NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Cristòfol de Cunit

Sant Cristòfol de Cunit és una església del municipi de Cunit (Baix Penedès). De l'edifici romànic només queda la capçalera trevolada i l'espai presbiteral. L'absis de tramuntana queda totalment integrat a la construcció de la rectoria, adossada al mur de tramuntana, mentre que els altres dos conserven les obertures de doble esqueixada i les lesenes que els decoren tot hi estar sobrealçats. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La façana de l'edifici presenta una portalada d'arc rebaixat emmarcada per pedra. A sobre hi ha una petita fornícula amb la imatge de la Verge amb el Nen al coll. Damunt hi ha una rosassa que té dibuixada una creu grega i un ull de bou el·líptic. Les cobertes són de dues vessants i tallades a cada banda de la façana per una forma còncava. El campanar és una torre quadrangular molt reformada. És compost per diversos cossos separats per cornises. El superior presenta quatre arcs de mig punt on hi ha les campanes. Al costat de l'església hi ha restes de l'antic cementiri. A la banda esquerra, hi ha adossada a l'església, l'antiga casa rectoral, de tres pisos. La porta d'accés és d'arc rebaixat i presenta a la clau la data de 1782. L'església té tres absis orientats a sol ixent, coberts amb volta de quart d'esfera, amb una cúpula hemisfèrica a l'espai central que va ser reformada a començaments de segle xvii en carregar el campanar. L'absis de l'esquerra és tapat per l'antiga rectoria, el del mig és foradat per l'escala de la casa i el de la dreta està desfigurat per unes golfes que es construïren al damunt. Cada absis té tres finestres i és decorat per unes bandes verticals i una senzilla motllura llisa i horitzontal, on hi ha posades dues pedres amb dibuixos d'entrellaçats bastant matussers. Les parets són fetes amb pedres del país petites Història L'any 1626 la població de Cunit acordà pagar primícies sobre els fruits, per tal d'ampliar l'església que resultava insuficient per a la població. En el 1735, i amb motiu d'una visita pastoral del bisbe Aguado, es tornà a suscitar la qüestió. Fou en el 1762 quan s'acabà de bastir el temple actual, el qual conservà part de l'antiga església (sagristia). Fins al segle XIV Cunit tingué rector propi, però en el 1363 es decretà la unió d'aquesta església amb Cubelles. Bastants anys després, al 1805 un vicari mutual s'establí amb residència a Cunit, i fou en el 1864 quan Sant Cristòfol de Cunit es convertí en parròquia independent. Referències Enllaços externs «Sant Cristòfol de Cunit». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Cristòfol de Roní

Sant Cristòfol de Roní és l'església parroquial del poble de Roní, dins de l'antic terme municipal primigeni de Rialb, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a l'extrem nord-est del petit poble de Roní. D'aquesta església depenia el santuari de Sant Miquel de Roní. És una petita església d'una sola nau, amb campanar d'espadanya que ocupa tota la façana de ponent. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Cristòfol de Roní en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Cristòfol de Toses

Sant Cristòfol és una església romànica als afores del poble de Toses (al Ripollès) al capdamunt d'un seguit de feixes que hi menen, dominant tota la vall. Arquitectura És un edifici d'estructura romànica amb planta d'una nau amb absis semicircular que té adossades dues capelles que li donen forma de creu llatina. La coberta és de volta de canó apuntada. La portalada amb una simple llinda, situada al mur de sud-est, conserva una bonica porta amb decoració de ferro forjat. La capella de la dreta s'allotja sota el campanar de torre de dos pisos, amb un fris de decoració d'arcuacions llombardes, i coberta a dues vessants. A l'interior es conserva una pica d'aigua beneita, de 30 cm de diàmetre i una de baptismal decorada amb el relleu d'una creu. Les pintures murals originals van ser traslladades al Museu Nacional d'Art de Catalunya l'any 1952, així com la biga travessera policromada de l'absis, les pintures sobre taula del baldaquí i una imatge de la Mare de Déu del segle xiii. En dates més recents s'han descobert alguns fragments de pintura mural que s'ha restaurat i es conserven in situ. Història Es desconeix la data de consagració d'aquesta església, però el lloc és anomenat l'any 839 pertanyent al comtat de Cerdanya. Les primeres notícies fiables d'aquest indret són de l'any 1035, quan surt esmentat al testament del comte de Cerdanya Guifré. A l'església es troben elements arquitectònics que es poden datar cap al segle xi i l'absis es pot datar al segle xii. En trobar-se aquesta als afores del poble, demostra que estava sota poder feudal i no sota el domini de l'església. Les pintures que apareixen a la capella lateral dreta de la nau, mostren una remodelació en la decoració d'aquesta cap als segles XVII o XVIII. Referències
Sant Cugat d'Albons

