NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Busquets (Badalona)

Can Busquets és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Badalona (Barcelonès). Descripció És un habitatge unifamiliar entre mitgeres, de planta baixa i pis. La façana és simètrica i es compon d'elements neogòtics, en pedra i estuc imitant maó. Té un petit jardí a l'entrada. Història Permís d'obres demanat el 1901 per Josep Busquets. Forma part de la urbanització del turó d'en Rosés, iniciada el 1895 sota projecte d'Enric Fatjó Torras. Referències «Can Busquets». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
Parc de Can Boixeres

Parc de Can Boixeres är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc de Can Boixeres ligger 37 meter över havet. Terrängen runt Parc de Can Boixeres är platt åt sydost, men åt nordväst är den kuperad. Runt Parc de Can Boixeres är det mycket tätbefolkat, med 10 000 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Barcelona, 5,9 km öster om Parc de Can Boixeres. Runt Parc de Can Boixeres är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor
Can Canaletes

Can Canaletes és una masia de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història El seu origen es pot situar cap al segle xv, i posteriorment va passar a mans dels jesuïtes. El 1767, aquests foren expulsats d'Espanya per Carles III i el 1770, va ser adquirida en subhasta pública pel comerciant de Barcelona Magí Negrevernís i Amic (1706-1783). A finals del segle xix, el propietari era Agustí Mimó i Astort. Al segle xxi, una societat privada hi volia fer un camp de golf a la zona, i en no poder dur a terme el projecte, va demanar a les institucions que expropiessin els terrenys, d'un alt contingut ecològic i històric. Durant els darrers mesos del 2007 i fins a principis dede febrer del 2008, la masia va estar okupada, però va ser desallotjada pocs dies abans que els Mossos d'Esquadra executessin l'ordre judicial. Tot seguit, els propietaris van tapiar les portes i finestres de la finca. Descripció És una masia de grans dimensions, amb gran un pati davanter. La formen dues construccions principals, amb coberta de teula a dues vessants i carener perpendicular a la línia de façana, i dues d'annexes. Les dues edificacions presenten una estructura similar: planta baixa, pis i golfes, i tres obertures per planta pràcticament totes allindades. A la llinda de la porta d'accés hi ha la data de 1741 i un escut amb espigues. Referències Vegeu també Santa Maria de les Feixes
Can Cantalosella

Can Cantalosella és una masia situada al municipi d'Aiguaviva, a la comarca catalana del Gironès. Un dels primers esments escrits data del 8 de gener de 1541. Tan els propietaris com els masovers, que descendien de la branca petita de la família duien en patronimi Cantalosella. Al segle XIX la va comprar Josep Farreras, avi de Joaquim Nadal, qui parla d'aquesta casa al seu llibre Fent tentines per la vida, on hi dedica diverses pàgines descrivint-la i explicant que de petit hi passava els estius amb la família. Nadal indica que la casa gran és del segle XVII amb dues sales grans a la planta baixa que feien de distribuïdor, amb el graner, la cuina i el menjador a baix i les habitacions a dalt. Referències
Can Cerdà (Cerdanyola del Vallès)

Can Cerdà és una masia al barri de Can Cerdà al terme municipal de Cerdanyola del Vallès a la comarca catalana del Vallès Occidental. Can Cerdà, coneguda també amb els noms de Montcerdà i Can Cerdà del Bosc. El 1150, el seu territori formava part de les propietats del primer Monestir del Cister a Catalunya, Valldaura, però a partir de 1169 s'instal·la a Santes Creus, encara que mantenia una granja a Valldaura fins a final del segle xiii. Jaume II hi va fer obres per ser una Casa Reial de caça a partir de 1294. Valldaura va estar activa com a Casa Reial fins a principis del segle xiv (Martí I) i a partir d'aquell moment va entrar en decadència. L'any 1426 el rei Alfons el Magnànim va donar a Joan Cerdà el territori de Montcerdà com a compensació per acció de guerra. Es va convertir en una Quadra (una mena de petit municipi) a partir de principis del segle xvi i incloïa tres focs: Valldaura, Montcerdà i Güell. El seu senyoriu passa per mans de diverses famílies com la Rebolledo, Pasqual, Calça, Genovard, Magarola i Francolí. Els Montcerdà tradicionalment van actuar com a batlles de la Quadra (n'existeix informació escrita a partir de 1517). Hi ha constància documental de la reconstrucció de la casa l'any 1671, en temps del propietari Pere Cerdà, així com de diverses obres de reforma realitzades al llarg dels segles xviii i xix. Montcerdà passa a mans de la família Duran a partir de 1736. A la façana sud existeix una inscripció amb la data 1743, moment en què el propietari era Jeroni Duran. El 1836 la Quadra de Valldaura es va annexionar a Cerdanyola i, per tant, Montcerdà passa a formar part d'aquest municipi. El 1906 la masia va ser ampliada (datació per font). Masia formada per diversos cossos amb coberta de teula a dos vessants a diferent nivell i el carener perpendicular a la façana principal. Té obertures de diversa tipologia. En l'actualitat el conjunt es troba molt modificat. El seu valor és fonamentalment històric. Nota: La informació publicada a la web de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya és parcialment errònia: "El 1112 formava part de la casa palau de Valldaura" El 1112 Valldaura no existia. Pel que fa a la següent informació: "L'any 1426 el rei Alfons el Magnànim la va donar a Joan Cerdà com a compensació per acció de guerra.", seria bo tenir la referència documental que la suporta. Vegeu també Aparicions de la Mare de Déu de Lorda a Can Cerdà Referències
Can Coix

