NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Capella de Santes Creus de Bordell

La capella de Santes Creus de Bordell és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Antiga vicaria de Madrona. Església romànica d'una nau i absis rodó. La teulada és a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana principal. La nau està coberta amb volta de canó amb un arc preabsidal i un arc toral que arrenca de mitjana altura. A la façana es troba la porta, emmarcada per un arc de mig punt, amb llinda i timpà sense escultura; per sobre hi ha una finestra biforada i, coronant la façana, es troba un campanar de cadireta d'un ull. El parament és de pedres escairades a cops de maceta en fileres. Finestra a l'absis de doble esqueixada i arc de mig punt adovellat. L' any 1898 es va adossar la rectoria a la façana sud, que en el transcurs de la guerra civil va ser enderrocada. Referències
Casa Alfred Santamaria

La Casa Alfred Santamaria és un edifici modernista del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la primera obra de Planas Calvet a la Garriga. És un edifici civil, un habitatge unifamiliar aïllat. Consta de planta baixa, soterrani i golfa. Està assentada al damunt d'un sòcol de maçoneria. La comunicació vertical es fa mitjançant la torre, i aquesta acaba en un mirador. La coberta és a dos vessants. Les llindes són esglaonades i valorats amb botons ceràmics. El ràfec està sostingut per mènsules de fusta. L'estucat de les entremènsules és amb motius geomètrics florals que es repeteixen al llarg de tot el ràfec en forma de sanefa. Referències
Mas Gener (Santa Eugènia de Berga)

El Mas Gener o el Gener de la Plana és una masia de Santa Eugènia de Berga (Osona), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Consta des del segle xii amb el nom de Gener de Palou, per trobar-se dins de l'antiga vil·la rural de Palou, documentada el 940. El 1277, Pere March de Santa Eugènia i Elisenda de Benages, juntament amb el seu fill Ramon, establiren a Ramon Gener de Palou i a la seva mare Berenguera, així com també a d'altres pagesos, la facultat de prendre aigua del torrent que discorre de Berga de la parròquia de Santa Eugènia, i portar-la cap als seus masos per a regar, a canvi d'un cens anual de dos parells de gallines. A més, Ramon Gener de Palou havia de pagar 6 sous anuals per a disposar de tota l'aigua els dissabtes, des de la posta de sol fins a la sortida de sol del diumenge i els dimarts, des de la sortida de sol fins a la posta. Entre els segles xvi i xvii va ser propietat dels Morillo, una família de juristes i terratinents, que abans del 1580 hi varen aixecar una capella forana o exempta dedicada a Nicolau de Tolentino. Tenia molta devoció en el veral i la parròquia de Santa Eugènia la visitava corporativament el dimarts de Pasqua, quan la processó tornava de visitar els màrtirs de Vic. A principis del segle xvii, per una cessió condicionada a la redempció dels censos, la propietat del mas i les seves terres va passar a les monges carmelitanes calçades del convent de les Davallades de Vic, que la tingueren fins a la desamortització de Mendizábal (1836), quan va ser confiscada per l'Estat. El 1871 va ser adquirit en subhasta pública per Enric Carbó i Ferrer, que també es va fer amb la propietat del mas Roure i va fer construir l'actual torre amb la inscripció «Villa Carmen» en homenatge a la seva esposa Carme Juncadella i Oliva, filla del fabricant Jeroni Juncadella i Casanovas. Després de la mort d'aquesta, la propietat fou heretada pel seu fill Emili Carbó i Juncadella, soci corresponsal de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre. Descripció Orientada a ponent, coberta a dues aigües i amb el carener perpendicular a la façana, té un portal adovellat, semi-cobert per uns porxos adossats de construcció recent. A la part de llevant, i adossat al mas, s'hi construí una torre anomenada «Villa Carmen», formada per tres cossos ben determinats i a la que s'hi accedeix mitjançant unes escalinates laterals. Cal destacar-hi notables elements de ferro forjat, així com uns lleons alats de pedra picada situats als pilars d'entrada. L'edifici està envoltat per un ampli jardí i un llac artificial. Vegeu també Casa Pere Carbó i Rovira Can Garrigó Casa Jeroni Juncadella Casa Rodolf Juncadella Casa Emili Juncadella Referències
Ermita de l'Abellera

