NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca l'Aranyó

Ca l'Aranyó és una antiga fàbrica situada a la cantonada dels carrers de Tànger i Llacuna, al barri del Poblenou de Barcelona i està catalogada com a bé cultural d'interès local. Història El 1800, Antònia Margarit, vídua de Francesc de Magarola i Cantó, i el seu fill Francesc Xavier de Magarola i Margarit vengueren un prat de blanqueig al fabricant d'indianes Josep Castanyer i Codina. El 1871, els marmessors de la seva filla Elionor Castanyer i Molet vengueren la propietat al fabricant Joan Framis i Torrents, que l'any següent en vengué 11.144,42 m² a Claudi Aranyó i Aranyó. L'any següent, aquest encarregà al mestre d'obres Josep Marimon i Cot la construcció de la fàbrica, segons un projecte de l'empresa britànica Prince Smith and Son, de Keighley (Anglaterra), que va proporcionar plànols, estil arquitectònic, maquinària, estructura i tècnics, i fou acabada el 1874. Propietat d'Aranyó i d'Albert Escubós, es dedicà a la fabricació de filats i teixits, amb el sistema anglès Bradford i tenia una caldera de vapor Alexander. La fàbrica va ser objecte de reformes per l'arquitecte Joaquim Vilaseca quatre vegades (1933, 1943, 1947 i 1950), fins que el 1984 l'empresa Aranyó i Cia SA va decidir tancar-la. Després d'un intent frustrat de convertir-la en museu de la moto, el 2004 va ser acordat el seu destí com a departament audiovisual de la Universitat Pompeu Fabra i ha estat restaurada com a part del centre direccional 22@. Descripció El conjunt, tot envoltat d'una tanca feta de maó vist, està format per l'edifici principal (aïllat i pròxim a la cantonada Llacuna-Tànger), una nau adossada a la tanca del carrer de Tànger i diferents elements situats a l'interior d'entre els quals destaca la xemeneia troncocònica. L'edifici principal, de planta baixa, dos pisos i golfes, i té la coberta de teula resolta amb mansardes. Segueix el model de fàbrica de pisos o manxesterià, on hi ha diferents elements típics de l'arquitectura industrial europea: l'obra de maó, finestres en mansarda, caps dels tirants de forja, repetició homogènia dels elements. Hi destaquen les solucions estructurals i constructives per aconseguir plantes diàfanes i en què apareixen els elements prefabricats de fosa, que s'adapten a l'estructura portant formada per encavallades i corretges d'acer laminat fabricades per la Fundició Girona del Poblenou. Segons Martí Checa i Xavier Basiana, «el resultat és un edifici en alçada que sintonitza dos estils: un d'anglès, utilitzat en la imatge externa i en els elements estructurals, i un de català en la tècnica constructiva». Referències Vegeu també Casa Magarola Palau Nadal Casa-fàbrica Castanyer-Comas Casa-fàbrica Castanyer Vapor de la Llana Casa-fàbrica Gorgot-Aranyó Bibliografia Basiana, Xavier; Checa Artasu, Martí; Orpinell, Jaume «Ca l'Aranyó». Barcelona, ciutat de fàbriques. Nau Ivanov, 2000, p. 50-51. Cabana, Francesc «Els Arañó». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Grup Enciclopèdia, 1992.
Ca l'Aranyó

Ca l'Aranyó es una antigua fábrica dedicada a la manufactura de algodón situada en el barrio de Pueblo Nuevo, en Barcelona (España). Fue fundada por Claudi Aranyó y Antoni Escubós en el siglo XIX.​ Está declarada Bien de Interés Local y es uno de los ejemplos más emblemáticos de patrimonio industrial catalán.​ Historia El edificio de Ca l'Aranyó fue levantado por el maestro de obras Josep Marimon según el proyecto de la empresa británica Prince Smith and Son, entre 1872 y 1878, Dedicada a la fabricación de hilados y tejidos de lana y algodón, Ca l’Aranyó pertenecía al empresario catalán Claudi Aranyó y estuvo en funcionamiento hasta el año 1986, cuando cayó en un proceso de degradación. Seguía el sistema de hilatura inglés Bradford, contando con una caldera de vapor Alexander. Descripción Fue la primera fábrica barcelonesa que se adaptó al plano cuadrícula de Ildefonso Cerdá. El exterior, debido a la importación de su estilo desde Inglaterra, es el característico del estilo manchesteriano, fabrica de pisos con ladrillo visto en el exterior y elementos estructurales metálicos, mientras que la técnica constructiva fue catalana, con la bóveda característica. Esto favorece los grandes espacios diáfanos aprovechables para la actividad industrial. Fue reformada en cuatro ocasiones por Joaquim Vilaseca, en 1933, 1943, 1947 y 1950.​ El conjunto está formado por el edificio principal de planta baja y tres pisos, una nave adosada a éste y diferentes elementos situados en el interior de entre los que destaca la chimenea troncocónica. En su momento se valoró la posibilidad de instalar en los edificios abandonados un museo de la moto. Finalmente se optó por integrarlo en el complejo universitario Pompeu Fabra, formando parte del campus dedicado a la comunicación, tecnología e innovación, centro del plan conocido como zona tecnológica del 22@.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ca l'Aranyó.
Ca l'Aranyó

