NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Les Falgueres (Centelles)

Les Falgueres és un mas del municipi de Centelles (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Edifici civil de considerables dimensions, de forma allargada, teulada a dues vessants i orientat a sud-oest. El conjunt està format per diferents edificis d'alçades variables (2-3 pisos). El material de construcció és pobre. A la façana principal es pot comprovar la data de les successives ampliacions. En una finestra es pot observar un petit relleu en forma de carot datat el 1698 i a l'edifici adjunt s'hi pot llegir en dues finestres «DIE I DE IUNI» i l'any 1752. Com a elements remarcables, a la façana esquerra hi ha una finestra amb motius gòtics i un finestral també gòtic amb la típica trilobada, si bé sense les columnetes. Història No es conserven referències històriques d'aquest mas. La datació en diferents llindes ens permet recular a una reedificació durant els segles xvii-xviii. Els elements gòtics que hi trobem no ens poden fer caure en l'error de datar la construcció com a més antiga, com que en moltes de les masies d'aquests verals s'han aprofitat elements d'edificis antics. Tot i que s'ha conservat el nom de Falguera; la situació de la masia en un lloc transitat i perillós ha provocat presumiblement un estat d'abandonament notable en tota l'edificació. Referències Enllaços externs «Les Falgueres». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Les Humbertes

Les Humbertes és una masia moderna situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a l'extrem meridional del terme municipal, al límit amb Castellcir. És al sud-est de la Casa Nova del Prat i de la Gònima. És a l'extrem sud del Pla de les Humbertes i a la dreta del Torrent Mal. Al sud-est de la masia, a l'esquerra del Torrent Mal, ja dins del terme de Castellcir, es troba la Font Vella. Referències
Lycée Français de Barcelone

The Lycée français de Barcelone (LFB; Spanish: Liceo Francés de Barcelona, Catalan: Liceu francès de Barcelona) is a French international school in Barcelona, Catalonia, Spain. The school was founded in 1924, and is directly operated by the Agency for French Education Abroad (AEFE), an agency of the French government. It has classes from maternelle (preschool) to lycée (senior high school). The main campus is in Pedralbes, while the maternelle (preschool) campus is in Bonanova. History From 2000 to 2010 the school tuition rose by 57%. In 2010 about 500 families protested the rise in tuition by not paying the second trimester's enrollment. As of 2013 the school does not translate notices and information into Catalan. In response to parents who asked for Catalan translations, the school argued that Catalan families understand Castillian Spanish well, making it unnecessary to translate things into Catalan. However, as of 2024, notices have been translated into Catalan. Student body As of 2010 there were 2,816 students, with 2,359 at the main campus and 457 at the maternelle campus. As of 2010 the students come from 1,800 families. 1,000 families paid tuition, while 800 were on scholarships for 100% of their tuition. The latter were families of employees of French multinational companies, diplomats, teachers, and administrators. Notable alumni The children of the Urdangarín-Borbón marriage of the Spanish royal family attended this school. See also Institut français de Barcelone (Institut Francès de Barcelona) Liceo Español Luis Buñuel, a Spanish international school near Paris, France References External links Lycée Français de Barcelone (in French, Spanish, and Catalan) Lycée Français de Barcelone (in French) Association des Parents du Lycée Français de Barcelone/Asociación de los Padres del Liceo Francés de Barcelona (in Spanish) Association des Parents du Lycée Français de Barcelone/Asociación de los Padres del Liceo Francés de Barcelona (in Spanish) Liceo Francés de Barcelona – Écoles Françaises Espagne-Portugal (EFEP) (in French) "BARCELONE – Les parents d'élèves du lycée français ne veulent plus payer" (Archive). Le Petit Journal.
Liceo Francés de Barcelona

El Liceo Francés de Barcelona (LFB; en francés: Lycée français de Barcelone, en catalán: Liceu francès de Barcelona) es un colegio francés internacional en Barcelona, España. El campus principal está en Pedralbes,​​ y el centro preescolar, en la Bonanova.​​ El colegio, que abrió en 1924,​ sirve los niveles preescolar (maternelle) a bachillerato (lycée).​ Cuerpo estudantil Desde el año 2010, están escolarizados 2816 alumnos, con 2359 en el campus principal y 457 en el campus preescolar.​ Notas Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Liceo Francés de Barcelona. Liceo Francés de Barcelona
Llacunes de Mas Duran