Sant Cugat és l'església parroquial d'Albons (Baix Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'eccelesia de Albornis és esmentada a les Rationes Decimarium dels anys 1279 i 1280. També figura l'ecclesia santcti Cucuphatis de Albornis o Alburnis als nomenclàtors d'esglésies de la diòcesi de Girona de finals del segle xiv. Arquitectura És d'una nau amb absis semicircular molt aprofundit. Construcció romànica primitiva amb una petita part al sector occidental de la nau del romànic tardà. Els elements de la façana, el campanar, algunes obertures i l'arrebossat interior són modificacions d'època moderna. Als paraments exteriors, especialment al mur nord -on s'ha descobert una estreta porta lateral- s'hi observen testimonis de dues etapes constructives. Hi ha alguns carreus grans, aprofitats, d'època romana. La volta de la nau és de canó i la del presbiteri de quart d'esfera. L'arc triomfal i els quatre arcs torals són passats de radi. Un altre arc lateral, als costat de migdia, fa pensar en un possible antic creuer destruït. A tocar el fronts hi ha un altre arc apuntat, d'impostes amb escaquejat en relleu, que correspon a un afegitó tardo romànic. Es conserva una pila baptismal monolítica, romànica. La construcció és bàsicament, de rebles grans desbastats, lligats amb morter; carreus escairats a les cantonades i dovelles ben tallades als arcs. Vora l'extrem oest de la nau, a terra, hi ha dues làpides sepulcrals gòtiques. Hi ha una pila baptismal monolítica tallada en pedra calcària. Té forma semiovoide, de gran copa, amb basament de poca alçada, cilíndric. És decorada a la part superior, externa, amb una motllura o mitjacanya afigurant soguejat amb incisions i, sota d'ella, un fris d'arcuacions de mig punt. Referències Vegeu també Castell d'Albons Sant Grau d'Albons
Sant Cugat d'Ivorra

Sant Cugat d'Ivorra és l'església parroquial d'Ivorra (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Cugat, es troba a la part alta de la vila d'Ivorra, construïda de nova planta al mateix emplaçament que l'anterior d'estil romànic. De planta rectangular o congregacional, impulsada per la Contrarreforma per afavorir la situació dels fidels seguint un eix direccional cap a l'altar, coberta a diferents vessants, degut a la presència del cimbori vuitavat al centre i el campanar situat en un angle de la façana principal. Exteriorment, està realitzada amb carreus regulars de mitjanes dimensions rejuntats amb morter, combinat amb la presència de carreus de majors dimensions a les cantoneres, rosassa i portada. Les façanes laterals estan sobrealçades al centre que és on hi ha ubicat el cimbori, cobert a vuit vessants. Cal destacar la presència d'una cornisa de pedra picada a la part superior i que recorre tot el perímetre de l'edifici, per sota de la qual trobem una petita motllura que també ressegueix tot el perímetre com a únics elements decoratius. A la façana principal cal destacar la portada, que segueix la tipologia d'arc de triomf, amb porta d'arc de mig punt motllurat, flanquejat per dues columnes, amb entaulament superior i timpà de característiques pròpies del barroc, on al seu interior hi ha el nom de Jesucrist en forma d'alt relleu. Per damunt de la portada apareix una rosassa motllurada. La part superior està coronada per un frontó triangular, resseguit per la cornisa que ressegueix tot el temple, així com la motllura inferior, coronat per una creu, i amb la presència al mig de frontó d'un escut heràldic, el qual pertany al llinatge dels Tristany d'Ivorra. El campanar, situat al costat dret de la façana principal, està realitzat amb carreus regulars de grans dimensions, de planta quadrangular esdevenint octogonal a mitjana alçada a causa de la presència d'un rebaix a cadascuna de les seves cantonades, decorat amb pilastres adossades, per sota de les quals apareix una cornisa motllurada que ressegueix tot el perímetre. A la part superior apareix una balaustrada octogonal, separada per una cornisa motllurada inferior, amb la presència a cada extrem de petits pilarets, rematats per una bola superior. Història El 15 de juny de 1780 començaren les obres de construcció de l'actual església, sota la direcció del solsoní Francesc Pons, aprofitant les restes de l'antiga construcció. Fou consagrada dos anys després, l'1 de juny, pel bisbe de Solsona Rafael Lasala i Locela, que n'havia impulsat la construcció. Per iniciativa popular el 1982 es renovà la teulada de la parròquia. Referències
Sant Esteve d'Antist

