Castell de Cubelles

El castell de Cubelles, també conegut com el casal dels Marquesos d'Alfarràs, és un edifici situat al municipi homònim (Garraf), declarat bé cultural d'interès nacional. Des del 2018 es pot visitar els primers dissabtes i diumenges de cada mes, així com visites concertades en altres dies. Acull l'oficina de turisme i l'exposició permanent del pallasso Josep Andreu i Lassere (Charlie Rivel). Història Tot i que la primera menció del terme de Cubelles és del 977, la primera referència segura del castell és del 1041 en el testament de Gombau de Besora, que abans de marxar a combatre els moros, va repartir els seus béns a les seves filles Ermengarda i Ermessenda, entre els quals hi havia el «castell de Cubelles», en domini directe del comte de Barcelona. Tanmateix, no és clar si aquest noble el va fer construir o si ja existia d'abans, potser des del darrer terç del segle x o principis del xi, tal com semblen indicar les restes encara visibles d'alguns paraments d'opus spicatum. El 1056, el castell estava infeudat a la comtessa Ermessenda, filla de Gombau de Besora i muller del vescomte Ramon Folc I de Cardona, de qui va passar a la seva filla Ermessenda de Cardona, casada amb Deodat Amat de Claramunt. Els vescomtes de Cardona el subinfeudaren a un castlà encarregat de la seva custòdia, assistit per un grup de cavallers. Aquest devia ser Guillem Bernat de Queralt, que el 1066 va fer jurament de fidelitat pels castells de Tamarit i de Cubelles als comtes de Barcelona Ramon Berenguer I i la seva esposa Ermessenda de Carcassona. Tanmateix, el 1119, el comte Ramon Berenguer III en va desposseir Bernat Amat, en considerar que n'havia abandonat la guarda i custòdia, i els va infeudar a Fortuny i la seva muller Beatriu, pares adoptius del vescomte. El 1229, i després de nombroses disputes, Guillem de Cardona va signar una concòrdia davant el rei Jaume I, per la qual feia cessió dels castelles de Cubelles, Tamarit, Montoliu, Codony, i la quadra de Vespella a Guillem de Claramunt. Aquest va morir un any més tard, i els seus béns van ser repartits entre el seu fill Ponç de Cervera i la seva germana Guillema, corresponent-li Cubelles al primer, que el 1250 el revengué al rei. En recompensa pels 400 morabatins que els habitants del poble li havien donat per a recuperar el castell, el rei els va atorgar el privilegi de poder celebrar un mercat setmanal cada dilluns. Tanmateix, i per raons que no estan del tot clares, el 1260, el rei el va adquirir de nou per 2.500 morabatins a Ponç de Travaria, nebot de Guillem de Claramunt, i el devia cedir a un castlà, que el 1278 era Bernat de Castellbisbal. Aquell mateix any, va dictar que els habitants de Cubelles i de Vilanova depenguessin exclusivament del batlle de Barcelona i observessin els usos i costums d'aquesta ciutat. El 1288, Alfons II va vendre el castell a Gispert de Castellet per 30.000 sous. La venda fou impugnada pèls habitants de Cubelles, que hagueren de pagar la mateixa quantitat al rei Jaume II per a que el 13 d'agost del 1318 el recomprés a Bernat de Castellet. Només dues setmanes després, el 27 d'agost, el rei el va cedir a Pere i Jaume de Montoliu, que li prestaren homenatge. El 1366, Caterina de Montoliu vengué el castell a Guillem de Canet per 72.000 sous. L'1 de juliol del 1379, aquest el revengué a Pere de Vall, i poc mesos després, el rei Pere el Cerimoniós va fer donació en frac alou de Cubelles i altres castells i llocs al seu cunyat Bernat de Fortià. Tanmateix, a la mort del rei el 1387, van ser confiscats els béns de la reïna vídua Sibil·la de Fortià i dels seus parents, i el castell de Cubelles va ser lliurat a la reina Violant de Bar, que el 1388 va dictar una ordre que obligava tots els habitants de la jurisdicció a reparessin els murs del castell i el fossat. El 1391 el va retornar formalment al seu marit, el rei Joan I, però en va mantenir la senyoria, i el 1414 el va permutar pel lloc de Cocentaina amb Guerau Alemany de Cervelló. El rebuig dels habitants de Cubelles, Vilanova i la Geltrú a ser separats del domini de la corona va originar un litigi, que es va resoldre el 1417, i l'any següent, els tres nuclis van ser declarats carrers de Barcelona. El 1459, Joan II va cedir el castell i la seva jurisdicció a Joan Brígit Boscà, ciutadà de Barcelona, com a premi a la seva fidelitat. Aleshores, la barbacana estava destruïda i la fortificació havia esdevingut una masia, on residien els masovers dedicats a l'explotació agrícola de la finca. El 1481, aquest en va fer donació al seu nét Joan Valentí Boscà en els capítols matrimonials amb Violant d'Almogàver, que en seria la propietària entre el 1492 i el 1519, any de la seva mort. Aleshores va passar en herència al seu fill, el poeta Joan Boscà i Almogàver, que el 1535 va contractar una sèrie d'obres al castell amb els mestres de cases barcelonins Pere Bosch i Antoni Lorda. Tanmateix, aquestes no foren acabades, i l'any següent, va fer un nou contracte amb Esteve Carbonell i Guillem Calsa, també de Barcelona. Sembla que data d'aquesta època l'escut a la clau de volta de la cambra del segon pis de la torre. El 1539, el poeta es va casar amb Anna Girón de Rebolledo, i en els capítols matrimonials, Joan hi va aportar el castell de Cubelles i la quadra de Gallifa. El 1572, Marianna Boscà, filla de Joan i Anna i casada amb el noble aragonés Martí Bardaxí, va vendre el castell i la seva jurisdicció en subhasta pública a Garau de Montsuar, que en va fer agnició de bona fe a Isabel d'Agustí i Albanell (†1576), vídua en segones noces de Ferran Joan Ramon Folc de Cardona i Enríquez, duc de Cardona. Fou succeïda pel seu fill Lluís d'Icart i d'Agustí (1530-1580), senyor de Torredembarra i de Cunit, i aquest per la seva vídua Dionísia de Carcassona i de Queralt (†1614). A la mort de l'hereu Joan d'Icart i de Carcassona, la propietat del castell va retornar a la seva mare Dionisia i, posteriorment, a la seva vídua Cecília d'lcard i de Oueralt i al seu fill Cristòfol d'Icart i de Queralt. El 1658, la seva filla Cecília d'lcart i d'Aguilar es va casar amb Carles de Llupià i de Vilanova (1631-1695), i en els capítols matrimonials, la núvia va aportar, entre altres propietats, el castell de Cubelles. Cecília d'Icart va morir el 16 de desembre del 1666, i en no tenir descendència, Carles de Llupià va passar a ser el propietari del castell. Entre 1673 i 1675, en va encarregar la reforma i ampliació als mestres de cases Joan Baptista Homs, de Barcelona, i Joan Vinyals, de Vilanova de Cubelles, tot seguint el projecte de fra Josep de la Concepció. El castell va ser heretat pels seus descendents, els marquesos de Llupià, i el 1770 pertanyia a Josep de Llupià i de Marimon (1731-1771). Mort sense descendència, fou succeït per la seva cosina Maria Manuela d'Ardena i de Llupià (†1789), i aquesta pel seu fill Joan Antoni Desvalls i d'Ardena (1740-1820), casat amb Teresa de Ribes i d'Olzinelles, III marquesa d'Alfarràs, títol que portarien els seus descendents. Al llarg dels segles xix i xx, els masovers de la família Rovirosa, encarregats de l'explotació agrícola, vivien a la planta baixa, mentre que la planta noble l'ocupaven de tant en tant els marquesos o el seu procurador. Restauració El 1989, l'Ajuntament de Cubelles va adquirir el castell a la família Desvalls, i el 1991 va