Ca l'Aranyó est une ancienne usine située dans le quartier de Poblenou à Barcelone. Elle est protégée et inscrite comme Bien Culturel d'Intérêt Local. Description Le bâtiment principal, en briques, est couvert de tuiles et mansardé. Il suit le modèle de l'usine de type Manchester, où l'on retrouve différents éléments typiques de l'architecture industrielle européenne : maçonnerie, fenêtres mansardées, têtes de croisillons en fer forgé, répétition homogène des éléments. Selon Martí Checa et Xavier Basiana, "le résultat est un bâtiment de grande hauteur qui harmonise deux styles : un style anglais, utilisé dans l'image extérieure et dans les éléments structurels, et un style catalan dans la technique de construction". Histoire Propriété de Claudi Aranyó i Aranyó et Albert Escubós, elle se consacrait à la fabrication de fils et de tissus, avec le système anglais Bradford et disposait d'une chaudière à vapeur Alexander. Le bâtiment est l'œuvre du maître d'œuvre Josep Marimon i Cot, selon un projet de la société britannique Prince Smith & Son, de Keighley (Angleterre), qui a fourni les plans, le style architectural, les machines, la structure et les techniciens, et a été construit entre 1873 et 1874. Elle a conservé sa grande cheminée en briques. L'usine a été rénovée par l'architecte Joaquim Vilaseca quatre fois (1933, 1943, 1947 et 1950) jusqu'à ce qu'en 1984 l'entreprise Aranyó i Cia SA décide de la fermer. Après une tentative infructueuse de la transformer en musée de la moto, en 2004 elle est devenue le département audiovisuel de l'Université Pompeu-Fabra, et a été restaurée dans le cadre du centre directionnel 22@. Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Ca l'Aranyó » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Basiana, Martí Checa Artasu et Jaume Orpinell, « Ca l'Aranyó », Barcelona, ciutat de fàbriques, Nau Ivanov,‎ 2000, p. 50-51 (lire en ligne) Liens «Ca l'Aranyó-UPF Camps Poblenou». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Barcelone
Cal Ratés (Igualada)

Cal Ratés és un edifici situat al carrer de Santa Maria, 10 d'Igualada (Anoia), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser construït entre 1908 i 1909 per l'arquitecte Isidre Gili i Moncunill per a Marià Ratés i Homs, si bé els plànols foren signats per l'arquitecte municipal Pau Salvat i Espasa. Descripció Consta de planta baixa comercial i dos pisos. La façana principal del carrer de Santa Maria és tota de carreus. La rimositat dels arcs de la planta baixa es repeteix en les obertures del segon pis, mentre que les formes agudes de les llindes escalonades de la galeria del primer pis són utilitzades novament en els merlets que coronen la façana, presentant una alternança de formes de tipus vertical. Té una torre-tribuna lateral de forma circular i coronada amb un pinacle, coberta de ceràmica vidriada de colors groc-vermell. La façana posterior de la plaça de Sant Miquel té tres pisos, amb set obertures cada pis en forma de balcó d'ampit, separats per pilastres i amb llindes escalonades, acabada amb merlets coronats amb pinacles de ceràmica de color verd. Està, també, flanquejada per una torre-tribuna. És tota ella de totxo vist. Referències Vegeu també Torre Ratés Enllaços externs «Cal Ratés». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Casa Marià Ratés i Homs». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
Can Saus (Vilobí d'Onyar)

