Conjunt monumental d'Olèrdola

El conjunt monumental d'Olèrdola es troba al municipi hòmònim (Alt Penedès) i està format per les restes de l'antic poblat, el castell, i l'església de Sant Miquel, catalogats com a bé cultural d'interès nacional. Està situat sobre una plataforma rocosa del turó de Sant Miquel, de 358 m d'altitud màxima i una superfície de 3,5 ha, als vessants occidentals del massís del Garraf, dins el parc d'Olèrdola, tot dominant la plana del Penedès. Dins el recinte fortificat medieval, l'espai s'estructurava en tres àrees: a la part superior es trobava la zona militar, amb el castell al cim i, més avall, l'àrea sacra, amb l'església i la necròpolis. La part baixa de la muntanya era ocupada per les cases. Història Les excavacions arqueològiques han permès establir la cronologia d'ocupacions d'aquest indret des del Bronze Antic fins a l'època medieval, amb llargs períodes d'abandó. Fins a l'inici de l'edat del Ferro (segles viii-vii aC), quan s'hi bastí la primera muralla, no hi va haver un hàbitat estable amb una organització protourbana. Entre els segles v-iv i ii aC, la tribu ibera dels cessetans convertí la plataforma rocosa en un gran oppidum, aprofitant la muralla de l'edat del Ferro. Entre la fi del segle ii i els inicis del i aC, els romans hi aixecaren una fortalesa, abandonada durant la segona meitat del segle i aC. El 911 s'esmenta a la documentació l'urbs d'Olèrdola, i cap al 929 el comte Sunyer I de Barcelona (912-954) hi edificà un castell amb la seva església, consagrada cap al 935, sobre les ruïnes de l'antic recinte romà, al sector meridional i més elevat. El castell (castrum) i la ciutat d'Olèrdola (civitas Olerdulae) foren malmesos durant la ràtzia d'Almansor (985). El 1041, Mir Geribert, membre de la família vescomtal de Barcelona i emparentat amb els Santmartí, actuà en oberta rebel·lió contra el comte Ramon Berenguer I i s'apoderà del castell. La revolta finalitzà el 1059, quan Mir Geribert reconegué la potestat del comte sobre Olèrdola i el seu territori. Cap al 1080, el seu fill Arnau de Santmartí jurà fidelitat al comte Ramon Berenguer II pels castells d'Olèrdola i d'Eramprunyà. Durant la ràtzia almoràvit del 1108 en territori català, Olèrdola fou destruïda, i un cop retirats els invasors, el comte Ramon Berenguer III va intentar estimular-ne la repoblació concedint àmplies franqueses i van demanar la col·laboració del monestir de Sant Cugat, al que cedí la torre superior del castell el 1109, mentre que l'església fou cedida al bisbe de Barcelona per a que la refés. La custòdia del castell i la ciutat fou encomanada a Jordà de Santmartí, els descendents del qual en posseïren la castlania fins al segle xiii. A mitjan segle xii, l'avenç de la Reconquesta fins a les terres de l'Ebre va fer que Olèrdola perdés importància estratègica, i que la població s'anés desplaçant cap a la plana a mesura que augmentava la importància de la nova capital, Vilafranca. Esporàdicament, la fortalesa tingué guarnicions temporals en època de conflictes armats, com la Guerra Civil catalana al segle xv, la Guerra de Successió del segle xviii o la Guerra del Francès al segle xix. L'església de Sant Miquel va ser parroquial fins al 1884, quan el bisbat de Barcelona la va vendre juntament amb tot el recinte i el lloc passà a ser una explotació agrícola. El 1963, la Diputació de Barcelona va adquirir la finca, i el novembre del 1971, després d'algunes reformes a l'església i la construcció d'un nou edifici en el lloc ocupat per una antiga masia-rectoria, el conjunt monumental d'Olèrdola fou obert al públic. Des del 1995, és una de les seus del Museu d'Arqueologia de Catalunya. Arquitectura Antic recinte L'element constructiu més important és la muralla, feta amb dos tipus diferents de pedra (calcària i marès). Consta de dos paraments d'opus polygonale, amb pedres de dimensions variables relligades amb terra, i presenten quatre torres, tres de quadrangulars i una de semicircular, dues de les primeres flanquegen la porta d'accés. Tanmateix, s'ha especulat sobre la possibilitat que en època medieval fos remuntada, ja que per sobre de l'opus polygonale s'observa un parament més bast; no obstant, aquest canvi és inapreciable al llenç intern de la muralla, que és totalment homogeni. Dins del recinte hi ha una gran cisterna excavada a la roca, amb una capacitat de 328 m³, així com un gran nombre de sitges, fons de cabanes i altres restes d'època ibero-romana i medieval. Castell d'Olèrdola Està situat al punt més elevat del turó, al SE del recinte, i només resten en peu quatre parets i l'arrencada d'una volta, que té com a base una torre romana amb opus quadratum. Quan es va construir, la muralla romana, que tancava només l'istme nord, fou perllongada fins a aconseguir el tancament total del recinte. L'entrada principal, flanquejada per dues torres, és la mateixa que en època romana, però no es pot descartar la possibilitat d'altres entrades laterals secundàries, com l'escala tallada a la roca que comunica l'extrem nord-oest amb la font situada al peu de la cinglera i en la qual poden observar-se restes dels encaixos per la tanca. Església de Sant Miquel d'Olèrdola Es tracta en realitat de dues esglésies: la preromànica (datada entre el 929 i 935) se situa a l'angle nord-est del temple romànic (consagrat el 991) i només se'n conserven l'absis i l'arrencament del mur septentrional; la romànica té l'absis quadrangular per fora i semicircular per dins i aprofità el costat meridional del tester de l'església primitiva, tot obrint una porta de comunicació entre els dos absis. Després de la incursió almoràvit del 1108, el temple fou reformat amb el sobrealçament i reforç dels murs amb arcs formers, el que va fer possible substituir la coberta de fusta per una volta de canó. Al mateix temps es devia construir el cimbori, damunt el qual hi ha una espadanya molt malmesa, així com la porta de la façana de ponent, d'arc de mig punt adovellat, damunt de la qual hi ha una finestra geminada amb un capitell amb decoració vegetal, que segurament procedeix de l'església primitiva. L'església actual és el resultat dels importants treballs de restauració dirigits per Jeroni Martorell entre el 1926 i 1928 i continuats a partir del 1953 per Camil Pallàs, que eliminaren totes les capelles afegides a la nau i la seva decoració interior, en un intent de repristinació del temple de començaments del segle xii. Necròpolis de Sant Miquel S'estenia a l'entorn de l'església prerromànica, i ja devia estar en ús a inicis del segle x o fins i tot abans. Es tracta de tombes antropomorfes excavades a la roca, que es concentren sobretot a l'entorn de la capçalera, tot i que també n'hi ha a ponent i al sud. En total, s'hi han pogut identificar 12 enterraments d'adults i 6 d'infants o adolescents i 4 d'albats. En una petita zona enjardinada entre el centre d'interpretació i l'entrada del recinte hi ha un sepulcre exempt antropomorf, traslladat a finals dels anys 1960 des de la porta de l'església. Galeria Referències Bibliografia Daura i Jorba, Antoni; Galobart i Badal, Joan «Les tombes medievals excavades a la roca. El cas del Bages». Dovella, núm. 5, 1982, p. 13-23. Enllaços externs «Castell d'Olèrdola». Castells Catalans. «Castell d'Olèrdola». Catalunya Medieval.