NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Pere del Soler de Puig-redon

Sant Pere del Soler és una capella del nucli de Puig-redon al municipi de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita capella que es troba a uns 25 metres del mas Soler. Construcció de planta rectangular, té coberta de volta de canó. L'entrada d'arc de mig punt adovellat, es troba al mur oest. Culmina la façana un campanar de cadireta d'un sol ull, formada per dues peces trapezoïdals on descansa una pedra monolítica amb una creu llatina gravada al mig. Al mur sud no hi ha cap obertura. Al mur nord, hi ha una finestra de doble esqueixada. Al mur est no hi ha cap obertura. La coberta és de dos vessants (sud-nord), acabada amb teules. A l'interior hi ha tres arcs amb llunetes fetes de guix. Fins al 2012 es va utilitzar com a magatzem d'estris. Actualment està restaurada deixant les parets amb pedra vista i la volta enguixada. Història Les primeres notícies de la capella es troben a la donació que l'any 1130 Guillem Bernat i la seva muller Guilla feren a Santa Maria de Solsona de l'alou de la Vila de Sanç, amb l'església de Sant Pere. Referències Bibliografia Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 184-185. ISBN 84-607-0408-4.
Santa Maria de Vallferosa

Santa Maria de Vallferosa, coneguda també com a Santa Maria de Sasserra, és l'església parroquial del nucli disseminat de Vallferosa, al terme de Torà (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Està situada al nord del municipi de Torà, al llom de la serra que fa de partió entre el barranc dels Quadros a llevant, de la rasa de la Font de Vilella a ponent. És a tocar de la carretera LV-3005a de Torà a Solsona) des de la qual s'hi accedeix agafant el trencall a l'esquerra que surt del punt quilomètric 9 (41° 51′ 53″ N, 1° 26′ 02″ E). Està senyalitzat com Santa Maria de Sasserra, Descripció Església de planta rectangular adossada a l'antiga rectoria i a la casa dels masovers. S'hi accedeix a través d'un porxat adherit al mur de ponent. El portal és rectangular i es troba emmarcat per una motllura ampla i llisa que es recolza damunt d'un petit basament. El porxo presenta una coberta a dues aigües amb teula àrab que reposa sobre dues columnes octogonals de pedra. Dues escales salven el desnivell entre el sòl i el paviment del porxo, que queda tancat en tot el seu perímetre per un muret de 120 cm. Centrat damunt del porxo podem observar un campanar d'espadanya amb un arc de mig punt i una campana de mitjans del sg. XX, que ha substituït a un altre campanar d'espadanya que es troba al NE de l'edifici, també d'un sòl ull i coberta amb una estructura a dues aigües. Referències Bibliografia Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 204-205. ISBN 84-607-0408-4.
Casa Sardà

La casa Sardà o cal Sardà és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp), situada al carrer de Prat de la Riba número 41, i dissenyat per l'arquitecte Pere Caselles. Descripció És un edifici d'habitatges de planta baixa i dos pisos, amb una barreja d'elements que li donen un cert aire d'exotisme, com els arcs conopials de les finestres del pis superior. La planta baixa és totalment de pedra, amb les llindes de les portes decorades amb formes vegetals. La resta de la façana està recoberta per un estucat de molt bona qualitat que imita un aparell de pedra lleugerament encoixinat. Presenta uns relleus que decoren els emmarcaments de les obertures i els de les dobles mènsules del balcó del pis principal, que representen un animal fantàstic. La façana es corona amb un voladís d'obra suportat per deu mènsules amb decoració vegetal, sobre el que apareix la barana del terrat, amb una decoració de traceria. A les llindes de les tres portes dels balcons, dins de marcs estrellats, hi ha les inicials del promotor (RSM). El balcó del pis principal, que havia de ser d'obra amb decoració de traceria, segons el projecte, és de ferro forjat. La llosana i la barana del segon pis deuen ser el resultat d'alguna reforma de la casa, ja que la barana de ferro és absolutament diferent de la del pis principal i les dues finestres que hi queden integrades tenen ampit de traceria, com si haguessin obert directament al carrer. Planejada abans de l'esclat del moviment modernista, mentre aquest estil encara cercava la seva personalitat, la casa se situa entre l'eclecticisme del segle xix i els referents medievals: neogòtic i neomudèjar en aquest cas, especialment al segon pis de la façana, en elements com els estels de vuit puntes o les finestres d'arc trevolat, una de les quals encara conserva els vitralls plomats de colors, i que ens trasllada a l'època gòtica amb la decoració de boletes i petites petxines de pedra (rosetes), les mènsules amb temes mitològics, i les motllures circulars (càtedres). Història La casa la va dibuixar Pere Caselles pel comerciant de vins Romà Sardà Montseny, persona coneguda en l'àmbit del republicanisme reusenc de qui es diu que tenia també un mas amb una cava on feia xampany. El 1918 Pere Caselles va redactar un projecte d'ampliació de la casa que incorporava una casa veïna, per transformar-la en una anacrònica torre medieval de planta baixa i tres pisos, amb una tribuna de fusta coronada amb merlets. El projecte no es va portar a terme. Actualment l'edifici s'ha restaurat per fora i reformat substancialment per dins, per adaptar-lo al seu nou ús comercial. En els tres medallons de la façana, on segons el projecte inicial hi havien d'anar les inicials del propietari (R. S. M.), ara hi han les de l'actual propietari, que va encarregar la reforma. Referències Enllaços externs Casa Sardà. Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona
Casa Vives (Figueres)

