NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Julià d'Argentona

Sant Julià d'Argentona és una església gòtica d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de planta de creu llatina, nau central i dues laterals i claus de volta esculpides. La façana està feta de pedra de Montjuïc. La portada és decorada per una bella rosassa i la flanqueja el campanar, quadrat i emmerletat, amb un rellotge. A la façana hi ha dos sarcòfags procedents de Sant Pere de Clarà. És un bell exemple del gòtic tardà. Actualment a l'altar major hi ha uns tapissos de la primera època de Grau-Garriga, de tema eucarístic. Conté uns merlets i diversos elements decoratius que estan essent restaurats seguint l'estil del campanar. Història El terme de Sant Julià està documentat des de 1012, quan un document ens cita el terme de Sant Julià i la vil·la de Pins La parròquia és documentada des del 1028. Al segle xvi el creixement de la població fou important, ja que se substituí la primitiva església parroquial de Sant Julià per l'edifici que encara es manté, bastit als anys 1515-1539. Fou feta pels mestres de cases Miquel Canut, gironí, i el francès Perris Absolut, sota la iniciativa del famós ardiaca barceloní Lluís Desplà, aleshores rector d'Argentona. Fou restaurada el 1897 per Puig i Cadafalch. L'important retaule gòtic de Nicolau de Credença, notable pintor napolità, fet amb Antoni Rupit i Jaume Forner, la magnífica trona renaixentista i el Retaule del Roser foren destruïts l'any 1936. Referències
Santa Maria del Viver

Santa Maria del Viver és una capella romànica situada dins els jardins d'una gran finca, anomenada la Baronia de Viver, propera a Argentona (Maresme). Està catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Esmentada des del segle xii (1119), la imatge pertany a les denominades verges trobades, i va ser centre de devoció mariana. Fou refeta el 1863 per Darius Rumeu i Torrents, primer baró de Viver, que bastí un gran casal al seu costat, d'estil neoclàssic i historicista. També s'hi va plantar un petit jardí romàntic, que amb els anys va ser ampliat pel paisatgista Nicolau Rubió i Tudurí. Actualment, el recinte és propietat del baró Darío Olartua Rumeu, i és gestionat per la Fundació SETBA. Es va reobrir al públic el 2016 per a visites d'escolars i per a grups, amb una atenció especial als col·lectius més febles. L'enorme finca enjardinada es pot visitar un cop a l'any, coincidint amb el segon diumenge de setembre, quan té lloc a l'ermita l'aplec de la Mare de Déu del Viver. També es lloga per a turisme de negocis i localitzacions cinematogràfiques. Descripció És de nau única, amb un absis semicircular orientat a llevant i dues absidioles a manera de creuer. La volta de la nau és de canó i l'absis i les absidioles són cobertes amb volta de quart d'esfera. L'accés es manté a l'emplaçament original del mur de migdia, però la porta rectangular va ser refeta al segle xvii. Les finestres, els ràfecs i l'espadanya de dues obertures que s'alça al mur de migdia van ser refets en la restauració. Referències
Can Riudemeia

Can Riudemeia és una obra d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antiga masia de Riudemeia va pertànyer al guerrer de Riudemeia, de després s'anomenà d'Argentona. Descripció Agrupació de construccions de diferents períodes amb successives ampliacions. La façana principal del casal presenta un portal dovellat i finestres amb ampit del segle xvii, té teulada a dues vessants i està dividida en dos habitatges. El porxo data del 1880. Les principals transformacions de l'interior de la casa són la incomunicació dels dos habitatges i l'afegit d'una escala a la part destinada als senyors que ha modificat el celler. Trobem integrat com a part del mas el molí de Riudameia. El mas es documenta des d'època medieval. A més de les edificacions esmentades cal assenyalar la construcció d'una cuina per als senyors i la renovació de les teulades amb bigues de ciment armat. Referències
Can Comalada

Can Comalada o Comulada és una masia d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta rectangular amb teulada a quatre vents. La façana té les cantoneres de carreus granítics, portal rodó de 17 dovelles, finestres amb festejadors interiors i un rellotge de sol. A la clau de la llinda del portal del celler hi ha gravada la data i el nom del propietari: Miquel Comalada 1650. Al celler, amb arcs, hi ha la premsa de l'època amb l'armadura de fusta gruixuda. La cuina conserva el gran faldar. Aquesta masia és de l'època del cultiu de la vinya i el propietari actual és el senyor Roca. A l'interior de la casa han canviat la situació de l'escala i s'hi han afegit dues naus laterals. Referències Enllaços externs «Can Comalada». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Belluguins

Can Belluguins o Can Misserprats és una masia d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de tres plantes. A la planta baixa hi ha l'entrada i l'escalinata a la dreta del celler de dos cossos, tots paral·lels a la façana principal, i dos pisos. La primera planta té la part de la terrassa al cos de la façana i els altres dos cossos de la mateixa planta per la distribució de cambres. La planta de les golfes té solament dos cossos, amb l'escala a continuació dels altres trams que la completen. El portal d'entrada és presidit pel relleu del sant patró de la casa. El relleu esmentat ens indica que aquesta casa devia pertànyer a una entitat important i totalment desconeguda actualment. Dins de la casa es conserven dues arcades que separen les dues naus. Referències
Fàbrica de Sant Jaume

La fàbrica de Sant Jaume fou una fàbrica de riu, al peu del Llobregat, a Castellgalí (Bages), que va entrar en funcionament a finals del segle xix i va tenir un gran impacte en el creixement de la població. Actualment només resten runes de l'edifici, que va quedar abandonat des dels aiguats de 1971. Descripció El que queda de la fàbrica de Sant Jaume es troba a la riba esquerra del Llobregat, al raval de Boades, anant en direcció al pont dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya des de la urbanització de la Torre del Breny. La fàbrica era un edifici de dues plantes, amb parets de pedra, teulada a dues aigües, amb les portes i finestres d'arc rebaixat i voltades de maó. En una porta lateral hi ha una placa de ciment amb la inscripció J.M. AÑO 1896. D'aquest edifici resta en peu la carcassa sense teulada i la xemeneia quadrangular a l'angle nord-est. Disposava d'un salt d'aigua per generar la força motriu. La primitiva resclosa era de fusta i més tard es va construir de pedra. Raval de Boades - Sant Jaume A tocar de la fàbrica de Sant Jaume hi ha les ruïnes dels antics habitatges dels treballadors, que juntament amb un grup de cases més antigues formen el barri de Boades. S'hi arriba seguint el camí que discorre entre la via dels FF.CC. i el riu Llobregat fins a l'Angle. Les cases són cal Claveria, cal Frias i ca l'Auget. L'estructura d'aquestes ha canviat considerablement, ja que s'han rehabilitat a la darrera meitat del segle xx, motiu pel qual poques conserven elements originals. Prop de can Auget hi havia hagut un forn d'obra que ara ha desaparegut. Es conserven algunes barraques de vinya relacionades amb les cases. La més antiga d'aquestes és probablement cal Claveria, que ja apareix citada al 1715 en el llibre de censos del rector de Castellgalí. Probablement les altres dues cases també corresponguin a una època immediatament posterior a aquesta. Claveria conserva als baixos de la casa tres voltes de canó rebaixat de maó i una llinda amb la data de 1849. Probablement corresponen a cases de parcers d'alguna casa més important de l'entorn (Rubió, o el desaparegut mas de la torre del Breny). Història Jaume Marcet de Vallhonesta va fer construir la fàbrica a les darreries del segle xix en uns terrenys que havia adquirit a can Vilaseca de Boades. Inicialment era una fàbrica tèxtil i hi treballaven obrers de la rodalia, dels Comtals i de Manresa. L'impacte de la fàbrica va ser notable, ja que va provocar un enorme creixement de la població que va deixar plens tots els pisos del barri de la Fàbrica. Més endavant aquest edifici va acollir diferents activitats: fabricació de paper, vidres per a llanternes, estació d'aigües de Sant Vicenç, derivats de les brises (subproducte de l'elaboració del vi), tractaments tèrmics, materials de construcció. La propietat de l'edifici i el salt ha passat per diversos amos, entre ells el fabricant Armengol. El 1971 una riuada inundà la planta baixa i arrasà la resclosa. Aquest fet va suposar la fi de l'activitat i des de llavors la fàbrica ha restat abandonada. Referències
Sant Pere de Betlan

Sant Pere de Betlan és una església romànica del poble de Betlan al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de nau rectangular i de murs convergents, rematada per un absis semicircular mig cegat per la casa rectoral que té adossada. Està coberta per una volta de canó, encara que el poc gruix dels murs fa suposar una coberta originària de fusta que deuria ser substituïda en el segle xii, al temps que s'afegí un arc toral per a contrarestar el pes de la nova coberta, que posteriorment també es reforçà exteriorment amb contraforts. L'arc toral de la capçalera és molt marcat i ultrapassat. Al fons de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada. El presbiteri, amb una volta de canó més baixa que la de la nau, està il·luminat per una sagetera per sobre de l'arc toral. En època posterior s'afegiren dues capelles a mode de creuer amb arcs de mig punt, així com tres finestres en el mur de migdia. Allà on es desprèn l'arrebossat s'observa una maçoneria ben treballada i concertada. Romanen restes de la tradició romànica llombarda a l'absis. Peu d'altar monolític de forma rectangular, en el que es distingeix una part superior a mode de capitell, totalment llisa, una part central amb semi-columnes als angles i una part inferior que, com la superior, és llisa. Pica beneitera de marbre, de 55 cm de diàmetre i 55 cm de llarg. Està encastada al mur i decorada amb arcuacions en alt relleu i una sèrie de motllures renaixentistes a la base. Pica baptismal d'estil romànic emparentada formalment amb les de Gausac, Vielha, Montcorbai, Begós i Arròs. Consta de vas, peu i base. La pica, a la zona del vas, mostra una decoració de motius vegetals que es va desenvolupant horitzontalment per tot el perímetre. Pel que fa al peu, és una columna de secció circular amb motius geomètrics esculpits a tres cares. La base és embeguda per sota la tarima de fusta del terra. A l'absis i al mur del fons de la capella de l'Epístola es conserven una sèrie de pintures murals del segle xvii. Hi ha representades la Santíssima Trinitat, a l'absis, i la Verge a la capella. A la finestra de l'absis hi ha la imatge romànica de la Mare de Déu de Betlan, de fusta policromada. Referències
Sant Joan d'Arròs

Sant Joan d'Arròs és un santuari del municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una nau amb absis semicircular orientat al Est on s'hi observa un fris d'arcuacions llombardes. La nau és coberta amb una volta de canó reforçada amb arcs torals;la maçoneria és de pedra escairada i concertada. La resta de l'església està força malmesa degut a l'adossament de construccions a la banda Oest i Sud. La porta d'entrada es troba al mur de migdia i data del segle XVIII; a la part superior de la porta hi ha una espadanya de recent construcció. Referències
Capella de l'Artiga de Lin

La Capella de l'Artiga de Lin és una obra de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Conjunt arquitectònic compost per una paret vertical de 50 cm de gruix que sosté una espadanya al capdamunt, i per una mena de mur en talús perpendicular a la paret i orientat a Sud. El lloc de culte és soterrat tot aprofitant un desnivell i és fet amb estructura de formigó. Sobre aquest espai de culte s'ha construït posteriorment un segon pis que actualment ocupa l'espai d'interpretació de l'Artiga de Lin. Història L'ermita original fou derruïda als anys 60; era una capella d'una sola nau rectangular amb absis quadrat. Tenia contraforts a banda i banda, i tenia una sagristia adossada. La porta d'entrada semblava d'estil barroc o neoclàssic;hi tenia afegida una construcció que feia funcions de posada.Es poden veure imatges antigues d'aquesta església al restaurant que hi ha allà a la vora (Restaurant Artiga de Lin) Referències
Sant Pere de Vila

Sant Pere de Vila és una església de Vila al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta església havia estat un fortí militar durant la guerra civil. Descripció És una església d'una sola nau amb dues capelles a la paret Nord on també s'hi troba la torre de campanes;l'absis és quadrat i rau adossat a la rectoria bastida posteriorment. L'entrada està situada a l'extrem SO, d'estil neoclàssic i on s'hi observa l'any de fundació: 1737. Els murs exteriors conserven l'arrebossat de morter de calç; a la cara sud presenta dos contraforts que complementen dos tirnats de ferro ubicats a l'interior. També a la cara de migdia presenta tres finestrals i una petita obertura quadrada, a més de pedres amb motius decoratius encastades al mur i a un contrafort. Disposa també d'un campanar amb planta quadrada de tres pisos construïda l'any 1804; conserva l'arrebossat de morter de calç i les restes de la pintura decorativa originària. La cara Sud presenta quatre obertures(dues al pis superior amb campanes i dues al pis baix que actualment estan tapiades); la cara Est en té una a dalt i una altra a baix; la cara Nord només disposa d'una obertura tapiada. Referències
Molí de Sarsanedes