L'Ermita de l'Abellera o de la Mare de Déu de l'Abellera, com també se la coneix, està situada a uns 2 kilòmetres a llevant del poble de Prades. S'alça en una cinglera de 1.020 metres d'altitud, aprofitant una balma on abans d'edificar-hi l'Abellera hi havien viscut eremites, entre d'altres sembla que hi va ser Bernat Boïl, primer llegat apostòlic a Amèrica el 1493. Està declarada Bé cultural d'interès local. Història Segons la tradició, un pastor va trobar la imatge de la Verge entre les branques d'una alzina voltada de ruscos, quan anava a buscar mel. La imatge hauria retornat dues vegades al lloc on havia estat descoberta cada vegada que el pastor provava d'endur-se-la cap a casa. La tradició parla també d'una ermita existent en aquell lloc, on s'hi hauria retirat la reina Margarida de Prades. Sembla però que l'ermita no es va construir fins al 1570, i beneïda pel rector de Prades el 1574. El 1578 s'hi afegí el campanar, i a finals del segle xvii o a començaments del xviii s'hi van fer importants obres de reforma. L'ermita és un recinte d'una sola nau. El 1936 es va destruir la imatge de la Mare de Déu, obra d'alabastre policromat d'estil gòtic tardà popular. La imatge es va reproduir a partir de fotografies l'any 1940 amb marbre de Sarral. Segons Amades, la devoció, que està molt arrelada i s'hi fan romeries a l'ermita i balls de coques de mel, vindria de la cristianització del culte a una antiga divinitat agrícola local. Vora de l'ermita brollava una font amb aigua que tenia fama de miraculosa, que s'estroncà a començaments del segle xx. Vora l'ermita hi ha un pedró d'homenatge a Melcior Font, que en va escriure els goigs. Referències
Torre del Cargol

La Torre del Cargol o Força d'Estany és una torre de defensa situat a l'antic terme de Seró, al municipi de Artesa de Segre (Noguera), declarada bé cultural d'interès nacional. Es troba a l'extrem d'un altiplà damunt d'un dels passos que permeten de comunicar la conca del Llobregós amb la contrada d'Artesa de Segre i amb Balaguer. Història Cal relacionar aquesta fortificació amb l'anomenada torre de Dàdila, que apareix esmentada a la carta de venda que del castell d'Artesa de Segre pel comte Ermengol II d'Urgell a Arnau Mir de Tost el 1039: ipso castro suprascripto ad ipsam turrem de Dalila. Aleshores aquesta torre tenia a l'entorn un petit nucli habitat del qual subsisteix l'esglesiola dedicada a Sant Miquel, situada molt a prop i avui enderrocada. EL 1420, els Casaldàliga van comprar la jurisdicció de la Força al rei Alfons el Magnànim, i el 1427 el senyor era Ramon de Casaldàliga, que també ho era de Ponts i Torreblanca, entre altres llocs. En el fogatjament del 1497 consta que la Força, el Tossal i Torreblanca formaven part de la mateixa baronia. El 2009 es va redactar el projecte de restauració de la torre, que aleshores es trobava en un molt mal estat de conservació, per tal de recuperar-ne l'estabilitat i consolidar-la. Descripció Es tracta d'una torre de guaita amb dues fases constructives ben diferenciades: la primera correspon possiblement als segles ix-x i es tracta d'una torre islàmica de planta quadrada feta de tàpia amb un petit sòcol de pedra. Els costats feien 4,20 m i els murs eren fets de blocs de tàpia de 3,80 m de llarg × 0,80 m d'ample i 0,90 m d'alt, fins a unes 7 tàpies, uns 6,30 m. Posteriorment, en època romànica (segle xi), fou folrada amb un recreixement de pedra de planta circular, feta de petits carreus units amb argamassa, i de la que només es conserva la paret nord (amb una important esquerda vertical que ha estat consolidada), mentre que la sud està completament esfondrada. El seu diàmetre és de 7,2 m, i a la part inferior, s'adossà a la torre quadrada. Els carreus són poc o molt escairats i ben arrenglerats: els inferiors són més grans (25 cm × 50 cm) i els de més amunt són una mica més petits (15 cm × 30 cm). A l'interior hi ha vestigis de les quatre plantes que la dividien, tancades per una volta amb lloses verticals en forma de plec de llibre. A sobre d'aquesta volta es construí una sala, més espaiosa que la inferior i amb una alçada d'uns 4 m, acabada també amb una volta, feta també amb pedres col·locades verticalment. En aquest nivell superior hi ha quatre espitelleres, totes orientades cap al nord, més difícil de defensar.La porta devia ésser situada al nivell superior i orientada cap al sud, a la banda que ha caigut. Al voltant de la torre hi ha les restes del que havia estat un recinte de planta quadrangular d'aparell constructiu molt gran. El costat septentrional fa uns 12 m de llarg i són visibles tres filades dels grans carreus de 50 x 80 cm; també es veu el costat oest i una part de l'est, mentre que el meridional està colgat, segurament per les runes de la torre. Referències
Mas Mitjà

