NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Església de Sant Andreu de Castellbò

Sant Andreu de Castellbò és una església romànica del poble de Sant Andreu de Castellbò que ha adoptat el nom de l'església, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una sola nau en volta de canó, molt modificada per les ampliacions. La planta és lleugerament trapezoïdal, seccionada amb arcs faixons apuntats, és encapçalada a llevant per un absis semicircular llis. Presenta una finestra absidal i dues més en la primitiva nau que donen al mur de migdia, on hi ha també la portalada de simples dovelles a la part afegida. És particularment singular la forma del campanar d'espadanya de dos ulls, recolzat sobre una part de l'absis tot seguint-ne la superfície cilíndrica; queda cobert en dues seccions, una més alta que l'altra, però seguint els dos pendents de la nau. L'aparell és fet de lloses de pedra gairebé col·locades en sec i ben conservades. A la façana de ponent hi ha un parell de filades en opus spicatum. Situat a la base d'un Crist, hi ha una figura barroca de fusta policromada de Sant Andreu de principi del segle xviii. Història El topònim de Sant Andreu apareix en un document de l'any 914 del monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, on apareixen diversos cenobis de la vall de Castellbò sotmesos pel bisbe d'Urgell al monestir, entre els quals hi consta un Sant Andreu, tot i que s'especifica la seva ubicació. Com a indret de la vall de Castellbò, la seva història està íntimament vinculada a la del vescomtat de Castellbò. L'església de Sant Andreu, sufragània de la de Santa Creu de Castellbò, ha estat annexada més recentment a la parròquia de Santa Maria de Castellbò. Referències Enllaços externs «Sant Andreu de Castellbò». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 8 maig 2012].
Església del Carme (Valls)

L'Església del Carme és un monument del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta basilical d'una nau amb sis trams i capelles laterals. Els suports són pilars. La nau central i els braços del creuer es cobreixen amb volta de canó amb llunetes. El creuer amb cúpula sobre petxines, la capella major amb volta i la sagristia amb aresta. La façana, barroca, és simètrica, amb portada que conté un nínxol amb la imatge de la Verge del Carme damunt la porta principal. Als costats dues finestres i en la part superior un rosetó. El campanar, de base quadrada, s'eleva als peus, en el costat de l'Espítola i és de quatre pisos, progressivament més petits. L'edifici és de pedra i maçoneria amb arrebossat. Antic edifici del convent L'Antic edifici del convent és un edifici de tres ales en angle recte. El quart extrem l'ocupa l'església del Carme. La façana és de composició simètrica, amb planta baixa, un pis, cambra d'aire i terrat amb balustres. A la planta baixa, emmarcades per pilastres, hi ha dues portes d'accés, una de les quals està modificada. Cal destacar que les portes tenen dos arcs, un exterior gairebé de mig punt, i un altre d'interior, rebaixat. La resta d'obertures, rectangular, es distribueixen simètricament per la façana. Les de la planta baixa tenen reixat, i les del primer pis, motllures ritmades. Són interessants els balcons del primer pis, amb balustres de ceràmica. Algunes obertures estan tapades i presenten vestigis de pintura. La separació entre les plantes està marcada per impostes. L'obra és de pedra, maó i maçoneria arrebossada. Història L'any 1320 els Jurats de la Vila van fer donació de la terra necessària per a fundar el monestir i el convent dedicats a Santa Maria del Came. Van col·laborar vallencs filantrops i la Universitat de Valls. El 1512 el prior de Santa Maria del Carme va contractar el mestre de cases Peris de Tost per acabar l'església. La Universitat va recolzar també l'inici de les edificacions del monestir l'any 1678. La façana és del s. XVIII. El campanar es va bastir en dues èpoques. La darrera, probablement, pel mestre d'obres de Valls, Joan Pallà (actiu a inicis del s. XIX). El Temple i el Monestir van ser habitats fins a la primera meitat del s.XIX per Carmelites. Després de l'exclaustració dels frares el 1835, el convent fou adaptat com a hospital i pel que fa a l'església, fou convertida en parròquia el 1878. Referències Enllaços externs «Església del Carme». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església de la Santa Fe de Rauric