Can Coix és una masia al poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. Es troba al sud del Rieral de Bigues, a la dreta del Tenes i a l'esquerra del Torrent Masponç, al costat de ponent d'on es troben aquests dos cursos d'aigua. Passa per davant de la casa, pel seu costat de ponent, l'avinguda de Francesc Masponç. És al nord-est de Can Masponç, al sud-oest de Can Gaietà i a ponent de Can Vilanou, que queda a l'altre costat del Tenes. La seva façana de ponent dona a l'avinguda de Francesc Maspons.
Can Cordelles

Can Cordelles és una masia de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història El topònim Marata apareix en un document de donació de terres del segle xi, així com en una sèrie de documents del segle xii. Al segle xvi encara dominava el nom medieval de Saltells. Els Cordelles eren una família noble barcelonina. El 1666, Galceran de Cordelles i de Vilar (†1677), senyor de Mura i Castellnou de Bages, es va casar a la capella. Per herència, la finca va passar a mans de José Tomás de Castillón y Portella, que va fer construir les galeries porxades que envolten el mas i altres reformes. A la reixa que separa el vestíbul de l'escala hi la data 1864. Descripció Es tracta d'una masia de tipus basilical amb modificacions posteriors, com la prolongació del vessant del costat de ponent en una estructura de formes i materials diferents (maó en la seva major part), així com en els elements d'obertura que conformen la façana principal. Diferents volums, han estat també afegits a la part de ponent, llindant a la gran bassa d'aigua que existia que tant servia per al bestiar com per a safareig de la casa. A la planta baixa, una porta d'entrada d'arc rodó de mig punt adovellat i sengles finestres a cada costat, la de la dreta sembla una transformació d'una antiga porta. En l'espai del pis tenim tres obertures de secció rectangular que conformen les tres finestres que ordenen la distribució de les tres crugies i que pel seu treball, indiquen la zona més noble de la planta. El teulat, degut a la presència dels tres cossos juxtaposats que configuren l'aspecte exterior de la masia de tipologia basilical, presenta en el cos més alt una coberta a dues vessants i en els laterals, més baixos, una coberta en un sol aiguavés. Els laterals no tenen ràfec a diferència del cos més alt té un pronunciat voladís sota el suport de petites bigues que també compleixen una funció decorativa. En aquest mateix volum sobresortit, espai destinat a les golfes, s'hi troben tres obertures en arcades de mig punt (després transformades) que en el seu origen tindrien la tipologia de porxo. Com a nota decorativa, s'han disposat uns elements de pinacle-coronament de bola a l'extrem de les teulades laterals) en la seva dimensió primigènia i al bell mig en el cos central. Aquests elements estaven dins de l'esperit de les modificacions vers modernitat que imperava dins de la primera meitat del segle xx. Referències Vegeu també Casa Cordelles Col·legi de Cordelles
Can Figueras Buach