El Mas Mitjà és una masia de Santa Eugènia de Berga (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana. Al davant té uns porxos de tres cossos, un d'ells cobert a manera de galeria, sostinguts per pilars. L'edifici és bastit amb pedra, calç, tàpia i maó amb embigat de fusta. A la part posterior hi ha un portal que tanca la lliça. A la part dreta del mas, i comunicada per un pont, hi ha una capella que havia estat dedicada a la Mare de Déu de la Concepció, amb un òcul i un petit campanar d'espadanya a la façana de ponent. Una cabana i altres edificacions annexes complementen el mas. Història La masia va reedificar-se al segle xviii. Pal que fa a la capella hi ha notícies que l'any 1857 la seva propietària, Maria de Ferrer, marquesa de Puerto Nuevo, va demanar permís al bisbe de Vic per poder-hi celebrar missa. És la casa natal de l'historiador franciscà Josep M. Pou, vinculat a la vida de Sant Miquel dels Sants. A l'altre costat, al cantó de Vic, hi ha un petit oratori dedicat a Sant Miquel dels Sants; la tradició- que encara avui continua viva- diu que allà hi anava el Sant quan era un infant a fer oració i martiritzar-se en un arç. Referències
Sant Antoni de Santes Masses

Sant Antoni de Santes Masses és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a l'extrem oest del terme municipal, al cap d'amunt del serrat de Sant Antoni, un turó que s'aixeca un centenar de metres a l'esquerra de la riera de Madrona, entre el barranc de Pinós i el Clot de l'Infern. Sota seu s'alça la masia de cal Llobet i les runes de la de Santesmasses. S'hi pot anar des de la carretera C-14 (Eix Tarragona - Andorra). Al km. 130,3 (41° 58′ 27″ N, 1° 17′ 50″ E) surt en direcció de llevant una carretera asfaltada que ressegueix el curs de la riera. Està molt ben senyalitzada. Seguint aquesta carretera, al cap de 2,2 km.(41° 58′ 11″ N, 1° 19′ 07″ E), es pren una pista que revolta a la dreta indicada com direcció "Llobet". Amb menys de 900 metres s'arriba a cal Llobet on cal deixar el vehicle i pujar a peu a l'ermita. La pista és molt dreta. Recomanable tot terreny. Descripció Església d'una nau i absis rodó (5,70 x 17) orientat a llevant. La nau està coberta amb volta de canó, però avui està ensorrada gairebé totalment. Té un arc presbiteral i tres arcs torals, de mig punt. Coincidint amb els arcs torals, exteriorment, hi ha contraforts. El parament és de grans pedres tallades en filades. La zona dels peus ha desaparegut i, posteriorment, s'ha construït un mur en l'últim arc toral; per sota d'aquest hi ha un arc apuntat tapiat. Té la porta al sud, d'arc adovellat de mig punt. Referències Enllaços externs Sant Antoni de Santes Masses, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Ermengol de Madrona

Sant Ermengol de Madrona és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part central del municipi, entre nucli de Sant Climenç i la masia de les Cots, dins un bosquet anomenat de l'Ascensió. S'hi va des de Sant Climenç seguint la carretera asfaltada provinent de Solsona en direcció a ponent. A la sortida del poble hi ha bons indicadors. Al cap d'1,3 km. (41° 56′ 45″ N, 1° 24′ 16″ E) es pren la desviació a la dreta direcció "Cots". Immediatament de passada la masia cal agafar la pista de la dreta que puja entre camps de conreu cap al bosc que es veu enfront. Després d'un parell de corbes s'arriba a la capella nova. La vella és dalt del turó al sud. Descripció Església de planta rectangular amb teulada a doble vessant i petit campanar d'espadanya. L'absis és pla. La façana principal té una porta d'arc de mig punt adovellada i una petita finestra circular. Referències
Sant Jaume de Rossells

Sant Jaume de Rossells és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau i absis rodó. La nau està coberta amb volta de canó la part tocant a l'absis, i els 4,40 metres propers a l'entrada estan coberts a dos vessants. L'interior està enguixat i pintat. El parament és de grans pedres rústiques amb fileres. El frontis romànic ha desaparegut, i la porta actual imita una porta romànica adovellada. A la cantonada de la façana hi ha la inscripció: "Pau Rosells 1866". Història No es té cap notícia històrica dels orígens de l'edifici. Les parts d'època romànica són molt escasses a causa de les reformes que sofrí l'any 1761. La part frontal de l'edifici, fins a mitja nau, va ser afegida l'any 1866. Referències
Sant Jaume de Sallent (nou)

Sant Jaume de Sallent o el Sagrat Cor és l'església parroquial del nucli de Sallent, al municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser bastida el 1925 per a substituir l'antiga església de Sant Jaume de Sallent que estava en estat ruïnòs. Descripció Església de planta rectangular, adossada a l'antiga rectoria. La porta principal és d'arc d'esquena d'ase, a sobre hi ha un relleu amb la data 1925 i la inscripció "Sans S.C. Jesu" i més amunt hi ha un òcul. La façana està rematada per un campanar de cadireta de dos ulls d'arc apuntat i decorat a la part superior per petits merlets i una creu. Tot el mur està rematat a la part superior per merlets escalonats. El parament a la part inferior fa un sòcol de grans pedres rugoses i la resta del mur és de carreus tallats de forma irregular formant filades més o menys uniformes. Referències
Sant Just d'Odèn

Sant Just d'Odèn és una església d'Odèn (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba al sud-oest del terme municipal, a la carena de la Serra de Sant Just que tanca la petita coma de la Valldan per migjorn. Pel seu costat hi passa el camí de Cambrils a Oliana que aquí coincideix amb el traçat del GR-1, sender de gran recorregut que travessa el Prepirineu català des de Sant Martí d'Empúries fins al Pont de Muntanyana. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada d'Oliana a la Valldan, que s'inicia al punt quilomètric 142,3 de la C-14 (Eix Tarragona-Andorra), un cop passat el nucli d'Oliana (42° 04′ 28″ N, 1° 18′ 28″ E). Està ben senyalitzada. Als 3,4 km, en l'indret anomenat coll del Vent(42° 05′ 05″ N, 1° 20′ 35″ E), es troba un pal indicador del GR-1 senyalant el sender ben visible que puja a la dreta i remunta la Serra de Sant Just. Salvat un desnivell de 100 metres s'arriba a l'església. Descripció Església d'una nau i absis rodó. Les seves mides són 5,70x11,70 metres. Està orientada en direcció nord-est. La nau està coberta amb volta de canó. Arcs presbiterals i torals de mig punt. L'absis està deformat a l'interior, ja que van intentar fer-lo rectangular i van tallar els muntants de l'arc que inicia l'absis. La porta actual es troba al frontis. La romànica, al costat de l'epístola, és d'arc de mig punt i adovellada. Dues finestres, una a l'absis de doble esqueixada i arc de mig punt adovellat i l'altra, al mur del costat de l'epístola, d'una esqueixada i arc monolític. Parament de pedres escairades a cops de maceta i en fileres. Història Església no esmentada a l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell, l'any 839. Referències
Sant Just i Sant Pastor de la Valldan

Sant Just i Sant Pastor de la Valldan és l'església parroquial del nucli de la Valldan, del municipi d'Odèn (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A la Valldan s'hi va, des d'Oliana, per la carretera asfaltada que s'inicia al punt quilomètric 142,3 de la C-14 (Eix Tarragona-Andorra), un cop passat el nucli d'Oliana (42° 04′ 28″ N, 1° 18′ 28″ E). Està ben senyalitzada. Descripció Situada al nucli de la Valldan, és un edifici d'una sola nau de planta rectangular, cobert amb volta de canó i capçat a la banda SE per un absis que supera el semicercle en planta. A l'interior, arrebossat i pintat, es pot comprovar com l'absis ha sofert una reforma posterior, en la qual es va intentar donar-li forma rectangular tallant els muntants de l'arc que inicia l'absis. Actualment només es veu la curvatura originària prop de la seva finestra central. L'absis s'obre a la nau mitjançant un arc preabsidal de mig punt. La nau té un arc toral i al mur sud un arcosoli practicat al gruix del mur. Tota la construcció presenta un parament a base de carreus disposats en filades uniformes i treballats a cops de maceta. L'absis descansa damunt un sòcol de pedres més grosses que la resta de la construcció i és resseguit, igual que els murs laterals de la nau, per una cornisa de pedres trapezoidals. La porta, oberta posteriorment, és al frontis i damunt seu hi ha una finestra rectangular de doble esqueixada. La porta romànica, d'arc de mig punt, es troba tapiada i encara es pot veure al mur S. En aquest mateix mur hi ha una finestra d'una esqueixada, coronada per un arc de mig punt, i a l'absis hi ha dues finestres del mateix tipus. Al frontis s'alça un campanar de cadireta amb dues finestres d'arc rebaixat, adovellat, molt malmeses. Al mur N hi ha adossada una sagristia. Per l'aparell es pot datar aquesta construcció dins el segle xii, seguint un estil romànic rural. A l'interior es conserva un sepulcre datat als segles XII-XIII. Història Aquesta església, situada dins l'antic terme del castell d'An o de Valldan, va tenir des d'un principi funcions parroquials. Pertangué a la canònica de Santa Maria de la Seu d'Urgell com a propietat particular. Les primeres notícies de l'església es troben en la relació de parròquies del final del segle x o de principi de l'XI, continguda a l'apòcrifa acta de consagració de la Seu d'Urgell, on es fa constar la parròquia de Valldan ("Valle Hando"). La següent notícia correspon a la venda que l'any 1029 feren Borrell, fill d'Ellemar, i la seva muller Aimó al bisbe d'Urgell del seu alou situat al terme de Sant Just, a la Valldan. En la creació del bisbat de Solsona, després d'una llarga disputa amb el bisbe d'Urgell, aquesta parròquia quedaria dins els límits del bisbat d'Urgell, en el qual encara roman en l'actualitat. Referències
Sant Martí de Cambrils

Sant Martí de Cambrils és l'església parroquial del nucli de Cambrils, al municipi d'Odèn (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església parroquial de Sant Martí es troba al nucli més important del municipi d'Odèn, a la part nord-oest del terme, al peu del Castell de Cambrils. S'hi va des de la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou): al punt quilomètric 19,6 (42° 08′ 22″ N, 1° 23′ 25″ E), davant les primeres cases de Cambrils, surt la carretera asfaltada que porta a Solsona per Serra Seca (ben senyalitzada). Prendre aquesta carretera i al cap d'1,5 km, s'arriba a la rectoria i l'església. Descripció És un edifici d'origen romànic refet al segle xvii. De la construcció romànica resta l'estructura de la nau, rectangular, i la capçalera, d'absis semicircular més baix que la nau, cobert amb volta de quart d'esfera i amb una finestra de doble biaix. La nau és coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. A banda i banda de la nau hi ha diverses capelles buidades als murs. El mur nord es va obrir per donar accés a un cos afegit on es troba una altra capella i la rectoria, a més d'un campanar de torre, sense accés des de l'interior de l'església, actualment. Va ser restaurada recentment, i es van suprimir el cor i l'entrada al campanar. Història L'any 1051 l'església de Cambrils fou consagrada pel bisbe de la Seu d'Urgell Guillem Guifré (1041-1075). La meitat de la parròquia de Cambrils pertanyia a Santa Maria de la Seu d'Urgell i l'altra a Sant Miquel de Cuixà; els bisbes havien de cedir a Sal·la Guillem d'Alinyà i a Oliba Esclua una tercera part dels rèdits que els corresponien per tal que la defensessin dels sarraïns i d'altres possibles agressors, i s'establia com a condició no elegir cap altre senyor sinó l'església de Sant Martí i els seus clergues i no vendre, sense el seu consentiment, res que li pertangués. L'església de Sant Martí ha estat recentment restaurada (2000-2002) mitjançant actuació a càrrec de l'1% cultural, així com la plaça de l'església (2003). Referències
Sant Miquel de Pinell

Sant Miquel de Pinell és l'església parroquial Pinell de Solsonès, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba dalt d'un turó, al marge esquerre del barranc de Pinell que l'envolta, formant un meandre. L'indret és feréstec, ja que està en ple espai natural protegit Obagues de la riera de Madrona. Història El 1097, el comte Ermengol d'Urgell va fer donació d'aquesta església a Santa Maria de Solsona, donació confirmada el 1150 pel papa Eugeni III. Al segle xiv s'hi va fer una ampliació i al segle xviii es va fer reformes al temple. El 1737 es va afegir la rectoria al costat de la porta d'entrada. Descripció És de planta rectangular amb teulada a doble vessant. La part més antiga de l'edifici és la nau que està coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. Al punt d'arrencada de la volta hi ha un mig bossell. La porta principal té una llinda amb la inscripció: «Pensa home lo que obrat auras quant en esta casa entraras tas culpas de veras ploraras y a Deu perdo demanaras perque estret conta donaras al instant que tu finaràs. Any 1722». A l'interior, a banda i banda de la porta, s'obren dues capelles amb arc de mig punt. Al mur de tramuntana, mitjançant un gran arc, es va afegir la capella de Sant Antoni. Cobrint la zona del presbiteri, que és rectangular, hi ha un campanar de planta quadrada i, a cada cara de la part superior, té dues finestres d'arc de mig punt. El parament és de carreus regulars en filades. Referències