L'església de la Santa Fe de Rauric és una església, obra popular del 1882, situat en el poble de Rauric, municipi de Llorac (Conca de Barberà). Per l'estructura de la porta i el rosetó central l'Església de la Santa Fe, d'una sola nau, degué ésser construïda a mitjans del segle xviii i posteriorment reformada (1882) amb la construcció d'una espadanya més gran, l'annexió de dues capelles laterals i l'arrebossat de la façana. Confronta amb el cementiri del poble on es conserven les esteles funeràries discoïdals, molt característiques en la part segarrenca de la comarca, clavades en el sòl. A l'interior del recinte de culte s'hi troba una pica baptismal dins d'una reixa de ferro forjat, un retaule del 1638 dedicat a sant Isidre. Referències Enllaços externs «Església de la Santa Fe de Llorac». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Iglesia de la Santa Fe (Rauric)

La iglesia de la Santa Fe de Rauric es un edificio religioso del núcleo de población de Rauric perteneciente al municipio de Llorach en la comarca catalana de la Cuenca de Barberá en la provincia de Tarragona. Es una iglesia de arquitectura popular incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Descripción Por la estructura de la puerta y el rosetón central la iglesia de la Santa Fe, de una sola nave, debió ser construida a mediados del siglo XVIII y posteriormente reformada en 1882, con la construcción de un campanario de espadaña mayor que el anterior, la anexión de dos capillas laterales y el enlucido de la fachada. Linda con el cementerio del pueblo donde se conservan las estelas funerarias discoidales, muy características en la parte del límite con la comarca de la Segarra.​ En el interior del recinto de culto se encuentra una pila bautismal dentro de una reja de hierro forjado y un retablo del 1638 dedicado a san Isidro. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Santa Fe. Diputació de Tarragona (ed.). «Església de la Santa Fe de Llorac». Mapa de recursos culturals (en catalán).
Església de Sant Andreu de Socarrats

Sant Andreu de Socarrats és una església romànica situada al nucli de Sant Andreu de Socarrats, del municipi de la Vall de Bianya, a la comarca catalana de la Garrotxa. És un monument catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català al vessant nord de la Serra de Sant Miquel del Mont. Arquitectura És de factura romànica i va ser molt modificada durant el segle xviii, moment en què es va donar forma de creu al temple i es va convertir en torre el primitiu campanar d'espadanya de dos ulls. L'any 1982 s'hi varen realitzar nombroses obres de restauració, com suprimir la sagristia enganxada a l'absis, repicar els murs, enderrocar els nínxols de la façana sud, etc., que li han retornat el seu aspecte primitiu. Una pica baptismal d'època romànica d'immersió, de línies senzilles i sense cap mena d'ornamentació. Amida 90 cm de diàmetre, 70 cm d'interior i 72 cm d'alçada. El capitell d'època preromànica encastat a la façana est. Aquest capitell va pertànyer al temple antic de Sant Andreu. Hi són representats dos caps humans amb un motiu floral situat entre els dos. Conserva un altar dedicat a Sant Isidre, dels segles XVIII-XIX. Notícies històriques La primitiva església de Sant Andreu de Socarrats va ser enderrocada i en el seu lloc es va alçar l'actual, d'estil romànic. Aquesta darrera va ser consagrada l'any 1117 per Berenguer Dalmau, bisbe de Girona. En els documents és citada com a "Santi Andreae … in loco que dicitur Socarrads" i firmen l'acta, a part del bisbe, Gaucefred, arxilevita de Besalú; Berenguer, mestre d'escola, i el prevere Arnau Joan. Sant Andreu va deixar de ser parròquia l'any 1582 i es va convertir en sufragània de la de Sant Joan les Fonts, fins a l'any 1968 en què va passar a dependre de Sant Josep Obrer de la Canya. Referències
Sant Andreu de Socarrats