Les llacunes de mas Duran, o del Gurugú, pertanyen a la conca del Besòs i es localitzen al terme municipal de Montcada i Reixac, entre el barri del Mas Rampinyo d'aquesta població, i Ripollet. Es tracta d'una petita llacuna que ocupa una superfície de menys de mitja hectàrea i que té el seu origen en extraccions d'àrids. Es tracta d'un espai situat ben a prop de l'aiguabarreig del riu Ripoll amb el Besòs, fet que facilita l'aflorament d'aigua dels aqüífers superficials i la seva inundació permanent al llarg de l'any. En no rebre aportacions directes de l'aigua superficial dels rius esmentats, l'aigua de les llacunes té una qualitat molt acceptable. Pel que fa a la vegetació, les llacunes presenten un bon cinyell de vegetació helofítica, destacant especialment el canyís i la boga. Puntualment es localitzen taques de joncs i de canya. La zona ha sofert durant anys una forta pressió ramadera suburbana que ha provocat processos erosius en diversos talussos i que ha dificultat el creixement d'una vegetació més arbustiva o forestal. Aquest fet, juntament amb l'actual proximitat dels nuclis urbans, limita l'ocupació de les llacunes per part de la fauna vertebrada. Únicament algunes espècies piscícoles introduïdes o els amfibis més ubiqüistes hi són presents. Pel que fa als impactes sobre l'espai, a part de l'esmentada pressió ramadera rebuda durant molt de temps, actualment destaca la forta pressió urbanística de la zona. A data de desembre de 2006 s'urbanitzaren els voltants de l'espai produint greus impactes sobre l'espai que, fins i tot, han fet desaparèixer una segona massa d'aigua existent no fa molt de temps. La construcció sobre l'espai d'un parc urbà, el parc de la Llacuna, tot i que segurament salvarà la superfície d'aigua, en reduirà notablement els valors ecològics. Referències
Estany de la Llosa (Vall de Boí)

L'Estany de la Llosa és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El llac, d'origen glacial, està situat a 2.274 metres d'altitud, a peus de la Pala Alta de Capceres de Caldes que davalla des de la Punta de Lequeutre. Drena cap al sud-est, pel Barranc de les Remenegueres. Rutes El punt de sortida és Toirigo, just passat el pont de l'entrada al parc per Cavallers. La ruta s'enfila cap a l'oest buscant el Barranc de Llubriqueto, just damunt el salt de la Sallent, i on el camí gira al nord-oest per arribar al Pla de la Cabana. En aquest punt s'obren dues alternatives: Enfilar-se primer cap al nord, per virar després cap a ponent per anar a trobar l'Estany Gémena de Baix. Abans d'arribar-hi es va a buscar la carena que es troba a llevant i s'eleva direcció nord, on hi ha la Punta de Lequeutre i la Punta de Passet. Des de la serra es pot baixar a l'Estany de la Llosa, que és a llevant. Agafar el camí que, direcció est, voreja el Bony de la Carma pel sud; que gira després cap al nord, per vorejar l'extrem septentrional de la Coma de l'Estapiella; i continua finalment, rumb nord-nord-est, fins a trobar el nostre punt de destí. Referències Bibliografia Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001) Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007) Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
Llotja (Castelló d'Empúries)

Llotja és un edifici del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins dels límits del nucli emmurallat de la població, a l'antic barri del puig Salner, al costat de la basílica menor de Santa Maria. Edifici de planta rectangular i una sola crugia, delimitat per murs amb obertures als costats estrets i a la façana que dona a la plaça de l'Església. El quart costat s'obre a través de cinc arcades a una plaça posterior. L'espai del rectangle es troba subdividit per un segon conjunt de cinc arcs de mig punt que es corresponen amb els anteriors. La façana que dona a la plaça és de fet un mur pantalla amb cinc obertures rectangulars amb grans òculs superiors; malgrat la diferenciació d'aquest parament exterior, les incisions realitzades en l'arrebossat, que corresponen en forma i disposició als arcs interiors, donen unitat al conjunt, que es cobreix amb teulada a quatre vessants. Recentment s'han afegit, davant de la façana de la plaça, diversos elements que en reforcen l'estructura sense alterar l'harmonia del conjunt; es tracta de 12 columnes metàl·liques, una a cada extrem i la resta aparellades entre les obertures, en línia amb els pilars exteriors. Aquestes columnes sostenen cinc bigues metàl·liques sobres les quals recolza un nou voladís. Història L'edifici va ser construït vers la fi del segle xiv o principis del segle xv, en el mateix període que la llotja de la plaça Major, seu del consolat de mar i també casa del consell, en un període d'expansió econòmica de la vila. Diversos autors li han atribuït funcions de llotja de contractació de mercaderies, complementària a la Llotja de Mar, i també s'ha interpretat com a part de la duana o com a edifici auxiliar de l'església de Santa Maria, probablement taller dels picapedrers. L'autor J.Badia pensa que es podria tractar de les restes d'una gran sala de l'antic hospital major de Castelló d'Empúries, fundat el 1252 i del qual no es conserven restes. El 1963 l'arquitecte Francesc Pons i Sorolla va reconstruir el conjunt. La reforma realitzada recentment per Carles Bosch i Joan Lluís Frigola va rebre el 28 de juny del 1989 el premi FAD d'Arquitectura i d'Interiorisme 1988 dedicat a reformes i rehabilitacions. Referències Viccionari
Magatzem d'olis Regàs