Can Cufí, Can Figueras Buach o Casa Joaquim Figueras, és un casal del segle xviii del municipi de Pont de Molins (Alt Empordà). Està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un gran casal amb jardí davanter delimitat per una tanca de pedra i comunicat amb la casa mitjançant un carrer pavimentat amb llambordes. El casal està format per diversos cossos adossats que li proporcionen una planta irregular, i algunes construccions auxiliars relacionades amb el jardí. L'edifici principal és rectangular, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa, pis i golfes. Totes les obertures són rectangulars, amb els emmarcaments de maons. La porta principal està emmarcada amb carreus de pedra i presenta la llinda gravada amb la inscripció "GENE 21 DE 1769 JOACHIM FIGUERAS BUACH". Al costat de la façana principal hi ha un volum amb els paraments exteriors emblanquinats, que presenta dues arcades rebaixades a la planta baixa i una petita terrassa al pis. Està adossat a un cos de planta quadrada a manera de torre, amb la coberta d'un sol vessant i les obertures rectangulars emmarcades amb carreus. La llinda del balcó del pis presenta gravat l'any 1773. Des d'aquest nivell es pot accedir a una gran terrassa de traçat curvilini que també es comunica amb la casa principal. A la part superior del parament exterior de la terrassa hi ha encastades diverses mènsules reaprofitades. El mur de tanca que delimita el jardí presenta un portal d'accés directe d'arc rebaixat de maons amb els brancals fets de carreus de pedra. La construcció és bastida amb còdols i pedra desbastada, disposades en filades més o menys regulars i lligades amb morter. A les cantonades hi ha carreus ben desbastats. Història Ubicada al barri de Molins de Dalt, el nucli originari del poble de Molins. Les cases conservades a Molins de Dalt, són datables majoritàriament dels segles xvii-xviii, tot i que és molt probable que haguessin estat construïdes sobre antigues edificacions medievals. Concretament, a Can Figueras Buach es pot observar dues llindes amb les dates 1769 i 1773. Posteriorment va ser reformat l'any 1852 i el 1912. Aquesta última reforma es deu a l'arquitecte Pelayo Martínez. Referències «Can Figueras Buach». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].
Can Felipa

Can Felipa és el nom popular d'una antiga fàbrica del Poblenou de Barcelona, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Les primeres referències documentals es remunten al 1856, quan Felipe Ferrando i Biela (d'aquí el nom de «Can Felipa», la manera com sona el nom castellà Felipe en català oriental) va obrir una petita fàbrica per a blanqueig a la cantonada dels carrers de Marià Aguiló i Peralada (actualment desaparegut en obrir-se el carrer de Pallars). El 1877, la família Vilà va comprar la fàbrica i la va engrandir i la va mantenir fins al seu tancament, que va tenir un lloc al cap d'un segle, el 1978. El nom de CATEX (Central de Acabados Téxtiles) data del 1955, en fusionar-se diverses empreses de la família. La forta crisi del sector tèxtil va arrossegar Can Felipa, que el 1974 ja acomiadava 72 obrers, no sense conflicte social. Després d'uns quants anys de reivindicacions, coordinades per l'Associació de Veïns del Poblenou, el 1984 es va arribar a un acord per fer-hi una piscina, oberta el 1989, i un centre cívic, inaugurat el 1991 després de la reforma dirigida per l'arquitecte Josep Lluís Mateo. Descripció Es tracta d'un interessant exemple de fàbrica de pisos amb un llenguatge d'inspiració nòrdic. Es compon de dos cossos de planta baixa i tres pisos acabades amb mansarda. Hi destaca el nombre i dimensions de les obertures, que permeten una gran entrada de llum a l'interior, i l'amplitud de les plantes diàfanes. Al carrer de Marià Aguiló es troba un altre edifici de planta baixa i un pis, amb una planta rectangular i molt allargada. La coberta està resolta amb un seguit de voltes de maó de plà, que queden reflectides al mòdul de façana. De clara influència modernista, la composició de les façanes es basa en una alternança de pilastres i grans finestrals amb paraments revestits amb una combinació d'estucs de diferents textures (desde lliscats fins a abuixardats) que imiten elements de pedra, i amb elements ornamentals de pedra artificial. Hi ha un interessant medalló amb la inscripció 17, corresponent al mateix número de la façana del carrer de Marià Aguiló i l'arrencada d'un arc desaparegut per l'obertura del carrer de Pallars. Referències Enllaços externs «Can Felipa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Ferrer (Sant Miquel Sesperxes)