Sant Andreu de Socarrats ist eine kleine romanische Kirche aus dem 12. Jahrhundert in dem gleichnamigen, zur Gemeinde La Vall de Bianya gehörenden Weiler in der Nähe der Stadt Olot in Katalonien. Die Kirche wurde im 18. Jahrhundert baulich stark abgewandelt. Geschichte Das Vorgängergebäude der heutigen Kirche wurde im Jahr 953 errichtet. Diese Kirche wurde eingerissen und im Jahr 1117 wiedererrichtet und durch den Bischof von Girona Berenguer Dalmau eingeweiht. Sie war zunächst den Mönchen von Santa Maria in Besalú als unabhängige Kirchengemeinde unterstellt. 1582 wurde die Kirche unabhängig von den Mönchen aus Besalú und als Suffragankirche der Kirchengemeinde Sant Joan les Fonts angegliedert. 1968 wurde die Kirche der Kirchengemeinde von La Canya zugeordnet. Gebäude Die ursprüngliche romanische Raumstruktur der Kirche mit einer zentralen Apsis ist gut erhalten beziehungsweise wurde bestmöglich wiederhergestellt. Im 15. Jahrhundert wurde das Gebäude durch die Erdbeben in der Garrotxa zerstört und wiederaufgebaut. Im 18. Jahrhundert wurde die romanische Grundstruktur in einen kreuzförmigen Grundriss überführt. Gleichzeitig wurde die ursprüngliche Glockenwand zu einem Glockenturm mit vier offenen Seiten erweitert. Bei umfangreichen Restaurierungsarbeiten im Jahr 1982 wurde die die Apsis verdeckende Sakristei abgerissen. Gleichzeitig wurde das ursprüngliche Mauerwerk freigelegt und neu behauen. Auf der Südseite wurden Nischengräber entfernt. Durch all diese Maßnahmen kommt die Kirche ihrer romanischen Originalstruktur wieder deutlich näher. Im Innenbereich findet sich ein schlichtes, unverziertes romanisches Taufbecken, ein Eintauchbecken mit 70 Zentimeter Innen- 90 Zentimeter Außenmaß und einer Höhe von 72 Zentimetern. Auf der Ostseite findet sich ein präromanisches Kapitell, das zu der alten Vorgängerkirche des heutigen Gebäudes gehörte. Dieses Kapitell ist mit zwei menschlichen Köpfen, die durch Blumenwerk voneinander getrennt sind, verziert. Der Altar stammt aus dem 18. Jahrhundert und ist dem Heiligen Isidor gewidmet. Literatur Josep Murlà i Giralt; Nicolau Gironès i Casanovas: Guia del romanic de La Garrotxa. Alzamora, Olot 1983, OCLC 434851504. Seite 42 f., dort der Artikel „Sant Andreu de Socarrats“ Enciclopèdia Catalana, Gran Geografia Comarcal de Catalunya, Band 3, 1. Auflage, Barcelona 1981, ISBN 84-85194-17-9 (Band 3), Kapitel „La Vall de Bianya“, Seite 368, dort eine kurze Besprechung der Kirche „Sant Andreu de Socarrats“ Weblinks Einzelnachweise
Església de Sant Iscle de Vallalta

L'església de Sant Iscle de Vallalta és una obra del segle xviii del municipi de Sant Iscle de Vallalta (Maresme). Església És l'església parroquial de sant Iscle, advocació que comparteix amb santa Victòria, Sant Pere i Sant Feliu. Aquesta església es troba aturada i és un edifici de construcció relativament moderna, simple i auster. Té un campanar de torre quadrat, amb unes campanes a l'interior i altres a l'exterior sustentades per una estructura a base de ferros. A la façana principal hi ha la porta d'entrada amb arc de mig punt, una finestreta sobre i un ull de bou que fa de rosetó. El coronament és una línia que commemora la resistència que el sometent oferí a les tropes franceses durant la guerra contra Napoleó (1808-1809) i que salvà la població del saqueig. Antiga rectoria Edifici amb planta baixa i pis. La llinda de la porta d'entrada és de fusta. Les finestres estan adovellades. Té la coberta a dues aigües. Hi ha un cos afegit amb finestres amb arc de mig punt. Aquest adossat, també té planta baixa i pis, i la coberta com el cos principal. Referències
Església de Sant Pere del Vim