La Casa Vives és una casa a la ciutat de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Pertany a la família Vives i fou edificada tres generacions endarrere. Ha sofert modificacions a l'interior pels mateixos propietaris, que són constructors. Edifici entre mitgeres molt estret, de planta baixa amb portal i aparador, arrebossada i amb estries imitant les dovelles. Els dos pisos, separats per franges de ceràmica amb motius florals o vegetals, presenten un balcó cadascun. Sobre els balcons hi ha un llindar ceràmic i a la part superior dels balcons hi ha orla d'estuc de motius florals. La coberta és una terrassa amb balustrada. Referències
Ca n'Oliveres (Sant Just Desvern)

Ca n'Oliveres és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de la família II tipus 2, segons la nomenclatura de Camps i Arboix. Té un afegit inacabat a la dreta, igual que d'altres creixements a la part posterior. Posseeix encara el corral d'accés. Es conserva la pastera i el forn per a fer pa per al consum propi. Història Hi ha referències del 1529, però és possible que sigui d'origen iberoromà, per les restes arqueològiques trobades a prop. Vers l'any 1529 ja es parla de Na Isabel Oliveres de la Costa, com a propietària d'aquesta masia. A l'era hi ha una làpida amb el nom de Joan Oliveres i la data del 1760. Referències
Can Candeler (Sant Just Desvern)

Can Candeler és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un conjunt que ha sofert nombroses reformes i addicions a una masia original amb coberta a dues aigües, vessants als laterals i que posseeix el portal d'accés dovellat de punt rodó. A la masoveria, ortogonal a la façana principal del mas, s'hi troba una finestra gòtica geminada per un esvelt pilar on reposen dos arcs lobulats. El conjunt d'edificacions encercla el típic corral. Història Inicialment fou anomenada Torre Camosa o Torre de Mossèn Camós. Més tard es digué Can Candeler pel fet de posseir-la un tal Gelabert, "candeler de Barcelona". Can Candeler és possiblement del segle xv, ja que hi ha referències de l'any 1435. Referències
Can Cortès (Sant Just Desvern)

Can Cortès és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La façana i sobretot l'interior del vestíbul esdevenen una mostra típica i excel·lent de l'estructura de casa de pagès medieval catalana. Es compon de tres tramades i té uns espais posteriors que semblen afegits i que podrien ser la clàssica galeria interioritzada, situada dalt del celler. La seva coberta té el carener recolzat en una jàssera i està recolzada a les façanes anterior i posterior, i a un gran i tosc pilar central. En ella descansen les bigues. Aquest gran pilar es troba al mig de la sala de distribució de les habitacions. Té finestres gòtiques a la seva façana, de composició simètrica, així com un portal dovellat. El gran celler està dividit en tres departaments, amb sitges per al gra i tines per a l'oli. Encara hi havia el pastador del forn de pa. Història Probablement, Can Cortès sigui anterior al segle xiv, encara que les primeres referències daten del 1336. Inicialment s'anomenava "Can Orta" (1336). Des del 1655 Can Arnella i ja posteriorment Can Cortès. Davant de la casa hi havia l'era feta de maons, així com una pallissa. Referències
Can Coscoll