Can Ferrer és una masia del terme municipal de Sant Martí de Centelles, a la comarca catalana d'Osona, en terres del poble rural de Sant Miquel Sesperxes. Està situada a prop de l'extrem de ponent del sector central del terme municipal, en un lloc on les masies de Can Ferrer, Can Costeta, Can Deixafer, Can Ferra, Can Marçó, Ca l'Oleguer i Ca la Viuda formen el veïnat del Racó de la Font. Es troba al nord de la carretera C-1413b, entre els punts quilomètrics 9 i 10. Es tracta d'una construcció aïllada de planta quadrangular de planta baixa més pis amb un petit annex amb el qual tanquen un petit pati d'accés. L'origen d'aquesta construcció es remuntaria el segle xvi i apareix documementat l'any 1843 juntament amb altres masos del veïnat de racó de la Font. Es creu que era habitatge de menestrals i pel seu topònim hom pensa que hi visqué un ferrer. L'edifici principal està bastit per petits carreus bastament treballats i lligats amb argamassa o morter amb arrebossat exterior. La teulada de l'edifici és a doble vessant, aiguavessant als costats i amb ràfec a la cantonada. Referències Enllaços externs Can Ferrer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Can Figuerola

Can Figuerola és una masia situada als carrers del Sinaí i Judea de Sant Genís dels Agudells (Barcelona), catalogada com com a bé cultural d'interès local. Història Deu al seu nom al jurisconsult i polític Laureà Figuerola, que fou ministre d'Hisenda al govern provisional espanyol arran de la Revolució de 1868, i va establir la pesseta com a moneda espanyola. La finca havia tingut una gran extensió de terreny, que va ser ocupat per blocs de pisos, i la masia es va salvar de l'enderrocament malgrat trobar-se en estat ruïnós. Va ser adquirida pel pintor Alfredo Palmero de Gregorio (1901-1991), que la va fer rehabilitar. Actualment és la seu del Museu d'Art Palmero. Descripció De planta sensiblement rectangular, la façana principal inclou una porta adovellada als baixos i quatre finestrals gòtics flamígers al primer pis. A sota s'hi conserven gran túnels i passadissos subterranis. Referències
Can Forner

Can Forner és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici cantoner de planta rectangular, dues plantes, golfes i un cos central més alt. La coberta dels dos laterals és de dos tremujals i la del cos central a dos vessants a laterals, tota ella amb ràfec sostingut per mènsules. La façana més ampla, que dona al carrer de la Creu, presenta obertures rectangulars amb trencaaigües. Les centrals del primer pis i el cos elevat són trigeminades i les de les golfes d'arc de mig punt. La façana de l'esquerra, que correspon al carrer Dalmau, té la porta d'accés i una finestra a la planta baixa, dues portes amb balcons amb barana de ferro i tres obertures d'arc de mig punt a les golfes. Totes les obertures de la planta baixa estan protegides amb reixa de ferro forjat. L'interior de la casa està totalment reformat i adaptat a l'ús d'oficines tot i que s'han conservat elements de l'edifici original com el paviment de rajola hidràulica. Cal destacar que la façana lateral dreta mostra una galeria amb tancament de persianes de fusta al primer pis i un jardí tancat, que a diferència de la resta de l'edifici no s'ha restaurat. Això fa pensar que possiblement aquesta part no pertany als mateixos propietaris. Història L'edifici ha sofert una reforma durant la segona meitat del segle XX que respecta els elements originals i s'han afegit les reixes de ferro de la planta baixa. L'annex de la galeria no s'ha restaurat. Referències Enllaços externs «Can Forner». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Can Geronès

Can Geronès és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una casa modernista, entre mitgeres, de tres plantes. A la planta baixa hi ha quatre obertures, dues portes de fusta i dues finestres situades a la part central i protegides per reixes de ferro. Totes presenten llindes de pedra molt ben tallades i treballades mentre que les dels pisos superiors són rectangulars. Destaca la finestra central del primer pis, d'estil gòtic, biforada i amb una columneta amb capitell i arquets lobulats. Al davant, és significativa també la barana corbada de ferro forjat. Al pis superior hi ha un altre balcó, més petit, també de ferro, que se sustenta per dues mènsules modernistes, i per damunt destaca una finestra circular, a les golfes, decorada amb motllures de pedra ben tallada. La part superior de l'edifici té forma ondulada, pròpia del modernisme, amb cornisa decorada. El parament simula la forma rectangular de carreus esgrafiats. Al costat dret hi ha un cos adossat molt estret, que forma part de la casa, segueix el mateix esquema compositiu, i és on hi ha la porta d'accés més gran. Referències Enllaços externs «Can Geronès». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Can Gregori (Castellcir)

Can Gregori és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada uns 600 metres a llevant del Carrer de l'Amargura, nucli principal actual del poble de Castellcir, a llevant de la masia del Puig i molt a prop al nord-oest de Cal Jaumet. S'hi accedeix per la pista rural que des del Carrer de l'Amargura mena a Sant Andreu de Castellcir i a Cal Tomàs. Poc abans que aquesta pista travessi la riera de Castellcir surten dues pistes cap al sud-sud-oest; la primera mena a Can Gregori, i la segona, més propera a la riera, a Cal Jaumet. Una mica més al sud de Can Gregori hi ha les restes de Cal Quirze. Bibliografia RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0. Vegeu també Font del Roure
Can Guinard

Can Guinart és una masia al barri del Far, al costat de la parròquia de Sant Andreu del Far als afores de Dosrius (Maresme). La masia conserva dues finestres gòtiques d'arc conopial i presenta un portal de mig punt, adovellat. Actualment és un restaurant. Aquesta masia, del segle XV i d'estil gòtic, fou restaurada fa uns anys per a condicionar-la com a restaurant; malgrat tot encara conserva el seu estil originari. En aquesta casa s'hi guarden documents del segle XII (1131). Arquitectura Masia gran amb un afegit de galeria porxada al seu costat. La casa consta de planta baixa i pis. A la planta baixa hi ha un portal rodó amb dovelles grans i finestres amb llindes rectes de pedra. Al pis hi trobem, sobre mateix del portal rodó, la finestra principal de pedra, amb arc conopial i motllures esculpides. A cada costat té una finestra: la de l'esquerra és amb llinda recta, però la de la dreta és amb arc apuntat. Totes les obertures són de pedra, com també els angles. La coberta és a dues aigües i té una petita cornisa. Darrere la casa hi ha un cos afegit. Referències
Can Guitard de la Riera

Can Guitard de la Riera és una masia del municipi de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. Està situada al sud de la ciutat, entre la riera del Palau, a l'est, i la via del ferrocarril de la línia Barcelona-Vallès de FGC, a l'oest. A l'altra banda de la riera s'estén el polígon industrial de Can Guitard, que agafa el nom del mas, i la carretera BP-1503 Terrassa-Rubí, de la qual surt un trencall que, travessant la riera, arriba fins a la masia. Descripció Antic mas de planta rectangular, que consta de planta baixa, pis i graner, amb coberta a dos vessants. La façana principal, a migdia, és perpendicular al carener i de composició gairebé simètrica. La planta baixa presenta un portal d'accés d'arc rebaixat i una finestra amb reixa. Al pis hi ha dos balcons de ferro forjat i dues finestres petites de factura recent. El graner presenta un seguit de petites finestres en arc rebaixat unides en dos grups de tres i dues per línies d'imposta. L'acabat de la façana es realitza mitjançant una cornisa simple i un petit campanar de ferro forjat al cim. Al costat esquerre s'afegeix un cos de dues plantes amb portal i balcó cobert seguint el pendent general de l'edifici. Al costat dret s'afegeix un cos de dues plantes amb galeria superior, oberta a llevant, de set arcs carpanells units per línies d'imposta. El conjunt de l'edifici i altres dependències formen un clos al voltant d'un pati al qual s'accedeix per un portal. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Can Magrinyà

Can Magrinyà, també conegut com a "Can Renard", és un edifici modernista del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta baixa i un pis, amb pati posterior. La complexitat de la construcció es reflecteix exteriorment en el coronament de l'edifici, que presenta elements a diferents nivells d'alçada i en l'organització de la façana en un doble pla, un format per un cos lateral que segueix la línia del carrer i l'altre, més allunyat, on es troba la porta d'accés. El conjunt mostra un caràcter unitari que ve donat, fonamentalment, pel balcó que recorre els dos cossos, pel fet que totes les obertures, malgrat la diversitat de dimensions, tenen la mateixa forma i per la utilització dels elements decoratius (maó, ferro i ceràmica). Història L'any 1923 el propietari de la finca, Joan Magriñà, va sol·licitar a l'ajuntament de Vilanova i la Geltrú permís d'obres per a la construcció de l'edifici, d'acord amb el projecte realitzat per l'arquitecte Josep Maria Miró i Guibernau. Galeria Referències