L'església de Sant Pere del Vim és una església del municipi de Veciana, a l'Anoia protegit com a bé cultural d'interès local. Es troba acompanyada d'un grup de cases, una de les quals se li adossa pel costat de migdia, es troba enlairada dalt d'un tossal. Descripció Església de planta rectangular, d'una nau coberta amb volta de canó i un absis, cobert amb quart d'esfera. L'església romànica primitiva tenia una capçalera de tres absis. Actualment és conservada part d'una absidiola en el costat nord i en el sud hi ha una casa adossada. L'edifici es va sobrealçar deixant ben visible l'estructura original. Es conserva de l'absis primitiu les seves arcuacions i bandes llombardes i una petita finestra. A la façana lateral també es conserven les arcuacions i bandes llombardes. A la façana principal té un campanar d'espadanya de dos ulls, una finestra original d'arc de mig punt i la porta d'entrada també d'arc de mig punt adovellada, refeta. Història Aquesta església formava part de l'antic terme de Miralles. Inicialment tingués funcions parroquials, però les perdé i es convertí en sufragània de la parròquia de Santa Maria dels Prats de Rei. El 1069 Ramon Guadall i la seva muller Arsendis donaren a la seu de Barcelona l'església de Sant Pere, amb tots els cups i bótes que hi havia, però, més endavant, els donants es van veure obligats a cedir aquestes propietats a Gerbert Hug. Les funcions parroquials es constaten entre els anys 1025 i 1050, però ja l'any 1681 les havia perdut. L'orde del Sant Sepulcre exercí el governa d'aquesta parròquia a través del priorat que fundà als Prats de Rei, conegut com el priorat de Sant Miquel de Prats o de la Manresana. L'any 1542 el monestir de Santa Maria de Montserrat comprà al comanador de Sant Miquel dels Prats tots els drets, possessions i jurisdiccions del priorat, segurament per això, Sant Pere de Vim passà a dependre del monestir de Montserrat. Referències
Église Saint-Vincent de Sarrià

L'église Saint-Vincent (en catalan : església de Sant Vicenç ; en espagnol : iglesia de San Vicente) est située à Barcelone, dans le district de Sarrià-Sant Gervasi. Elle a été bâtie entre 1781 et 1816 par Josep Mas i Dordal en style néoclassique. L'église est inscrite comme bien d'intérêt culturel local (BCIL) dans le recensement du patrimoine culturel catalan. Histoire et description Sarrià était une commune indépendante de Barcelone jusqu'à 1921, lorsqu'elle a été intégrée à la cité comtale. L'église de San Vicente était l'église paroissiale de la localité, située sur sa place principale. Sur le site avait été auparavant érigée une autre église en style gothique, consacrée en 1379, qui abritait un retable peint par Jaume Huguet (actuellement conservé au musée national d'Art de Catalogne). L'église actuelle a été bâtie entre 1781 et 1816, en style néoclassique. Bien qu'elle ait été consacrée en 1789, les travaux se sont prolongés quelques années de plus ; en fait, il a été construit un seul des deux campaniles prévus. Le décor intérieur présente une grande variété de styles. Les murs sont de style néo-classique. Le retable du Rosaire, sur le transept, œuvre de Agustí Pujol, est de style baroque (1617-1619), ainsi qu'un retable de l'ancien couvent de Sainte Claire, œuvre d'Andreu Sale. Le baptistère est décoré avec des peintures de Fornells-Pla. L'église a été brûlée en 1936, au début de la guerre civile, et ses deux cloches ont été fondues pour fabriquer des canons. Après la fin de la guerre, elle a été restaurée par Lluís Bonet i Garí, bien qu'elle ait perdu son décor intérieur, et notamment le retable baroque de Nicolau Travé (1788-1793). Galerie Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Iglesia de San Vicente de Sarriá » (voir la liste des auteurs). Bibliographie [Barral i Altet et al. 2000] (ca) Xavier Barral i Altet, Pere Beseran, Sílvia Canalda, Marta Guardià et Jornet, Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, vol. 1, Barcelone, Pòrtic, 2000 (ISBN 84-7306-947-1) (es) Enciclopèdia de Barcelona 1. 22@ / Ciutat Meridiana, Barcelona, Gran Enciclopèdia Catalana, 2006 (ISBN 84-412-1396-8) Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail du catholicisme Portail de Barcelone Portail de l’architecture chrétienne
Santa Eulàlia del Papiol