Can Saus és una obra del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una casa de dues plantes, vessants a laterals i cornisa de dues filades de teules. El tret més destacable és que té tres portes, totes amb impostes. Això fa pensar que la casa allotjava més d'un habitatge La finestra central del primer pis també és d'impostes. Es troba en procés de restauració i, pel que fa a la façana, s'ha recuperat la porta central que s'havia cegat parcialment per convertir-la en finestra i s'ha restaurat la finestra del costat esquerre. La façana posterior mostra el forn semicircular i dos grans contraforts que reforcen la paret original de tàpia engruixida amb aparell de maçoneria que conforma un mur d'1,20 m. A la banda esquerra s'ha eliminat un afegit del segle xix per fer-hi un porxo i l'accés a un dels dos habitatges. El parament de la façana principal i la de l'esquerra és arrebossat i pintat, les altres dues deixen la maçoneria vista i els angles deixen vistos els carreus ben escairats. L'interior de la casa va ser reformat l'any 1945 i es van substituir els forjats originals pels que hi ha actualment. L'any 2004 es va començar una nova restauració que ha recuperat i preservat els elements originals de l'exterior de l'edifici. Referències
Capella dels Reis (Tortosa)

La capella dels Reis és una església de Tortosa (Baix Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella situada vora la carretera de Tortosa a Bítem i Benifallet, en la partida coneguda com a Horta del Pimpí. Es tracta d'una edificació petita de planta rectangular, amb tancament recte de l'absis. A l'interior és d'una sola planta, amb fornícules a manera de capelletes obertes al gruix del mur. Un arc diafragmàtic de mig punt, arrebossat, separa la nau del presbiteri, quadrat i amb un altar d'inspiració neoclàssica que emmarca una representació de l'ofrena dels Reis Mags a Jesús en relleu. Les obertures són escasses, només un òcul a l'absis i una finestra petita sobre la porta d'accés. En el primer tram de la nau hi ha un cor elevat sobre bigues de fusta. La porta d'accés, en el mur dels peus, és de mig punt dovellada i té a sobre una petita fornícula. Com a remat de la façana hi ha una senzilla espadanya de maons. Al mur de la capçalera hi ha adossat un cos petit, cobert a una vessant, on hi ha la sagristia. El material constructiu és la maçoneria, vista a l'exterior i coberta a l'interior, excepte en el mur frontal de l'absis, per un arrebossat emblanquinat. Història Segons la tradició, la capella fou manada bastir pel rei Carles III després d'haver fet una parada en aquest lloc. A principis del segle xix el seu estat de conservació no devia ser bo perquè el 1810 es va enderrocar, tornant-se a bastir de nou el 1821, seguint possiblement l'estructura original. Es restaurà el 1981-1982. Actualment actua com a sufragània de la Parròquia de Sant Jaume de Remolins, aglutinant tota una sèrie de caseries disperses que hi ha a la zona, rica en horta. Referències
Casa Camprubí (Cornellà de Llobregat)

La casa Camprubí és un edifici situat a la carretera de Sant Joan Despí a Cornellà de Llobregat, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser construïda l'any 1927 per l'arquitecte Josep Maria Jujol per encàrrec de Cebrià Camprubí i Nadal, cultivador de roses de jardí. El 1997 va ser adquirida per l'empresa Einsmer, que la va restaurar. La casa continua rodejada de camps de flors dins el parc del Canal de la Infanta, i està inclosa al Pla Parcial Fatjó de l'Ajuntament de Cornellà de Llobregat per a protegir l'edifici i el seu entorn immediat. Descripció És una casa unifamiliar de tipus burgès formada per tres cossos cúbics juxtaposats a diferents alçades de manera gradual i un cos cilíndric més petit adossat al cos principal. Les cobertes són de teula romana formant teulades a quatre vessants (exceptuant el sostre pla de la terrassa del primer pis) i les finestres es disposen de forma asimètrica. L'estil és propi de la seva cronologia, tot cercant els volums rectilinis i quadrangulars contrastats en dimensions, dins un noucentisme no exempt d'historicismes, com el neomedievalisme, i imitant els volums d'un castell medieval, amb l'esmentada torre semicilíndrica a la torre quadrangular més alta. En la decoració exterior destaca la ceràmica esmaltada i trencadís. També són elements destacables les baranes típiques de Jujol a base de barres torçades i els esgrafiats amb motius florals i camperols. Referències Enllaços externs «Casa Camprubí». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Torre Cebriá Camprubí». El poder de la palabra.
Casa de Misericordia de Barcelona

La Casa de Misericordia de Barcelona fue fundada en 1583, por el consejo de Barcelona a instancias del Sr. D. Diego Pérez Valdivia arcediano de la Santa iglesia de Jaén y el obispo Joan Dimas Loris. Miguel de Giginta, padre de las casas de misericordia, también participó en el proyecto.​ Se hallaba situada en la calle de Elisabets. Habiendo pasado sucesivamente por diferentes vicisitudes, finalmente quedó reducida a asilo de niñas y muchachas pobres. Por real orden de 26 de mayo de 1775 se creó una junta directiva del establecimiento con el obispo por presidente. Estaba dividida la casa en dos departamentos: uno de ancianas impedidas y otro de niñas que habían de tener menos de doce años para ser admitidas y mantenerse en la casa después de adultas, si no se les proporcionaba salida. Una comunidad de religiosas terciarias cuidaba de la asistencia, educación y enseñanza de las infelices, en varios ejercicios como hilar cáñamo, lana o algodón, hacer calceta, bordar y coser así como leer, escribir y contar. El establecimiento era muy vasto con un gran patio en el centro, plantado de árboles y con surtidores de agua para el recreo y esparcimiento de las niñas. Tenían una iglesia que da a la calle y una capilla interior bastante capaz, en donde se reunían para oír misa y rezar. El refectorio, las salas de labor, los dormitorios, la enfermería y demás dependencias de la casa eran piezas muy grandes, ventiladas, de buenas luces y se conservaban con la mayor limpieza y aseo. Las niñas permanecían en ellas hasta que, o eran reclamadas por los que pidieron su ingreso o salían para casarse o para servir de criadas o camareras en casas de familias decentes, envejeciendo algunas en el establecimiento. Su renta consistía en unas asignación anual, las labores de las niñas y las limosnas de los bienhechores. Arquitectura El vasto edificio del siglo xvii tiene su entrada principal en un pequeño patio con palmeras en la calle de Elisabets, consistente en un arco plano con el escudo de la ciudad. Pasado el umbral del portal, hay un pasaje, al fondo del cual se encuentra el acceso principal. Éste es adornado con una hornacina con una imagen flanqueada de dos ménsulas con los escudos de la ciudad sostenidos por un ave y un salvaje, obrados en el siglo xv y procedentes de una construcción más antigua. Al otro lado de este portal hay un gran patio de planta rectangular conocido como el Pati dels Tarongers en alusión a los árboles que lo adornan. El cuerpo alargado que lo cierra por el lado septentrional, que hoy acoge la Escuela Labouré, es resultado de la remodelación obrada entre 1884 y 1885. Se trata de un edificio de tres plantas con sus fachadas revestidas y con ventanas y cornisamientos adornados según el gusto neorrománico.​ Referencias Enlaces externos Guía general de Barcelona, Manuel Saurí, José Matas, 1849
Casa de la Vila de Montblanc

Casa de la Vila de Montblanc és un edifici del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) utilitzat com ajuntament. Construït a la plaça major entre els segles xiii i XIV, és una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La casa de la Vila és feta amb pedres irregulars i consta de planta baixa i dos nivells. La planta baixa és composta de dos portals, un adovellat, d'arc de mig punt i l'altra arquitravat, flanquejat per columnes d'ordre toscà. La segona planta consta d'un balcó damunt del qual hi ha l'escut del municipi i una finestra coronella amb arcs trilobulats separats per una fina columna amb capitell llis emmarcada per un arc de mig punt que descansa sobre dues impostes. L'últim pis està forma per unes galeries tancades amb finestres i coronat amb un ràfec bastant sobresortit. A l'interior, a la planta baixa es poden observar uns arcs apuntats i un mural on es narren els fets històrics més destacats de Montblanc. Hi ha un finestral gòtic i la porta d'entrada, el balcó i la galeria superior són afegits dels segles xvii-xviii. Al vestíbul s'exposen els gegants més que centenaris. Història Durant la Guerra dels Segadors va quedar molt deteriorat i al pas del segle xvii al xviii va subir una important remodelació com la porta d'entrada arquitravada, el balcó i la galeria. En canvi, la barana del balcó, de ferro forjat, s'hi va afegir al segle xix. El 1979 la façana fou restaurada i aleshores es van descobrir la primitiva estructura, el portal adovellat i el finestral gòtic. Referències Bibliografia Badia Batalla, Francesc. Guia turística de Montblanc. Ismael Balanyà, 1992. ISBN 978-84-6043-152-7. Enllaços externs «Casa de la Vila de Montblanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Casa Mas Ros (Caldes de Malavella)

La Casa Mas Ros és un edifici de planta baixa i pis, situat al nucli urbà de Caldes de Malavella (Selva). Fa xamfrà amb la Rambla recolons i el carrer Balneari Soler. Form part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció A la façana principal (Rambla Recolons), al costat lateral dret hi ha la porta d'entrada en arc escarser i decoració modernista a manera de guardapols. A la porta, de fusta, hi ha decoracions florals incises, d'estil modernista. Al costat esquerre, tres finestres en arc rebaixat, porticons i gelosies de fusta i ampit de rajola vidriada, i decoració modernista a manera de guardapols. Una línia d'imposta amb les motllures en escòcia separa la planta baixa del pis. Al pis, dos balcons, separats per una columna amb capitell, fets de pedra artificial, que sosté una motllura. Les obertures són en arc de llinda, amb porticons i gelosies de fusta. Les baranes són de ferro forjat, de semi-bulb. Els balcons estan reculats en el mur de la façana. Just sobre la porta d'entrada, un terrat al nivell del pis. Corona la façana un pinyó escalonat amb elements modernistes. A la cantonada, a l'altura del pis, una tribuna de cinc costats amb marlets i decoracions florals d'estil modernista. A la façana que dona al carrer Balneari Soler, planta baixa amb portal (garatge) en arc de llinda flanquejat per dues finestres en arc rebaixat i decoracions d'estil modernista, a manera de guardapols. Al pis quatre finestres, dues de les quals, a l'esquerre, estan geminades, en arc pla i guardapols. El pany de paret és de maó arrebossat, pintat de color ocre amb decoracions de color gris. Història A mitjan segle xix a la comarca de La Selva sorgiren els primers nuclis d'estiuejants a l'entorn de localitats amb aigües termals. En principi s'hostatjaven en fondes o cases particulars però amb la millora dels mitjans de transport les localitats es consoliden com a zones d'estiueig i llavors és quan es comencen a construir les cases d'estiueig. A la "Guia ilustrada oficial. Caldas de Malavella" de l'any 1927 consta que aquest edifici pertanyia a Antoni Mas. Era un dels edificis que es llogaven als estiuejants que anaven al poble atrets per les aigües medicinals. L'edifici se situa a la rambla Recolons, un dels passejos que es construeixen al poble en aquest moment i que pren el nom de qui el va promoure, en Bartolomé Recolons. Un dels xamfrans dona al carrer que pren el nom del Balneari Soler, desaparegut el 1975. Referències
Perdiguers (la Baronia de Rialb)

Perdiguers és una masia del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part central-nord del terme municipal, al nord del Palau de Rialb. S'alça als plans que s'estenen damunt de la costa de Caubet, al marge dret del Rialb, dominant els fondals dels barrancs de la Font dels Pins Alts i el de Perdiguers. Està a tocar de la carretera del Forat de Bulí, al km. 2,1. Al seu costat es troba la capella de Sant Joan i, poc més enllà, té inici la pista que mena a Sant Jaume de Sant Cristòfol de la Donzell. Descripció És una casa pairal de planta rectangular, construïda a sobre d'edificacions medievals consistents en unes voltes de canó a les quadres i cellers interiors. Té una eixida adossada al costat de migjorn, també de tres plantes d'alçada. A la banda de ponent hi ha l'església i els coberts agrícoles annexes. La façana té una composició simètrica amb porta rectangular i dues filades de finestres i finestra oberta a les golfes. La coberta és a dos vessants sobre un ràfec de pedra. L'eixida té un doble arc sense pilar intermedi penjant. Cisterna al nord. La data de 1788 apareix al pilar principal de l'eixida afegida. Ruta per accedir-hi Carretera del Forat de Bulí, km. 2,1 Referències
Castell d'en Plaja

El Castell d'en Plaja és un edifici aïllat en forma de castell del municipi de Lloret de Mar (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a prop del Turó Rodó, al costat esquerre (o a la part nord) de la platja gran de Lloret. És un indret amb molta visibilitat i molt visible des de tota la platja de Lloret, cosa que ha fet que sigui motiu i logotip del tradicional turisme de platja de Lloret. Descripció La planta és rectangular i té diversos cossos de dues i tres plantes. Existeixen dues torres de planta circular, encara que una té molt més diàmetre que l'altra i una és més alta i prima que l'altra. Hi ha portes i finestres amb arcs i mènsules apuntades i espitlleres als panys de paret culminats amb merlets. La coberta és aterrassada. La construcció, d'estil relativament neogòtic, és de pedra i ciment i la coberta de rajola. Al voltant de l'edifici principal hi ha diversos panys de paret emmerletats, fins i tot hi ha un caminet que arriba fins als penya-segats de la costa en forma de mirador. Història Les obres, dirigides per l'arquitecte Isidre Bosch s'iniciaren el 1935 i finalitzaren el 1940. El promotor fou Narcís Plaja Martí, industrial dedicat a les galetes a Girona que encarregà l'edifici per mostrar la seva puixança econòmica. La construcció d'aquest edifici despertà molta polèmica però ha acabat sent un dels símbols del poble. Referències