El Magatzem d'olis Regàs és un edifici modernista de Juli Maria Fossas situat a l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) i protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'antic magatzem està format per una gran nau central i dos cossos laterals més petits. La nau central està coberta amb teulada a dues vessants de teula romana i les laterals amb terrat de rajola. La façana és simètrica. Al centre s'obre una gran porta i per sobre hi ha tres grans finestres, la central més alta que les laterals. Als cossos laterals s'obren tres finestres similars a les anteriors. En tota la façana es juga amb les línies corbes en les motllures i les obertures. Els laterals estan coronats per una barana de ferro i el central per un frontó de línies corbes i motllures vegetals; al centre del frontó hi ha un medalló. Història Aquest edifici es va construir l'any 1911 i és un projecte de l'arquitecte Juli M. Fossas. Aquest magatzem va ser inicialment destinat a l'emmagatzemament de l'oli pertanyent a l'empresa Canaletes, i com a tal va funcionar fins que es va abandonar i romangué tancat uns anys. Actualment s'ha condicionat l'interior i restaurat l'exterior. Referències «Magatzem d'olis Regàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Magatzem Freixa

El Magatzem Freixa, o Magatzem Pasqual Sala, és un edifici del centre de Terrassa, protegit com a bé cultural d'interès local. Ha allotjat tradicionalment l'Institut Industrial de Terrassa, nom amb què és conegut popularment, i a hores d'ara és la seu de la CECOT, la patronal terrassenca. Descripció Aquest antic magatzem industrial destaca d'una manera singular per la seva tipologia i caràcter monumental. Es tracta d'un edifici aïllat i voltat de jardí que ocupa tota una illa de cases, amb façana a quatre carrers. El conjunt està clos per una tanca de pedra i reixa de ferro. La planta és quadrada, amb quatre cossos rectangulars perimetrals disposats al voltant d'un gran espai central cobert amb una cúpula vuitavada d'il·luminació zenital mitjançant una llanterna, a una alçada de 14 metres. La façana principal és simètrica, amb un cos central que sobresurt en alçada i que dona lloc al vestíbul, cobert amb una volta de canó ornamentada amb cassetons. El llenguatge emprat, tant en interiors com en exteriors, respon als corrents artístics eclèctics de finals del segle xix, amb solucions acurades, més formals que constructives. Història El terrassenc Pasqual Sala i Sallés fa construir l'edifici l'any 1893 per tal d'instal·lar-hi un magatzem de draps. El 1900 compra l'edifici la casa Freixa i Sans, per instal·lar-hi també els seus magatzems; d'aquí li ve el nom amb què és conegut habitualment. El 3 de juliol de 1952 s'inaugura la nova instal·lació de l'Institut Industrial a l'edifici, entitat creada segons acta notarial de 24 d'octubre de 1893 com a resultat de la fusió del Gremi de Fabricants i l'Associació per al Comerç de la Llana, instal·lada primer a la Font Vella, i del 1898 al 1952 als locals del Raval, a edifici de l'antic Ajuntament. El 1939 s'obria, al primer pis, la Biblioteca Tecnicotèxtil, que fins llavors s'allotjava a la Biblioteca Soler i Palet. El 1956 s'inaugurà, a l'Institut Industrial, el Museu Tèxtil Biosca, germen del Museu Tèxtil de Terrassa. El 1978 l'Institut Industrial de Terrassa s'uní amb la Unió Comercial i Industrial (que tenia la seu a l'antic Magatzem Cortès i Colomer) i es va crear la gran organització empresarial CECOT, que des de llavors té la seu a l'edifici. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Enllaços externs Magatzem Pasqual Sala, dins la web de la CECOT.
Mare de Déu de Barrulles