Sant Esteve d'Antist és l'antiga església parroquial del poble d'Antist, del terme municipal de la Torre de Cabdella a la comarca del Pallars Jussà. Fins al 1970 pertanyia a l'antic terme de la Pobleta de Bellveí. L'església de Sant Esteve està documentada, però tardanament, al segle xiv. Tanmateix, per l'aparell i les formes constructives es pot data al segle xi, dins del romànic, per tant. Fa anys que està abandonada, i el seu estat es deteriora constantment. Tot i les ampliacions i modificacions fetes a l'edat moderna, es conserven força restes del temple romànic: tot l'absis i els murs de la nau, encara que també foren afectats per les modificacions posteriors. Era d'una sola nau amb absis semicircular, amb un sol arc presbiteral, i amb coberta de quart d'esfera a l'absis. La coberta de la nau reflecteix formes constructives gòtiques, si bé tardanes. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "Sant Esteve d'Antist". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Esteve d'Enseu

Sant Esteve d'Enseu és una església romànica del poble d'Enseu, pertanyent al terme de Baix Pallars, del Pallars Sobirà. Pertangué a l'antic terme de Gerri de la Sal. Està situada en un turó de 758 metres d'altitud, en el costat nord-est del poble d'Enseu. És una església d'una sola nau amb absis a llevant, tot dins de les característiques línies del romànic del segle xi. L'absis, que s'obre a la nau a través d'un arc que forma simplement un plec, està decorat amb arcuacions llombardes, de les quals només han desaparegut les dues darreres del costat nord, eliminades en alguna reforma. La coberta original, de la qual es conserva encara el ràfec, era de lloses, que van ser substituïdes més tardanament per teules. Tota la coberta, tant de la nau com de l'absis, és a dos vessants. Té categoria de sufragània, depenent de Sant Feliu de Gerri de la Sal, agrupada modernament a Sant Feliu de Sort. Bibliografia DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 712. Lliçà de Vall, 2014. pdf. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol.VII, pàg. 487-488. Madrid: Establecimiento literario-tipográfico La Ilustración, 1847. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pladevall i Font, Antoni; Castilló Cadena, Arcadi. «Gerri de la Sal». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Roig i Deulofeu, Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Esteve d'Enseu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 211-212 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Enllaços externs Sant Esteve d'Enseu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Sant Esteve d'Estaís

Sant Esteve d'Estaís és l'església parroquial del poble d'Estaís, en el terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el sector sud-est del poble, en el lloc més baix i oriental d'Estaís, lleugerament separada de la resta del poble. Documentat Estaís des de l'any 1090 en una donació al monestir de Santa Maria de Gerri, en el qual consta com a vila comtal, de l'església no es tenen més notícies que les que la relacionen amb el deganat de la Vall d'Àneu, en el qual estava plenament integrada. És una església mitjanament gran, d'una sola nau amb capelles laterals. Té l'absis principal semicircular, el qual probablement és l'únic element que queda de la primitiva església romànica. Aquest absis posseeix un fris d'arcuacions llombardes agrupades de tres en tres entre lesenes, així com dues finestres de doble esqueixada. L'aparell, petit i no sempre igual, permet veure unes formes i tècniques constructives bastant primitives, que ens remeten al segle xi. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Esteve d'Estaís». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Esteve d'Avinyonet