El Molí de Sarsanedes és una obra d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una instal·lació que, al 1910, va produir electricitat per primera vegada a Osor. Descripció És un conjunt d'edificis d'una planta formats per dos cossos coberts a doble vessant a laterals i alguns adossats. La construcció és feta de maçoneria, pedra desbastada i rajola. Les obertures són rectangulars i emmarcades de rajola. Referències
CEIP La Vall

CEIP La Vall és una obra d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici aïllat, d'una sola planta, format per tres cossos i un gran pati murat. El conjunt fa forma d'U o més aviat d'H. Les façanes són arrebossades i pintades de color crema i grana. Per accedir a cadascun dels tres cossos hi ha tres escales a la part interior de la U que conformen. A la base de l'edifici hi ha un gran sòcol, pintat de grana i de fins a una alçada màxima de 2 metres, que ressegueix les façanes. La separació entre el sòcol i la resta de la paret està assenyalada i decorada amb una filera de maons. El cos central està ocupat pel vestíbul i dues aules, una a cada costat de l'entrada. Té grans obertures per aprofitar al màxim la ventilació i la il·luminació, ja que el pati lògicament dona a migdia. Pel que fa a l'entrada, s'hi accedeix per un caminet i una pujada i té una porta de ferro dos pilars laterals. Els ràfecs estan formats per quatre fileres, tres de rajola plana i una de teula. Història Escoles projectades el 1934 per Isidre Bosch i construïdes des de 1934 a 1036. Es considera que és un exemple d'escola noucentista amb alguns elements racionalistes i funcionalistes. La importància que té l'escola per a ser inclosa en un inventari del Patrimoni arquitectònic, es deu al fet que documenta un procés sociocultural rellevant de la història de Catalunya i d'Espanya. Es tracta de la difusió de la instrucció pública a la major part del territori estatal durant la primera meitat del segle xx. Precisament, durant l'època de la Segona República (1931-1939) la construcció i habilitació de noves escoles fou molt prolífica. Per aprofundir més en la valoració patrimonial de l'arquitectura escolar del nostre país, cal assenyalar els estudis d'historiadors com Joaquim Maria Puigvert i Solà, tant a la publicació Mestall núm. 16, de novembre de 2004, com a la Revista de Girona, d'octubre de 2005. Segons el cadastre, les últimes reformes de l'escola són de 1960. Actualment, en el període d'estiu, s'està procedint a acabar unes obres de reforma en el cos central de l'escola. Referències
Ca la Beya

Ca la Beya és una casa d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un immoble de dues plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. Està ubicat al costat dret del carrer de França. La façana principal és la que dona al carrer de França i està estructurada internament en dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures: per una banda tenim el gran portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles, de pedra sorrenca, de gran mida molt ben escairades i treballades. En la dovella central trobem un petit rètol de ceràmica on es pot llegir el nom de l'edifici "CA LA BEYA". Mentre que per l'altra, a l'extrem dret trobem un portal quadrangular, que actua com a accés suplementari. Aquest portal consta de llinda monolítica i muntants, ambdós de pedra sorrenca. Cal especificar que per la factura relativament moderna que presenta el portal, aquest caldria contextualitzar-lo en el si de les obres de restauració i rehabilitació integrals que es van dur a terme en l'immoble, a principis d'aquest segle. En el primer pis trobem dues obertures de similars característiques: rectangulars, equipades amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. Ara bé divergeixen en alguns aspectes puntuals. Així la de l'extrem esquerre, és de majors proporcions, sota l'ampit - parcialment desfigurat- trobem la solució arquetípica que consisteix en disposar dues o tres pedres com a mesura de reforç en la sostentació de la pesant finestra. En la llinda es pot llegir una inscripció molt interessant que diu així: "M I Q V E L IHS B A D I A". Pel que fa al tema dels materials, prima per sobre de tot un material com és la pedra. Ara bé una pedra que la trobem present en dos formats diferents. Per una banda tenim la pedra sorrenca localitzada en les dovelles del portal d'accés, en la llinda i muntants del portal quadrangular i en les llindes, muntants i ampits de les dues finestres del primer pis. Mentre que per l'altra trobem la solució predominant que acapara i monopolitza tot l'espai físic de la façana, i que consisteix en les pedres fragmentades i els còdols de riu manipulats a cops de martell i lligades amb morter de calç. Història El carrer de França en època franquista era anomenat carrer dels Màrtirs, i en proposta del 1978, Guilleries. Referències
Sant Gregori d'Osor

Sant Gregori d'Osor és una capella d'Osor (la Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La capella està ubicada en el cim de Sant Gregori de Turonal, el qual limita els termes d'Osor i la Cellera de Ter, prop dels cims de Sant Gregori i el Puigdefrou. Es troba en un emplaçament privilegiat que proporciona unes magnífiques vistes al visitant. Descripció La capella de Sant Gregori d'Osor es tracta d'una petita construcció d'una sola nau rectangular i capçada amb un absis semicircular. Està coberta amb una teulada a dues aigües de vessants i laterals i rematada amb un campanar d'espadanya d'un sol ull i amb campana. Corona el campanar una creu de ferro forjat. L'accés a la capella està resguardat per un atri amb una gran obertura d'arc de mig punt. A l'interior d'aquest s'hi troba un portal d'accés d'arc de mig punt equipat amb unes grans dovelles de pedra, les quals estan molt ben treballades i desbastades. A sobre del portal hi ha un ull de bou cobert amb un enreixat de ferro forjat. La capella es troba en bon estat de conservació, ja que a simple vista no hi ha cap element perillós que faci perillar la seva integritat. Darrere la capella hi ha una construcció peculiar com és la popular Piràmide d'en Vinyes. Història La capella de Sant Gregori d'Osor es coneix des de l'any 1632. Pels anys 1900 estava en ruïnes i només quedava dreta una part de la paret de ponent, el 1941 per l'impuls del doctor Ramon Vinyes Triadó (1889-1978, veí d'Anglès i usufructuari de la finca de mas les Romagueres) aprofitant la paret que va quedar dreta se'n va construir una de petitona al cantó de ponent. El recinte de l'antiga capella és actualment un muret de 40 cm que fa de pati. El juliol de 1948, amb les pedres que li van sobrar va construir la piràmide. L'any 1986 va quedar immatriculada per l'Església catòlica. Referències
Cercenedes

Cercenedes, també escrit Sarsanedes, és un mas a mig quilòmetre al sud-oest de la vila d'Osor (la Selva) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És un edifici aïllat de tres plantes amb golfes i coberta de quatre aigües situada dalt d'un turó sobre el poble d'Osor. La casa és de planta rectangular i té aparença de fortificació imponent, ja que s'hi accedeix des d'un punt més baix. Les façanes són arrebossades amb la pedra vista, a excepció de la façana de ponent, amb un arrebossat que deixa veure molt més la pedra. A la part baixa de totes les façanes les parets s'eixamplen en una mena de contraforts continus. Les obertures són bàsicament de forma rectangular amb llindes monolítiques i marcs de pedra. Moltes d'elles tenen balcons. A la façana lateral, a migdia, hi ha una porxada d'arcs de mig punt geminats sense columneta central. Els laterals de la porxada són dos obertures d'arc carpanell, una a llevant i l'altra a ponent. A sobre la porxada, formada per vuit mòduls geminats, hi ha una gran terrassa al nivell del primer pis amb tres obertures de mig punt. A la façana sud destaquen les arcades (tres al primer pis i tres al segon pis) de mig punt amb balcons no emergent, al segon pis, i reixes, al primer pis. La façana nord, est i sud presenten a les golfes un seguit de petites finestres quadrades i d'arc de mig punt emmarcades de pedra o rajola. La façana de ponent presenta en aquesta part, vuit arcades de mig punt de rajola de dues mides diferents, majors les quatre centrals. Els ràfecs estan formats per cinc fileres, dues de teula i tres de rajola plana. Història Aquesta casa es pot datar al segle xix, sobre l'estructura antiga dels segles xvii (1716). El mas però, està documentat des del segle xiv. Al segle xix es va refer el sostre i algunes noves obertures. La porta de la façana de llevant conté a la llinda la data gravada de 1833. el 1928-29 es va construir la galeria i el porxo de la part de migdia i es va refer l'arrebossat de tres de les façanes. A l'entrada del pati i el porxo, a la part de llevant, hi ha una porta amb una llegenda feta de trencadís ceràmic que posa; "Any 1928". Actualment es propietat de la família Casassas, descendents de l'antiga família Sarsanedes, que encara hi resideix. Referències