Santa Eulàlia del Papiol és l'església parroquial del Papiol i és inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la zona del nucli antic de la vila, concretament de l'anomenada plaça de l'Església. Descripció L'edifici és de tres naus. Les laterals són més aviat estretes i estan capçades per absidioles poligonals. La central, en canvi, és d'absis semicircular. La separació entre els tres elements ve donada per pilastres amb capitells ornamentats per decoració vegetal i animal. La façana principal té la porta resolta en arc de mig punt, flanquejada per dues columnes amb capitells. L'arcuació més exterior de les arcuacions cegues que conformen la portalada, està ornamentada amb motius florals, mentre que la línia d'imposta està decorada amb filigranes i motius animals. El campanar és de planta quadrada amb obertures i ornaments iguals als de l'església i coberta a quatre vessants amb teula àrab. Destaca el rellotge situat just al pis inferior al de les campanes. Història L'església actual fou inaugurada el 1950 al solar d'una església anterior. Les primeres obres de l'església parroquial daten del segle xiv. L'ermita de la Salut va deixar de ser la parròquia del terme del castell de Papiol quan Jaume II, atesa la demanada de Galzeran del Papiol, senyor del lloc i del castell, va autoritzar el trasllat de la parròquia al nucli habitat que s'havia format vora el castell. El trasllat s'ha d'entendre en el sentit que, els intents de consolidació del poblament al lloc començaven a reeixir i que ja hi devia haver un incipient nucli agrupat entorn el castell. Com a conseqüència, el Santuari de la Salut va perdre la condició de parròquia. D'aquesta església, ja reconstruïda durant la segona meitat del s.XVI, i destruïda durant la Guerra Civil es conserven uns contractes entre els obrers de la parròquia i el mestre d'obres Bernat Bos de Vilafranca (1565). El 1751 s'hi va produir una forta reforma i el temple fou ampliat i s'hi va construir el campanar quadrat. L'ampliació va ser per la part de ponent i s'obria una porta al lloc on hi havia hagut l'altar major, passant aquest a ocupar el pany de paret situada al davant, construint-se el cor adossat a la paret de la façana. L'any 1936 l'església va ser enderrocada a cop de pic i pala. Les dimensions d'aquesta església eren de 20 metres de llarg, 6 m d'ample central (als quals cal afegir 6 m més que corresponen als 3 de fondària de cada una de les capelles laterals menys la primera entrant a mà dreta que té 4 m i mig. L'any 1944 es comença la nova església, la qual fou inaugurada l'any 1950. És obra de Josep Ros i Ros i Joan Montero Pazos i el constructor va ser Joan Bou. Es van construir uns pous fins a tocar la roca, que es van omplir de formigó armat i el campanar es va col·locar al costat de la façana principal, on estava anteriorment a la reforma de 1751. Referències Enllaços externs «Església parroquial (el Papiol - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Iglesia de Santa Eulalia (El Papiol)