Can Coscoll és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La reforma de l'any 1905 l'ha desfigurada fins a canviar la seva original tipologia. Ara hi té un cos central de planta baixa i pis, coronat per una cornisa paral·lela a terra i acabat per merlets, trobant-se flanquejada per dos elements de major alçada acabats en corba. A la dreta del conjunt es troba la quadra, amb la data de 1905 i amb un caràcter modernista que la diferencia del conjunt. Història Hi ha referències de la família des de l'any 1310 i de les cases de la seva propietat des del 1346. El 1649 la posseïa un propietari que no era d'aquesta família. La reforma s'ha fet a partir del 1905, ja que mentre la quadra té un caràcter inequívocament modernista, la resta de l'edifici no lliga estilísticament amb ella i pot ser que sigui posterior o fet per una altra mà. Referències
Can Fatjó (Sant Just Desvern)

Can Fatjó és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia formada per diferents cossos amb edificacions adjuntes de diverses èpoques. La façana del mas primitiu s'orienta a migdia i té un portal dovellat de punt rodó i quatre finestres gòtiques amb filigranes, possiblement del segle xv. El ràfec de coberta és paral·lel a terra, vessant aigües a la façana. Els tres habitacles que s'inclouen a Can Fatjó, són conseqüència de l'arribada, l'any 1915, de tres masovers, germans entre ells, procedents de Sant Feliu de Llobregat. Història Can Fatjó ha canviat el seu nom diverses vegades. El 1130 se'n deia Mas Reia o Rel·la. El 1511, Can Ramoneda i el 1650, Can Parellada. El nom actual té el seu origen l'any 1690. Aquests canvis eren conseqüència del fet que no hi havia hereus sinó pubilles. Cronològicament, les primeres noves són del 1310, a la façana posterior apareix la data del 1600. Referències
Can Gelabert de la Riera

Can Gelabert de la Riera és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un conjunt de diverses edificacions que formen un aiguabarreig arquitectònic de difícil anàlisi. L'edifici original és possible que fos una masia amb ràfec paral·lel a terra i accés no central, però està orientada a llevant. És en aquesta façana on es troba el portal dovellat, posseint una arcada de pedra al vestíbul i marcs de pedra a les finestres. El rellotge de sol està a la façana lateral, la de migdia, en una posició també atípica, conseqüència de l'orientació de la casa. El conjunt d'edificacions té el clàssic corral. A la planta baixa hi ha un celler amb dipòsit per a gra i vi. Història Hi ha referències de la família en el 1379. Del 1524 es tenen referències de la casa. Una llosa a l'era presenta la inscripció "MALA RET MA FESIT" (1680). La pintura del sostre del vestíbul, que posseeix arcs de pedra semicirculars arrencant de terra, data del 1722. Referències
Can Modolell (Sant Just Desvern)

Can Modolell és un edifici de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) catalogat com a bé cultural d'interès local. Història i descripció Originalment, degué ser una masia amb la coberta a dues aigües que després es sobrealçà. Hi ha referència de la família des del segle xiv i de la casa des del 1510. Aquesta fou restaurada a finals del segle xvii i a inicis del xx (1902-1904), moment en què es construí la torre, la capella i es remodelà la façana posterior. Als baixos té un gran vestíbul amb cuina i menjador, i a la planta pis, el típic saló que dona accés a les habitacions. El cos principal és de tres crugies, de planta baixa i dos pisos. Té un annex amb galeries a la planta noble i més enllà una capella privada, construïda entre 1902 i 1904. La coberta, plana i remarcada per balustres o merlets es corona amb una torre rectangular de coberta piramidal a quatre aigües. Torre de l'hereu Modolell Entorn del 1911-1912, Gaspar Modolell i Modolell (1850-1918) va encarregar a l'arquitecte Miquel Madorell i Rius un altre edifici per al seu fill Gaspar Modolell i Jané (1875-1941). Té planta baixa i pis amb coberta inclinada, de dos cossos i l'accés cobert amb una terrassa accessible des del primer pis, tancada per una balustrada. A la dècada del 1990 va ser restaurada per a convertir-lo en restaurant. Referències Vegeu també Can Ginestar Enllaços externs «Torre de l'Hereu Modolell». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Solanes

Can Solanes és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia formada per nombrosos cossos, com a conseqüència d'un gran nombre de reformes i addicions posteriors. El cos originari és d'estructura atípica, que també ha estat modificada. Posseeix un portal dovellat. L'annex ortogonal al cos inicial és la masoveria, probablement del segle passat. Història El nom de Solanes ja figura a la visita pastoral de 1304. Primer, segurament, serien masovers i no propietaris. Però es parla de 700 anys d'antiguitat de la masia. En el 1316: "Guillem Durfort... a En Garan de Trilla... li feu venda del Mas Solanes (que) posseïa i tenia el dit Durfort, en dita parròquia de Sant Just" (Arxiu Pia Almoina de la Catedral de Barcelona, desembre 1316). En el 1333: "Els administradors de la Pia Almoina... fan establiment arreu Berenguer de la Solanes... de tot aquell Mas Solanes a dues peces de terra (que) són en lo vinyet de Sant Just" (Arxiu Pia Almoina de la Catedral de Barcelona, març 1333). La masoveria es deuria construir segurament al segle xix. Referències
Can Vilar de la Muntanya

Can Vilar de la Muntanya és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Les primeres dades de Can Vilar de la Muntanya daten del 1330. Descripció És una masia que ha sofert reformes i ampliacions, conseqüència del seu ús rural. La seva façana és asimètrica, amb un portal dovellat de punt rodó i un ràfec de coberta treballat. Conserva les galeries, també amb arcs de punt rodó, sostinguts per pilars quadrats. Sota seu es descobreix un arc peraltat de pedra gairebé tapiat. Tot el conjunt està tancat per un corral o barri, on hi ha diverses construccions. Referències
Casa Cardona

La Casa Cardona és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta baixa caracteritzat per un torricó de planta quadrada acabat amb una coberta de teula a quatre vessants i que posseeix tres finestres de punt rodó a cada cantó. La data de construcció és 1915 segons el cadastre. Referències
Casal de Curació

El Casal de Curació és un antic hospital, avui centre socio-sanitari del municipi de Vilassar de Mar a la comarca del Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És obra de l'arquitecte Agustí Domingo i Verdaguer. Des de la darreria dels anys vuitanta del segle xx va ser transformat en centre sociosanitari. Descripció És un edifici civil simètric respecte de l'entrada principal, al cim d'una escalinata. Presenta un eix marcadament longitudinal. El cos central presenta planta baixa i pis, i els cossos laterals baixos i soterrani. Trenquen la monotonia de l'horitzontalitat del conjunt dos petits pavellons octogonals que flanquegen l'entrada. Les obertures són realitzades i decorades per la part superior amb maó vist, avui dia pintat de blanc. Les cobertes queden tapades per un mur acabat amb línies corbes sinuoses. La cambra d'aire realitzada sota teulada es reflecteix a l'exterior amb les obertures de ventilació de maó. El conjunt està envoltat d'un ampli jardí i per darrere té alguns annexes funcionals. No ha patit gaires modificacions des de la construcció, només l'afegit d'annexes per a noves sales d'operació, etc. que no n'han pas alterat l'aspecte inicial. Història A final de 1917 s'estengué un gran epidèmia de grip que causà nombroses morts arreu del continent. A Vilassar de Mar es pensà a habilitar l'Escola Nàutica com a hospital provisional per atendre i aïllar els malalts. Maria Vidal i Casacuberta i el seu marit Lluís Jover i Castells, industrials que passaven els estius a la població, tingueren la idea de fundar un hospital a la vila i compraren uns terrenys a la prolongació del carrer de Sant Genís que s'havia obert el 1904. Seguidament obriren una subscripció popular que recollí més de 38.000 pessetes i encarregaren el projecte del nou hospital a l'arquitecte Agustí Domingo i Verdaguer, que col·laboraria també amb el matrimoni Jover-Vidal en la construcció de cases barates a Vilassar de Mar i Barcelona. El dia 11 de juliol de 1920, Maria Vidal cedia les instal·lacions i els terrenys a favor de la Junta del patronat i el 8 d'agost era inaugurat oficialment el nou hospital amb l'assistència de Josep Puig i Cadafalch, president de la Mancomunitat de Catalunya i demès autoritats. A partir dels anys 1990 l'edifici deixà de ser hospital i passà a acollir un centre sociosanitari, gestionat pel patronat creat el 1920, i que dona servei a malalts de la comarca. Referències Bibliografia Bas Macià, Damià. Carrers i gent de Vilassar de Mar : Qui és qui a la nomenclatura urbana. Vilassar de Mar: L'autor, 1997. Cabré Massot, Montserrat. El Vilassar de Mar dels indians. Lleida: Pagès, 2012. ISBN 978-84-9975-239-6. Guardiola Prim, Lluís. Sant Joan de Vilassar : Història i geografia de la comarca vilassanesa i del Maresme. Vilassar de Mar: Gràfiques Garcia, 1955. Serrano Méndez, Alexis. L'Abans : Vilassar de Mar recull gràfic (1852-1965). El Papiol: Efadós, 2007. ISBN 978-84-95550-65-1. Enllaços externs Casal de Curació - Lloc web oficial
Gliptoteca Monjo

La Gliptoteca Monjo és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici civil, antic casal del segle xviii reformat. Consta de planta baixa, pis i golfes. Obert per una teulada de dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Té quatre obertures per planta, amb balcons amb el primer pis. Un gran finestral a la planta esquerra recorre la façana de dalt a baix. Totes les obertures presenten la llinda i els brancals realitzats amb carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici. Destaca el mur lateral dret pels seus esgrafiats realitzats en la primera reforma de començaments de segle per Eduard Ferrés i Puig situats a la part superior del mur, té tipus figuratiu. Història L'edifici original del qual se'n conserva tota l'estructura data de l'any 1762. Des de llavors s'han modificat notablement moltes de les seves obertures, que s'havien conservat a la primera reforma d'Eduard Ferrés i Puig, especialment el portal d'entrada que havia estat d'arc de mig punt dovellat. En aquesta primera reforma es conservà la façana intacta, afegint-s'hi els esgrafiats que malauradament s'eliminaren posteriorment, només es conserven els del mur lateral dret. El 1974 es realitzà la reforma actual. En el moment present el casal acull la Gliptoteca Monjo, amb una bona mostra de l'escultor vilassarenc Enric Monjo. Referències
Ajuntament de Sant Just Desvern

L'Ajuntament de Sant Just Desvern és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici cantoner de tres plantes situat dins el nucli de la vila. La seva façana presenta tres arcades, i la part superior és feta amb arrebossat de color vermellós. Anteriorment la part superior de la façana principal estava coronada per un frontó, que l'última intervenció ha eliminat. Referències
Can Bisa

Can Bisa és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya on consta amb el nom erroni de Ca l'Americano. Fou construït el 1851. Descripció És un edifici civil, una casa de planta rectangular de planta baixa i golfes, amb un terrat transitable. El conjunt destaca pel seu marcat neoclassicisme, especialment dels elements de la façana: tres arcs de mig punt que formen l'entrada principal i els finestrals dels baixos, pilastres adossades que recorren la façana amb el fust estriat i capitells compostos amb volutes, un entaulament superior, ull de bou a l'altura de les golfes i balustrades que tanquen el terrat superior. La part central de la façana queda coronada per una orla, actualment buida a l'interior. Està circumdada per un jardí que queda tancat per una reixa. Història Aquesta casa va ser edificada de nou a partir de 1850 en una parcel·la que Anton Bisa havia adquirit aquell mateix any als promotors de l'obertura del carrer de l'Església (Joan Batllori i Magí Canela). El mestre d'obres fou Melcior Vives i els treballs de fusteria van ser fets per Joan Matamala. El jardí, antigament, era més petit, ja que no confrontava amb la carretera de Cabrils sinó que hi havia un cós entremig de la casa i la carretera que era l'hort de Joan Bisa (germà d'Anton Bisa), propietari de la primera casa del carrer de Montserrat. Aquesta franja de terreny, posteriorment, fou incorporada al jardí de Can Bisa tot ampliant-lo cap a ponent. Sembla que, en origen, la família es dedicava als negocis mariners, especialment Francesc Bisa Arnau que consta com a armador, però també es dedicaren a la indústria tèxtil: Francesc Bisa i Roig fou director de la fàbrica coneguda com ‘Els Rodetets' dedicada a les filatures (Hilaturas Labor SA). Actualment l'edifici, juntament amb els baixos d'un bloc de pisos que hi ha al costat, està dedicat a la cultura municipal: Espai Cultural Can Bisa. Referències Bibliografia Caballé Esteve, Francesc. La formació urbana de Vilassar de Mar. Vilassar de Mar: L'Ajuntament, 2007. ISBN 978-84-931149-4-7. Cabré Massot, Montserrat. El Vilassar de Mar dels indians. Lleida: Pagès, 2012. ISBN 978-84-9975-239-6. Lacuesta Contreras (dir.), Raquel. Pla especial urbanístic de protecció i catàleg del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Vilassar de Mar. Vilassar de Mar: Diputació de Barcelona, 2014.