encarregar un projecte de rehabilitació a un equip dirigit per l'arquitecte Sergi Godia. Tanmateix, aquest no es va realitzar, i l'encàrrec de la restauració va ser traspassat al Servei de Patrimoni Arquitectònic Local de la Diputació de Barcelona, que el va encetar el 1994. Ara són accessibles la planta baixa i la planta noble restaurades i on hi ha tot un seguit de grafits dels segles xviii i xix. Excavacions arqueològiques Entre el 1994 i el 1997, com a etapa prèvia a les obres de restauració de la fortalesa, la recerca dirigida per Albert López i Mullor hi va trobar les restes d'una vil·la romana, els vestigis més antics de la qual corresponen a l'època baixa republicana, cap al 125 aC. Altres se situen al voltant del 200-210 dC, com un conjunt de cisternes associades amb diverses conduccions hidràuliques i paviments d'opus tessellatum. Cap al 360 dC, s'hi va produir reformes importants, com la de l'edifici de les cisternes i la construcció d'un porxo d'arcs de mig punt, que suportaria un pis superior. La darrera fase constructiva romana data cap al 400, tot i que s'hi van detectar indicis d'activitat econòmica al llarg del segle vi i el primer quart del vii, la qual cosa confirmaria la continuïtat entre la vil·la i el castrum posterior. El 2025, durant la reconstrucció de la plaça que envolta el castell, esfondrada per un aiguats, van aparèixer noves restes de la vil·la. Descripció El castell es situa a la part més elevada del nucli, a l'espai d'eixamplament del carrer del Doctor Juncà, on figura una plaça. És una construcció de grans dimensions i d'estructura complexa, de planta rectangular, tres pisos d'alçària, golfes i teulada a quatre vessants. La façana principal, orientada cap al sud, presenta, a la part dreta, una porta allindada de carreus de pedra picada de Segur i amb l'escut d'armes de Carles de Llupià i de Vilanova i la data 1675 esculpit a sobre. La distribució de les obertures (allindades i resseguides en pedra), originalment simètrica, és irregular en l'actualitat. A la part posterior, hi ha adossada una bestorre semicircular. A l'extrem occidental hi ha una sèrie de dependències distribuïdes al voltant d'un pati, i al nord hi ha un altre pati de dimensions més reduïdes. El 2019 es va lliurar l'estudi previ per a la restauració de l'antiga botiga del castell. Es tracta d'una construcció de la darreria del segle xviii amb ampliacions posteriors formada per dos habitatges de planta i pis en desús i en estat d'abandonament, que estan inclosos al Catàleg i Pla especial de protecció del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental. Als baixos es va trobar una trepitjadora de raïm de principis del segle xx que va ser restaurada el 2020 i que ara fa part de l'exposició permanent. Referències Vegeu també Casa Casimir Rull Palau del Marquès d'Alfarràs (Barcelona) Palau del Marquès d'Alfarràs (Horta) Palau del Marquès d'Alfarràs (Vilafranca del Penedès) Bibliografia Castellano i Tresserra, Anna «Història del Castell de Cubelles. Les relacions entre els senyors i la vila». Quaderns científics i tècnics de restauració monumental. Diputació de Barcelona. Servei de Patrimoni Arquitectònic Local, núm. 10, 1998, p. 88-133. González Moreno-Navarro, Antoni «Restauració i reutilització del Castell de Cubelles». Quaderns científics i tècnics de restauració monumental. Diputació de Barcelona. Servei de Patrimoni Arquitectònic Local, núm. 10, 1998, p. 37-4. Vaquero Serrano, María del Carmen «La Señora de la Baronía de Andilla». Lemir, núm. 26, 2022, p. 125-214. Enllaços externs «Castell de Cubelles/Garraf». Catalunya Medieval. Castells, Torres, Fortificacions i altres construccions.