Sant Esteve d'Avinyonet és una església del municipi d'Avinyonet de Puigventós inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Esteve està situada al centre del poble. És un edifici de grans dimensions, d'una nau i planta rectangular. Conserva elements d'èpoques diverses, que corresponen principalment a dues etapes constructives (segles XII-XIII i segle xviii), així com la fortificació del temple amb murs emmerletats i atalussats que indiquen la seva integració al castell veí. Els merlets, perfectament conservats, presenten els garfis dels mantellets Del període romànic és el frontis, convertit en capçalera des del segle xviii, en canviar-se l'orientació del temple. L'antiga portalada es troba actualment tapiada i només se'n pot observar la forma de l'arc de mig punt de l'arc exterior. Al centre de la façana hi ha una finestra atrompetada d'arc de mig punt, i a la part superior un campanar de paret de dos pisos amb arcs de mig punt. La façana actual està situada a llevant i mostra el timpà corresponent a la portalada romànica encastada al mur, damunt la porta rectangular d'accés. L'interior és cobert amb volta de llunetes i decorat amb motllures. Història El temple de Sant Esteve d'Avinyonet va ser construït en època romànica, segurament durant els segles XII-XIII. Posteriorment va ser reconstruït i fortificat al llarg del segle xv. I modificat completament el segle xviii, quan es va capgirar l'orientació de l'església i l'antiga portada va passar a ser capçalera. A aquesta darrera intervenció correspon la data del 1780 que hi ha en una de les obertures. Referències
Sant Esteve de Bagà

L'església parroquial de Sant Esteve és una església de considerables dimensions situada al municipi de Bagà, al Berguedà. Es va fer en l'època de transició del romànic al gòtic. Va ser construïda durant els segles XIV-XV. L'església, els murs de la qual feien de muralla, es construí un segles més tard que el nucli antic, degut al fet que n'hi havia una altra a l'indret anomenat Sant Sebastià, que va ser enderrocada i s'aprofità la pedra per construir-ne l'actual. Té tres naus, amb volta de canó apuntada a la central i voltes d'aresta a les laterals. El seu interior es veié aviat enriquit amb capelles i retaules de gran qualitat. Un gran incendi ocorregut l'any 1753 va destruir-ne la magnificència de l'interior i propicià la construcció d'un nou retaule barroc pels germans Morató, mestres del barroc català, que va ser costejat pels ducs de Medinaceli. L'any 1936, l'altar major va tornar a ser destruït, així com l'orgue, les imatges i objectes de culte. Té una important portalada gòtica. Entre els anys 2010 i 2011 es van efectuar obres de restauració de la coberta i el campanar, així com millores en l'accessibilitat. Història A l'arxiu de Bagà hi ha documents que afirmen que l'any 1320 el papa Joan XXII va enviar una butlla a Bernat, prior de l'església de Santa Maria d'Aspirà, a la Diòcesi d'Elna per nomenar-lo com a jutge perquè dirimís el conflicte que tenia Castelló Sunyer de Forcià, rector de Dòrria amb Ramon Pintor, clergue (o rector) de Bagà. El prior, malalt, subdelegà a Ramon, prior de Serrabona que va citar als dos mossèns perquè es reunissin amb ell a mig camí ("in villa libera terra confluentis"). Referències
Sant Esteve de Bar

Sant Esteve de Bar és un monument del municipi del Pont de Bar (Alt Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció L'església actual és producte d'intervencions que es reflecteixin en la seva estructura i que en dificulten la seva classificació dins les coordenades d'un estil unitari o en excés perfilat De capçalera tripartida i carrada en un principi, posteriorment s'afegí un absis semicircular evidenciat a l'exterior, que prolonga el central i accentua l'eix longitudinal de la nau que ordena l'espai intern. El sistema de cobertes introdueix voltes nervades de creueria. Es poden mencionar també les solucions d'un cor aixecat sobre els peus de l'església i un cimbori sobre petxines que marca transicions entre cobertes a diferents nivells, però que no podem destacar com a cos de llum, radicat entre la nau i el presbiteri. D'altra banda, les obertures de l'edifici, no gaire significatives, amb predomini del mur, es distribueixen en els laterals, absis i façana. Aquesta, de trets sumaris, organitza l'accés amb porta d'arc de mig punt i un senzill òcul. Trencant la idea d'un frontis simètric, a l'alçada de les cobertes, s'aixeca un campanar que transforma la seva planta en octògon de costats desiguals i que es divideix en alçat en un primer nivell massís i el cos de campanes, coronat amb capitell. El parament de pedra vista deixa veure avui dia la disposició irregular dels carreus i tradueix clarament el pas entre el campanar i l'església, que li fa de base. Història L'església parroquial de sant Esteve, situada al capdamunt del poble de Bar, vora les ruïnes de l'antic castell, podria remuntar la seva existència a la primera meitat del segle ix, si l'acta de consagració de la Seu de 839 fos autèntica. Malgrat això, l'edifici que es conserva actualment no permet establir una cronologia anterior a les acaballes de l'edat mitjana, ja que, si bé sembla que hi hagué la traça d'un bastiment romànic, les reformes i campanyes constructives posteriors modificaren fonamentalment la seva aparença. A més a més, en el segle xix, l'edifici fou afectat per un incendi, en el qual segons que sembla va cremar-se també la imatge romànica de la Mare de Déu de Tor, i fou reconstruït. Referències «Sant Esteve de Bar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Esteve de Biure

Sant Esteve de Biure és una església del municipi de Biure (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada dins del nucli urbà de la població de Biure, al bell mig del terme, delimitada per la plaça de la Constitució i el carrer Processó. Església d'una sola nau amb capelles laterals i capçalera poligonal, capçada a tramuntana. La nau està coberta amb volta de canó i arestes, separada per arcs torals recolzats als murs laterals. L'absis també presenta coberta poligonal d'arestes. Les capelles laterals, que no es marquen en planta, estan cobertes amb voltes de mig punt i obertes a la nau mitjançant arcs adovellats. Als peus del temple hi ha el cor, amb barana d'obra i sostingut amb un gran arc rebaixat adovellat, recolzat als murs laterals. L'absis està il·luminat per dues petites finestres de mig punt bastides en pedra. La façana principal presenta un portal d'accés rectangular, emmarcat amb carreus de pedra i la llinda plana gravada amb una inscripció i la data 1702. Damunt seu hi ha una fornícula emmarcada amb pilastres de pedra coronades per esferes i rematada amb un frontó triangular. A l'interior hi ha la imatge del patró del temple. A la part superior del parament hi ha un rosetó adovellat. El campanar, ubicat a l'extrem de llevant de la façana, presenta el basament de planta quadrada i el cos superior octogonal amb grans obertures de mig punt. A l'extrem de ponent de la façana hi ha un rellotge de sol repintat. Cal destacar la finestra de la sagristia, situada al mur de llevant del temple. Presenta la mateixa tipologia que les obertures de l'absis i presenta la data 1703 gravada a la llinda. A l'interior de l'església, una de les piques beneiteres presenta la data 1627. El temple està bastit amb pedra desbastada de diverses mides lligada amb abundant morter de calç. Les cantonades presenten carreus ben escairats. Història L'església de Sant Esteve de Biure és esmentada per primera vegada en un document datat l'any 1107 com "Sci. Stephani de Benevivere". Posteriorment apareix esmentada a les Rationes decimarum dels anys 1279 i 1280 com la "ecclesia de Biure". En els nomenclàtors diocesans del segle xiv apareix com a l'"ecclesia parrochialis sancti Stephani de Biure". Referències
Église Saint-Estève de Biure

L'église Saint-Estève de Biure est un édifice religieux baroque situé dans la commune de Biure, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'église est située au sein du village sur la Place de la Constitution. Construite en pierre, l'église Saint-Estève est constituée d'une seule nef, avec des chapelles latérales et un chevet polygonal. La nef est couverte d'une voûte en berceau et de voûtes d'arêtes et soutenue par des arcs-doubleaux appuyés contre les murs latéraux. L'abside est également couverte d'une voûte d'arêtes polygonale. Enfin, le clocher a une base carrée et une partie supérieure octogonale. Historique L'église d'origine est mentionnée pour la première fois dans un document de 1107 sous le nom de Sancti Stephani de Benevivere. Elle apparaît ensuite en 1279 et 1280 dans les Rationes decimarum sous le nom de ecclesia de Biure, puis au XIVe siècle comme église paroissiale ecclesia parrochialis sancti Stephani de Biure. Elle est reconstruite au début du XVIIIe siècle. Une fenêtre de la sacristie figure la date de 1703 gravée sur son linteau. À l'extérieur, sur la façade principale, on trouve la date de 1702 gravée au-dessus du portail. Un bénitier présente quant à lui la date de 1627. Voir aussi Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Notes et références Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme