripció Torre aïllada als quatre vents, de planta rectangular d'estil neoclàssic amb una marcada geometria. Coberta de terrat pla amb balustrades als quatre costats. Formada per dos cossos rectangulars, el posterior més baix, entre els dos s'alça una torre de planta quadrada i coberta igualment plana i amb balustrades. Té una capella i un pou d'aigua. Referències
Cal Pallejà

Cal Pallejà o Cal Marquès de Monsolís és una casa senyorial de Montgat (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història La primera referència documental és del 1674, quan Marianna, muller del propietari, va fer de madrina al bateig del fill del masover. El seu marit Josep Pallejà, guardasiller (daurador i estampador de cuir) de Barcelona, va morir sense descendència i va llegar la finca al seu nebot polític Honorat Riera i Espinós, fill de l'argenter de Perpinyà Josep Riera, amb la condició que adoptés el cognom familiar. Destacat felipista, el 1717 rebé la condició de cavaller i noble del Principat. Fou succeït pel seu fill Gaietà de Pallejà i Famada, jurista, que el 1732 traduí al castellà el Llibre del Consolat de Mar. El seu fill Isidre de Pallejà i de Riera (1731-1787) es va casar amb Maria Antònia de Graell i de Bosc, filla del també jurista Francesc de Graell i Padrell, i l'hereu fou Gaietà de Pallejà i de Graell (1757-1829). El 1849, el seu net Guillem de Pallejà i d'Olzina (1819-1902) es va casar amb Maria de la Concepció de Bassa i de Saleta, II marquesa de Monsolís, i l'hereu fou Josep Maria de Pallejà i de Bassa (1864-1926), III marquès de Monsolís. Descripció L'obra actual és fruit de la reforma feta als anys 1940 d'una construcció d'estil eclèctic amb elements romàntics, que es caracteritzava per una gran cúpula central i dues torres laterals cobertes amb quatre vessants molt inclinats. A la reforma se suprimiren tots aquests elements i es va refer l'edifici en un estil classicista. Es tracta d'una gran casa senyorial envoltada d'un ampli jardí. Està formada per tres cossos: un cos central, de planta rectangular, que consta de baixos, dos pisos i una terrassa, i d'altra banda dos cossos laterals, de dimensions molt més reduïdes i d'un sol pis d'alçada. La façana és neoclàssica, amb unes pilastres d'ordre gegant que aguanten un frontó i les finestres del primer pis decorades amb un frontó semicircular. Els tres cossos estan rematats per una balustrada que limiten les terrasses superiors. Hi ha conjunts escultòrics amb figures exemptes, que decoren tots els angles superiors de l'edifici, i que utilitzen els prototipus de models clàssics. El jardí està voltat per un mur amb torres emmerletades i una porta de ferro d'estil historicista. Aquesta porta sobresurt de la línia del mur de tancament i està formada per un cos central el doble d'ample que les dues parts laterals. Tota la part inferior està formada per una planxa de ferro, i a la part superior dels laterals per barres de ferro acabades en punxa i reguinyols decoratius; la part central forma un teixit de línies corbes, reguinyols i un floró al bell mig. Flanquejant aquesta part central hi ha dos peus drets sobre els quals hi ha una armadura molt decorada i uns escuts. Referències Vegeu també Palau Pallejà Castell de Saleta del Mas Torre d'en Feu
El Sunyer (Centelles)

El Sunyer és un mas del municipi de Centelles, situat al Pla de la Garga, a l'extrem meridional del terme municipal, a ponent del Cerdà de la Garga. El mas és un conjunt tancat format per l'edifici principal i sis edificacions annexes al voltant d'un pati. L'edifici principal és de planta rectangular, planta baixa i dos pisos. La coberta és de dos vessants, recoberta amb teula aràbiga. A la façana de llevant hi ha uns carreus amb la data de 1716 i 1743, possible data de construcció i ampliació del mas. Aquest mateix element arquitectònic i la tipologia del mas, fa indicar que es tractaria d'un mas amb origen el segle xviii. La masia patí una forta reforma durant el segle xix. Actualment és d'ús residencial i està catalogada com a bé cultural d'interès local. Referències
El Drac

El Drac és una escultura de ferro situada al parc de l'Espanya Industrial, davant de la plaça dels Països Catalans, al barri de Sants de Barcelona. Obra de l'escultor donostiarra Andrés Nagel, es va inaugurar la diada de Sant Jordi de 1987. Representa la figura d'un drac que surt del llac. Realitzat amb acer corten, pesa 150 tones, i fa 12 metres d'alt per 38 de llarg. El que representa la cua de l'animal, és un tobogan de 18 metres de llarg, on juguen petits i grans. L'escultura té altres 3 tobogans més i un laberint que els uneix. Va estar fora de servei des de la tardor de 1999 fins l'abril de 2001 perquè estava molt malmès a causa del vandalisme. Es va reparar, es van tancar amb reixes els punts més conflictius, i es va pintar amb pintura que no taca la roba. Referències
Baterías antiaéreas del Carmelo

Las baterías antiaéreas se encuentran situadas en Barcelona, en el barrio del Carmelo, en lo alto del Turó de la Rovira. Está protegido por la Declaración genérica del Decreto de 22 de abril de 1949 y por la Ley 16/1985 sobre el Patrimonio Histórico Español. Historia El Turó de la Rovira ha estado habitado a lo largo de los siglos por hombres que han intentado adaptarse al medio para sobrevivir a partir de esta montaña. Durante la Guerra Civil Española, Barcelona era continuamente bombardeada, no solo con objetivos militares, sino también para atemorizar a la población. En un periodo de casi dos años la ciudad de Barcelona sufrió casi doscientos bombardeos, por lo que en mayo de 1937 fueron instalados en lo más alto del Turó de la Rovira cuatro baterías de 105 mm. Se buscaba formar, junto con el antiaéreo de San Pedro Mártir, uno de los ejes de la defensa antiaérea de Barcelona. Entre las décadas de 1940 y 1950, bajo la dictadura de Franco, se produce la precaria urbanización de esta zona, inminente antecedente de la comuna que hoy la ocupa. La gente que vivía en las barracas, tras varios años de lucha y mediante la asociación de vecinos del Carmelo, consiguió que se les proporcionara agua y cubos de basura. En lo alto de la colina de la Rovira había aproximadamente 480 barracas. Más adelante, debido a la organización en Barcelona de los Juegos Olímpicos de 1992, el Ayuntamiento otorgó a estos habitantes pisos donde vivir ("pisos verdes" en la curva de la pera en Can Baró) y derribó todas las barracas, quedando este lugar prácticamente abandonado. Actualmente, con la masiva llegada de turistas a Barcelona, se comienza a revitalizar esta área, ya que se ha convertido en un mirador que ofrece una de las mejores vistas panorámicas de la ciudad. A día de hoy dispone de horario acotado de acceso. El acceso se abre a las 9:00 horas por la mañana y se cierra a las 19:30 horas por la tarde. Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Baterías antiaéreas del Carmelo. BTV. Barcelona Televisió.Una producción de Parallel40 para Televisió de Catalunya (2011). Un documental de Jordi Busquets. Recuperado el día 19 del mes de diciembre del año 2012 en, https://elscanons.blogspot.com.es/p/premsa.html Página web sobre las baterías del Carmelo