La iglesia de Santa Eulalia del Papiol (en catalán:Santa Eulàlia del Papiol) es la parroquia del Papiol, perteneciente a la comarca catalana del Bajo Llobregat en la provincia de Barcelona. Es un monumento protegido e inventariado dentro del Patrimonio Arquitectónico Catalán como Bien Cultural de Interés Local.​ Descripción El edificio consta de tres naves. Las laterales son más bien estrechas y tienen en sus cabeceras absidiolas poligonales. La central, en cambio, es de ábside semicircular. La separación entre los tres elementos viene dada por pilastras con capiteles ornamentados por decoración vegetal y animal. La fachada principal tiene la puerta resuelta en arco de medio punto, flanqueada por dos columnas con capiteles. Una arquería ciega exterior conforma la portada, está ornamentada con motivos florales, mientras que la línea de la imposta está decorada con filigranas y motivos animalísticos. El campanario es de planta cuadrada con aberturas y adornos iguales a los de la iglesia y se encuentra cubierto a cuatro vertientes con teja árabe. Destaca el reloj situado justo en el piso inferior al de las campanas.​ Historia La iglesia actual fue inaugurada el 1950 Es obra de Josep Ros i Ros y Joan Montero Pazos. De la anterior, ya reconstruida durante la segunda mitad del siglo XVI, y destruida durante la guerra civil española se conservan unos contratos entre los obreros de la parroquia y el maestro de obras Bernat Bos de Vilafranca (1565). En 1751 el templo fue ampliado por poniente, y se abrió una puerta en el lugar donde estaba el altar mayor.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa Eulalia. Pobles de Catalunya: Església Parroquial (El Papiol- Baix Llobregat) (en catalán)
Església de la Mare de Déu del Remei (Cardona)

L'Església del Remei és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages). Descripció És una capella d'una sola nau i sense absis, amb la façana orientada a ponent on s'obrí un gran òcul sobre la porta d'arc de mig punt rebaixat, i es bastí un petit campanar d'espadanya. Els murs de l'església evidencien les diferents etapes constructives amb un respecte pel disseny original. Notícies històriques Segons esmenta la inscripció de la façana Miquel Torrabadella y Isabel Torrabadella l'han feta. Any 1641, aquesta capella fou construïda a mitjans del s.XVII. Ampliada considerablement l'any 1867, s'alçà la volta a 7,5 mts. i s'allargà per la banda de ponent, construint la porta i eixamplant l'òcul. Referències «Església de la Mare de Déu del Remei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
Església parroquial de Sant Bartomeu del Grau

L'església de Sant Bartomeu del Grau és un monument al municipi de Sant Bartomeu del Grau a la comarca d'Osona protegit com a bé cultural d'interès local. Destaca la façana d'entrada amb una gran portalada d'arc rebaixat amb dues columnes, barreja d'estil barroc i neoclàssic, a banda i banda. Damunt hi ha la data de la construcció (1780) i a sobre una capella de notables dimensions amb una estàtua esculturada. El conjunt d'entrada és de figures abarrocades i disposició neoclàssica. Al cantó esquerre, formant l'angle, hi ha el campanar acabat amb terrassa d'estil neoclàssic. A la banda dreta hi té adossada la rectoria, datada del mateix any. La primitiva parròquia de Sant Bartomeu del Grau era prop del cingle, prop de la urbanització Biugrau. S'esmentava ja al 961 i formava part del terme de Gurb. El 990 discutiren la seva possessió els senyors de Gurb i els bisbes de Vic. Reedificada al segle xi, subsistí fins al 1780. El creixement de la població es va decidir construir una nova església més espaiosa. El germans Joan i Josep Font la van alçar entre 1780 i 1787. En alguns dels murs del cementiri que hi ha al costat hi ha restes de blocs de pedra i materials d'obra romànica. El 1986 es va clausurar el cementiri a l'entorn de l'església i s'hi va fer un petit jardí públic. Referències Enllaços externs Pujades i Cavalleria, Josep; Gómez i Bach, Anna. «Església Parroquial». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 2002.