Mare de Déu de Barrulles és una petita ermita del municipi de Capafonts (Baix Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és d'una nau de planta rectangular. La reconstrucció-restauració permet veure el tipus de parament, de carreuó i paredat de reble. La coberta actual és una teulada a dues vessants. La porta és d'arc rodó dovellat i està acompanyada de dues petites finestres, una a cada costat d'ella. Sobre la façana, hi ha un campanar de paret (o espadanya) fet de pedra amb una campana. També hi ha una capella lateral. L'interior és totalment nou. Història Té origen possiblement ja a l'època del repoblament del segle xii. Un document de 1225 parla d'ermitans: "fratri Petro et fratri Berengario de Barrullis". Un altre de 1517 esmenta "lo camí que va a Barules". El nom de l'ermita s'estengué a la partida, així, en 1880 trobem "pieza de tierra en Borrullas" i en 1891 "Barrulles". Degut al mal estat de l'ermita, la imatges de la Mare de Déu fou traslladada a un altar de l'església parroquial de Capafonts, deixant-s'hi però la part que restava de l'antic retaule. Durant la guerra de 1936-39 la imatge, d'alabastre policromat d'uns 80 cms. D'alçada (datable en torn el segle XV), desaparegué. Per iniciativa del rector Anton Novell, l'ermita fou refeta l'any 1956. Actualment, i des de fa uns anys, l'entorn està adaptat per la funció de colònies juvenils d'estiu. Referències Enllaços externs «Mare de Déu de Barrulles». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Mare de Déu d'Arbul

El santuari de la Mare de Déu d'Arbul pertany a l'antic terme de Fígols de Tremp, integrat actualment en el de Tremp, de la comarca del Pallars Jussà. És un temple d'origen romànic situat a 932 m d'altitud, a l'antic lloc d'Arbul, al sud-oest de Montllobar i, per tant, a prop de Fígols de Tremp. És dalt d'un turó que domina els barrancs Gros i d'Eloi, al límit del terme de Tremp i prop del límit amb Castell de Mur i Sant Esteve de la Sarga. El primer diumenge de maig se celebra un important aplec en aquest santuari, antigament dels més concorreguts de la comarca. El santuari, juntament amb les restes del Castell d'Arbul, de la casa de Miravet d'Arbul i del proper Mas de Francisquet, constitueix el centre del que havia estat el poble d'Arbul, d'hàbitat disseminat. Etimologia La primera part d'aquest topònim s'explica per l'advocació religiosa del santuari, dedicat a la Mare de Déu. Pel que fa a la segona part, Arbul és un dels topònims més controvertits de tot el Pallars. Segons Joan Coromines, no ha de ser Arbull, sinó Arbul o Erbul. Segons aquest lingüista, sens dubte la màxima autoritat en lexicologia històrica del català, aquest topònim prové de les arrels basques erb- (llebre) i lohi (llot), que hauria format el mot Erbuloi (llot de la llebre o aiguamoll de la llebre), que vindria a coincidir amb els topònims romànics Fontllebrera o Vall-llebrera. El topònim aprovat en el nomenclàtor de toponímia major de Catalunya és Arbul. Bibliografia BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Tremp. Fígols de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Referències Enllaços externs Mare de Déu d'Arbul al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Mare de Déu de Biuse

La Mare de Déu de Biuse és una ermita de l'antic poble de Biuse, ara Bordes de Biuse, en el terme municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a força alçada a l'esquerra de la Noguera Pallaresa, al nord-oest de la Torre de Biuse, restes del Castell de Biuse. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Llavorsí». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs La Mare de Déu de Biuse en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Mare de Déu de Colobor

El santuari de la mare de Déu de Colobor és una ermita situada a la serra del Montsec d'Ares, al municipi d'Àger. Aquest santuari era propietat de l'antic Castell de Colobor i es va construir a sobre l'arbre on es va trobar la imatge de la verge. Annex a l'església es va construir un hostal, ja que per aquell indret s'hi accedia al coll de Colobor, una de les principals vies de comunicació entre la Vall d'Àger i el Pallars. Amb el pas del temps i la creació de nous camins i noves vies de comunicació, l'hostal es va abandonar, fins que el 1964 es va inaugurar un refugi que finalment també acabà abandonat. Actualment el santuari resta totalment en estat d'abandó. Llegenda La llegenda ens parla que aquesta imatge fou trobada per un pastor dalt la copa d'un arbre i que al mateix lloc on fou trobada se li va aixecar una ermita per venerar-la. L'ermità que se n'encarregava passava a plegar per la Mare de Déu. Devocions Marianes L'adagi popular ho diu ben clar: A la muntanya del Montsec hi ha dues estrelles que llancen molt resplendor, són les ermites de Pedra i Colobor. Referències Bellmunt i Figueras, Joan. Fets,costums i llegendes. Lleida: Pagès editors, juny de 1994. ISBN 84-7935-212-4. Enllaços externs «Mare de Déu de Colobor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
Mare de Déu de l'Assumpció dels Castells

Mare de Déu de l'Assumpció dels Castells és un monument del municipi de les Valls d'Aguilar (Alt Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un temple d'una sola nau capçada a nord per un absis semicircular. El conjunt és cobert amb volta de canó rebaixada feta de maons i reforçada amb tres arcs torals. Es perceben restes d'una motllura de guix a l'arrencada de la volta. A banda i banda de la nau s'obren tres capelles laterals, de les quals les de la façana oriental es troben paredades. S'obren a la nau a través d'arcs de mig punt. La porta es troba a la façana meridional i és en arc rebaixat. Sobre la porta hi ha un òcul circular i, coronant la façana, un campanar d'espadanya d'un sol ull, fet amb maons. L'absis també presenta una petita finestreta orientada a llevant. El conjunt era cobert exteriorment per una coberta de teula de doble vessant que s'ensorrà durant la dècada de 1990. Història Les primeres notícies de l'església dels Castells es remunten a l'any 1094 data en què Ramon de Taús estableix una deixa al seu testament a favor de l'església de Santa Maria de Castells. Apareix també en la relació de la visita pastoral realitzada l'any 1314 al bisbat d'Urgell per manament de l'Arquebisbe de Tarragona, i en la visita de 1575 l'església dels Castells figura com a sufragània de la parròquia de Taús. La visita duta a terme pels delegats del bisbe d'Urgell l'any 1758 també aporta informació. Referències «Mare de Déu de l'Assumpció dels Castells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 maig 2012].
Mare de Déu de la Candelera d'Olp

La Mare de Déu de la Candelera d'Olp, modernament la Purificació, és l'església parroquial del poble d'Olp, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a l'extrem sud-oriental del poble. És un edifici gran, d'època moderna, amb un estret campanar, amb relació a l'amplada de la nau, a l'angle sud-oest. Aquest campanar, de planta vuitavada, té les característiques dels típics campanar pallaresos i aranesos, amb coberta piramidal de lloses de pissarra. Església parroquial, d'ella depenien les capelles de Sant Josep i de Sant Pere, la darrera actualment en ruïnes, a més de la sufragània de Sant Esteve de Castellviny. Església de planta rectangular amb capçalera a llevant i façana a occident on s'obre la porta d'arc de mig punt format per grans dovelles de granit. A la part inferior de la façana s'obren una rosassa i, per damunt d'aquesta, una petita finestra atrompetada. Altres petites obertures estan situades als laterals de la nau. Al sud-oest s'aixeca una torre escapçada, de planta quadrada, coberta amb un petit llosat a dues aigües sobre el qual ha estat construïda una espadanya proveïda d'un únic arc. L'aparell utilitzat és la pissarra -pedra local- sense desbastar, excepte a les cantonades, on s'han emprat carreus. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs La Mare de Déu de la Candelera d'Olp en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Mare de Déu de la Mir

La Mare de Déu de la Mir és un santuari a l'antic terme ribagorçà de Sapeira, integrat actualment en el de Tremp, de la comarca del Pallars Jussà. Està situat a 784 m d'altitud, a llevant d'Escarlà, a l'extrem occidental del Serrat de la Capella, a l'esquerra del barranc d'Escarlà i a la dreta del de la Mir, que formen l'esperó de roca damunt del qual es troba l'ermita. Adés, el 6 de maig s'hi celebrava amb un aplec la festivitat de la Mir. La seva jurisdicció eclesiàstica pertany a la diòcesi de Lleida i depèn de l'església de Sant Pere d'Espills. Referències Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya