NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monasterio de San Jaime de Frontanya

El monasterio de San Jaime de Frontanya (en catalán: monestir de Sant Jaume de Frontanyà) en catalán) es un monasterio agustiniano, está situado en el centro del pueblo del mismo nombre, en la provincia de Barcelona, España. Historia En el siglo XI se construyó para acoger la comunidad de Sant Jaume Vell, que estaba en mal estado en lo alto de la montaña. Se sabe que en el año 1066 ya estaban en la nueva edificación. Los señores del lugar hacían grandes donaciones, llegando a tener seis canónigos y un prior. A partir de la muerte de su último prior Arnald Fresc, en 1395, se inició su decadencia, ya que los priores comendatarios se empezaron a apropiar las rendas que tenía el monasterio. La extinción de los monasterios de la orden de San Agustín en Cataluña en el año 1592, hizo que pasara a depender del obispado de Solsona. El edificio Del monasterio solo queda la iglesia de una sola nave, tres ábsides y transepto. La nave y los brazos del transepto tienen bóveda de cañón, sobre el crucero hay una cúpula ochavada, que forma un cimborrio en el exterior de doce caras, único de este periodo en Cataluña. En el ábside central hay cinco hornacinas semicirculares separadas por semicolumnas. En el exterior la fachada presenta una ventana en forma de ojo de buey, sobre la puerta de entrada formada por dos arcos de medio punto en degradación. Los ábsides tienen una decoración de tres series de cinco arcuaciones separadas por lesenas en el central y frisos de arcuaciones en los laterales. En el cimborrio también se encuentra un friso con arcuaciones. El campanario cuadrado, es del siglo XVI, colocado sobre la fachada principal. En el Museo Diocesano y Comarcal de Solsona, se encuentra una tabla pintada al temple, narrando la vida del apóstol San Jaime de finales del siglo XIII. Véase también Bienes de interés cultural de la comarca de Bergadá (provincia de Barcelona) Referencias Bibliografía Pladevall, Antoni (2001). Guías Cataluña Románica. Barcelona, Pórtico. ISBN 84 7306 6979 (en catalán). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio de San Jaime de Frontanya. Descripción y fotografías de la iglesia románica (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Sant Esteve de Guils

Sant Esteve de Guils, és l'església parroquial del poble i municipi de Guils de Cerdanya, a la comarca catalana de la Baixa Cerdanya, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'any 2020 va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric. Història L'any 1042 va ser consagrada l'església de Sant Esteve per Guillem Guifré bisbe d'Urgell. Pertanyia l'any 1163 al monestir de Sant Martí del Canigó, segons una butlla d'Alexandre III. Un segle més tard de la consagració de l'any 1042, va deure tornar-se a edificar un temple, que és l'actual del segle xii. Edifici És de planta rectangular amb absis semicircular i coberta amb volta de canó apuntada, més pronunciada a la part de la nau. L'absis té dues finestres, una al centre i l'altra al sud-oest, aquesta dona a la sagristia, construïda posteriorment, així com les dues capelles laterals. Exterior L'absis està ornamentat amb un fris de dents de serra, sostingut per mènsules intercalades entre mitges columnes adossades (lesenes) des de la base de l'absis fins al fris. La decoració dels capitells de les mitges columnes són rudimentaris, a la columna de la dreta s'hi veuen tres ondulacions com onades d'aigua i el de l'esquerra presenta quatre petits caps i una figureta arronsada ensenyant les natges, aquest motiu és força divulgat en altres esglésies com la de Santa Cecília de Bolvir. La finestra té una arquivolta de dovelles i decorada amb mitges boles. A la façana de l'oest es troba el campanar de cadireta de dos pisos, al primer té dos grans finestrals i en el segon un de més petit. La porta és de quatre arquivoltes de base rectangular i tres parells de columnes, totes amb capitells profusament llaurats amb representacions zoomòrfiques. L'arc frontal primer, té una sanefa escacada i un gruixut bordó amb boles en la seva aresta. El capitell central de l'esquerra està repetit el mateix tema que es troba en el capitell de l'església de Santa Maria de Cap d'Aran de Tredòs. L'any 1936 desaparegué una talla de Mare de Déu romànica que es conservava a aquesta església, de 71 cm d'alçada. Se sap de la seva existència gràcies a una fotografia antiga de l'Arxiu Mas, que mostra una Mare de Déu vestida amb túnica i mantell, entronitzada amb el Fill (a qui li manca el cap) assegut al genoll esquerre. Aquest beneeix amb la mà dreta, mentre que amb l'esquerra sosté el Llibre. El tron podria haver contingut relíquies dins una caixa (J. Martí, 1927, pàg. 25). Font: Catalunya Romànica, volum VII, "Cerdanya i Conflent", pàgs. 151-152. Bibliografia Enric Ventosa i Serra, Les esglésies Romàniques de la Cerdanya; Barcelona: Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1 Referències Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya
Iglesia de San Esteban (Guils de Cerdaña)

La iglesia de Sant Esteve de Guils (san Esteban de Guils), se encuentra situada en la parte alta del pueblo de Guils de Cerdaña, en la comarca catalana de la Baja Cerdaña en España. En 2020 fue declarada Bien Cultural de Interés Nacional, en la categoría de Monumento Histórico.​ Historia En el año 1042 fue consagrada la iglesia de Sant Esteve por Guillem Guifré obispo de Urgel. Pertenecía en el año 1163 al monasterio de San Martín del Canigó, según una bula de Alejandro III. Un siglo más tarde de la consagración del año 1046, debió de volverse a edificar un templo, que es el actual del siglo XII. Edificio Es de planta rectangular de una sola nave con ábside semicircular y cubierta con bóveda de cañón apuntada, más pronunciada en la parte de la nave. En el ábside tiene dos ventanas, una en el centro y la otra en el sudoeste, esta última da a la sacristía, construida posteriormente, así como las dos capillas laterales. Exterior El ábside construido en la parte este, está ornamentado con un friso de dientes de sierra y cornisa sostenida por ménsulas intercaladas entre medias columnas con capiteles adosadas (lesenas) desde la base del ábside hasta el friso. La ventana centrada realizada con dovelas decoradas con medias bolas, tiene una arquivolta con representaciones geométricas y de rostros humanos. En la fachada del oeste se encuentra el campanario de espadaña de dos pisos, en el primero tiene dos grandes huecos y en el segundo uno más pequeño. La fachada sur presenta una cornisa sostenida por ménsulas esculpidas con diferentes rostros humanoides. La puerta está compuesta por cuatro arquivoltas en degradación de base rectangular y tres pares de columnas, todas con capiteles profusamente labrados con representaciones zoomórficas y decoraciones vegetales formando dibujos geométricos. El arco frontal primero, tiene una cenefa ajedrezada y un grueso bordón con bolas en su arista, en otro arco la decoración fue efectuada con la imitación de una cinta enrollada. En el capitel central de la izquierda está repetido el mismo adorno que se encuentra en un capitel de la Iglesia de Santa María de Cap d'Arán de Tredós. En el Museo Nacional de Arte de Cataluña, en Barcelona, se conserva una imagen de la Virgen con Niño procedente de esta iglesia del siglo XII. Un frontal de altar pintado sobre tabla se encuentra en el Museo del Prado en Madrid, y representa en el centro el Pantocrátor rodeado por el tetramorfo, así como también hay escenas de la lapidación de San Esteban y su entierro, con imágenes de los apóstoles. Notas Bibliografía Ventosa i Serra, Enric, Les esglésies Romàniques de la Cerdanya; Barcelona, 2004; Farell Editors; ISBN 84 95695 39 1 Enlaces externos Comentarios y fotos sobre S. Esteve de Guils (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Esteban.
Église Saint-Estève de Guils de Cerdanya

L'église Saint-Estève (en catalan : Sant Esteve) est une église romane située à Guils de Cerdanya, commune espagnole de la comarque (région) de Basse-Cerdagne en Catalogne. Historique La paroisse de Guils de Cerdanya est mentionnée pour la première fois dans l'« Acte de Consécration de la Cathédrale de la Seu d'Urgell » au Xe siècle. Un premier édifice fut construit en 1042 par l'évêque d'Urgell mais l'église romane actuelle date du XIIe siècle. Architecture L'église, édifiée en pierre de taille, se compose d'une nef unique, d'un chevet semi-circulaire et d'un clocher-mur. Chevet L'église possède un beau chevet composé d'une abside semi-circulaire édifiée en pierre de taille assemblée en grand appareil irrégulier et couverte de lauzes. Cette abside est surmontée d'une très belle frise de dents d'engrenage qui rappelle celles de Saint-Martin d'Hix, de Saint-Julien d'Estavar et de Saint-Fructueux de Llo mais en moins bien conservé. Cette frise, surmontée d'une corniche biseautée, est supportée par des modillons sculptés représentant des personnages humains et des motifs géométriques. Rythmée par de fines colonnes engagées, l'abside est percée d'une fenêtre absidiale unique à double ébrasement dont les piédroits et les claveaux présentent un décor de boules. Portail L'élément architectural le plus intéressant de l'église est son portail méridional, un des plus beaux de Cerdagne (tant française qu'espagnole) avec ceux de Llo, Vià, All, Saga et Olopte. Ce portail est encadré de trois paires de colonnes surmontées de chapiteaux sculptés de motifs zoomorphes. Ce portail est surmonté d'une archivolte à quatre voussures. L'archivolte est ornée de trois arcs toriques (boudins). L'arc torique externe est orné de boules et surmonté d'une frise en damier. Façade méridionale La façade méridionale est couronnée par une corniche soutenue par des modillons sculptés. Elle présente deux corbeaux situés à hauteur du sommet de la porte, probables vestiges d'un ancien porche : le corbeau de gauche (qui n'est pas sans rappeler celui de l'église Sainte-Colombe de Vià) combine deux visages humains superposés. Façade occidentale La façade occidentale est surmontée d'un clocher-mur à trois baies semblable à celui de Saint-Fructueux de Llo, de Saint-Romain de Caldegas et de Notre-Dame-de-Belloch. Notes et références Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Catalogne
Iglesia de Sant Julià d'Estavar

La iglesia de Sant Julià d'Estavar se encuentra en el pueblo de Estavar perteneciente a la comarca francesa de la Alta Cerdaña del departamento de los Pirineos Orientales. Edificio Su edificación se llevó a cabo en la segunda mitad del siglo XII, de la que se conserva el ábside y el principio de la nave, el resto, son modificaciones y reconstrucciones posteriores. Es de planta rectangular con un solo ábside semicircular y cubierta con bóveda de cañón apuntada. Como otras iglesias de la comarca tiene la sacristía y dos capillas laterales añadidas más tarde, en una de las capillas hay una lápida con la fecha de 1538. Exterior En el centro del ábside se encuentra una ventana con tres arquivoltas, la interior de bordón liso, la central imitando un cordón y la más exterior está reforzada con un arco de piedras alargadas. En la parte superior del tambor del ábside se encuentra un friso de dientes de sierra que lo sostienen unas ménsulas talladas con figuras geométricas, de animales y de cabezas humanas, éstas de factura parecida a las que se pueden observar en el ábside de las iglesias de Bolvir y de Guils. En un cuerpo añadió un poco más alto que la nave, hay el campanario de espadaña con una abertura de dos ojos. La puerta de entrada situada en el muro sur, es de tres arquivoltas lisas. Queda en el interior del ábside unos fragmentos de sus pinturas murales, en los que se aprecia el Pantocrátor y algún resto de otras figuras. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric,Les esglésies Romàniques de la Cerdanya 2004,Barcelona,Farell Editors ISBN 84 95695 39 1
Église Saint-Julien d'Estavar

L'église Saint-Julien d'Estavar (Sant Julià d'Estavar en catalan) est une église romane située à Estavar en Cerdagne dans le département français des Pyrénées-Orientales en région Occitanie. Historique La paroisse d'Estavar est mentionnée pour la première fois dans l'« Acte de Consécration de la Cathédrale de la Seu d'Urgell » au Xe siècle. L'édifice roman actuel date du XIIe siècle et fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis le 27 avril 1931. Architecture L'église se compose d'une nef unique, d'un chevet semi-circulaire et d'un clocher-mur. Le chevet et une partie de la façade méridionale sont édifiés en pierre de taille alors que le reste de l'église est édifié en moellon. Le chevet est remarquable. Édifié en pierre de taille de très belle facture assemblée en grand appareil, il est surmonté d'une très belle frise de dents d'engrenage qui rappelle celle de l'église Saint-Martin d'Hix. Cette frise, surmontée d'une corniche biseautée, est supportée par de remarquables modillons sculptés représentant des visages humains, des animaux et des fleurons. Contrairement à Saint-Martin d'Hix, le chevet d'Estavar n'est percé que d'une seule fenêtre. Comme souvent en Cerdagne (Hix, Llo, Angoustrine, Via), l'accès à l'église se fait par une porte percée dans la façade méridionale. Notes et références Bibliographie Noël Bailbé, Les portes des églises romanes du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 2000 Marcel Durliat, Roussillon Roman, Saint-Léger-Vauban, Zodiaque, coll. « La nuit des temps » (no 7), 1986, 321 p. (ISBN 2-7369-0027-8) Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Annexes Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Estavar Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail des Pyrénées
Sant Pere d'Olopte

L'església de Sant Pere d'Olopte es troba a la part alta d'un petit promontori a l'esquerra de l'entrada del poble d'Olopte, a la comarca de la Baixa Cerdanya. La parròquia era originalment sota l'advocació de Sant Feliu i com moltes de les esglésies d'aquesta zona està documentada a la falsa acta de consagració de l'any 839 (en realitat de la fi del segle x) de la Seu d'Urgell. Edifici La nau és de planta rectangular amb un absis semicircular amb coberta de volta apuntada. Cap al segle xvii s'hi van afegir dues capelles formant un creuer. La porta d'entrada es compon de cinc arquivoltes. Tres de planta rectangular alternant-se amb dues més de columnes, els capitells són llaurats amb palmells, pinyes i fulles d'acant. Als arcs podem veure-hi les figures d'Adam i d'Eva a la seva arrencada i entre ambdues figures set caps humans i dues pinyes. A l'absis exteriorment podem veure, a la part superior, un fris de dents de serra sobre mènsules esculpides. Té un campanar de torre bastant posterior a la construcció del temple, que es creu que va ser fet a la fi del segle xii. Procedent d'aquesta església es conserva, al Museu Nacional d'Art de Catalunya, a Barcelona, una talla policromada de final del segle xii, d'una Verge amb Nen. Referències Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Bibliografia Ventosa i Serra, Enric. Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Sant Vicenç de Castellet: Farell, 2004, p. 207. ISBN 978-84-95695-39-0.
Église Saint-Pierre d'Olopte

L'église Saint-Pierre d'Olopte (en catalan : Sant Pere d'Olopte) est une église romane située à Olopte, village dépendant de la commune espagnole d'Isòvol dans la comarque (région) de Basse-Cerdagne en Catalogne. Historique La paroisse d'Olopte est mentionnée pour la première fois dans l'« Acte de Consécration de la Cathédrale de la Seu d'Urgell » au Xe siècle. L'église romane date des XIIe et XIIIe siècles, sauf le clocher qui est plus tardif. Architecture L'église, édifiée sur une hauteur, se compose d'une nef unique à voûte ogivale et d'un chevet semi-circulaire. Le chevet L'église possède un beau chevet roman semblable à ceux d'Hix et Estavar. Édifié en pierre de taille assemblée en grand appareil, il est surmonté d'une frise de dents d'engrenage. Cette frise, surmontée d'une corniche en biseau, est supportée par des modillons sculptés représentant des visages humains. Le portail méridional La façade méridionale est ornée d'un portail qui figure parmi les plus beaux de Cerdagne (tant française qu'espagnole) avec ceux de Guils de Cerdanya, All, Saga, Llo et Vià. Ce portail est très semblable à celui de l'église Sainte-Eugénie de Saga, à part qu'il est surmonté d'un arc légèrement brisé : il est encadré de deux paires de colonnes couronnées de chapiteaux sculptés et est surmonté d'une archivolte à cinq voussures. Deux de ces voussures sont ornées d'un arc torique (boudin). La voussure externe possède un biseau orné de personnages et de masques humains. La façade présente également des corbeaux au-dessus du portail. Notes et références Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Catalogne
Santa Maria d'All

Santa Maria d'All és una església de l'entitat de població d'All, pertanyent al municipi d'Isòvol (Cerdanya). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una nau amb absis semicircular, amb incorporació posterior de naus laterals pel costat nord. Arcs de mig punt i volta de canó rebaixada a la nau principal. Destaca el portal a migdia ornamentat amb arquivolta, orla exterior i figures. L'arquivolta interior descansa damunt dos capitells on es repeteix el tema. A la mateixa façana, del costat de migdia hi ha tres mènsules representant caps d'animals. El campanar és de planta quadrada de dos cossos, amb carreus de pedra i coronació de ferro de forja molt interessant, restaurat. A la façana sud té la portalada amb tres arquivoltes, la del centre, de columna amb capitells esculpits i les altres dues de base rectangular. L'arcada davantera es troba ornada amb una greca d'espirals i en el seu interior amb motius de figures que la contornegen. El segon arc té una greca més senzilla i l'última arcada és llisa i en el seu bisell té caps mitjans esculpits i boles. Els capitells de les columnes tenen tallades figures humanes i lleons al seu costats. Sobre el guardapols hi ha tres mènsules, també esculpides. A l'exterior de l'absis s'hi aprecia un fris llis amb mènsules de caps esculpits, d'altres amb boles i d'altres llisos. Prop de la portalada, a la part sud-est, es troba el campanar de torre amb planta quadrada amb parets de quatre metres de costat i un metre de gruix amb finestres amb arcs de mig punt. Al Museu Nacional d'Art de Catalunya, a Barcelona s'hi conserven, procedents d'aquesta església, les talles d'una Majestat i la Verge d'All, les dues datades de finals del segle xii o primers del xiii. Història El lloc era esmentat ja el 839 en l'Acta de consagració de la Seu d'Urgell. L'Església de Santa Maria correspon a la parròquia d'All. En un document de l'any 1265 s'explica que Guillem I de Cerdanya, comte de Cerdanya (1068-1095), va construir una església a All. La seva coberta primitiva es va haver de tirar a terra amb alguna part del mur, ja que, en un document de 1301, es parla de la designació d'uns procuradors per encarregar-se de la construcció de parets i coberta nova. Galeria Vegeu també Art romànic de la Baixa Cerdanya Referències Bibliografia Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.
Iglesia de Santa María (All)

La iglesia de Santa María de All, está situada en el centro de la entidad de población de All, perteneciente al municipio de Isóbol en la comarca catalana de la Baja Cerdaña . Historia Se encuentra en un documento del año 1265, donde se explica que Guillem I conde de Cerdaña (1068-1095), construyó una iglesia en All. Su cubierta primitiva se debió de derribar con alguna parte del muro, ya que, en un documento de 1301, se habla de la designación de unos procuradores para encargarse de la construcción de paredes y cubierta nueva. Edificio Es de una sola nave rectangular de tres tramos, dividida por dos arcos de diafragma sobre pilares, un poco más abierta en la parte de la cabecera, donde tiene un ábside semicircular, con cubierta de vigas de madera y cielo raso, que debió sustituir a la original de piedra. En su muro norte tiene, de construcción posterior, cuatro capillas. Está edificada con sillares de piedra gris y roja. Exterior En la fachada sur tiene la portada con tres arquivoltas, la del centro de columna con capiteles esculpidos y las otras dos de base rectangular. La arcada delantera esta ornada con una greca de espirales y en su interior con motivos de figuras que lo contornean. El segundo arco tiene una greca más sencilla y la última arcada es lisa y en su bisel tiene labradas medias bolas. Los capiteles de las columnas tienen talladas figuras humanas y leones a su lados. Sobre el guardapolvos hay tres ménsulas, también esculturadas. En el ábside se aprecia exteriormente un friso liso con canecillos con cabezas esculpidas, otros con bolas y otros lisos. Cerca de la portada, en la parte sudeste, se encuentra el campanario de torre con planta cuadrada y ventanas con arcos de medio punto. En el Museo Nacional de Arte de Cataluña, en Barcelona, se conservan, procedentes de esta iglesia, una Majestad y la Virgen de All, las dos datadas de finales del siglo XII o primeros del XIII. Véase también Arte románico de la Baja Cerdaña Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María. Fotografía de la imagen de la Virgen de All
Église Sainte-Marie d'All

L'église Sainte-Marie d'All (en catalan : Santa Maria d'All) est une église romane située à All, village de la commune espagnole d'Isòvol dans la comarque (région) de Basse-Cerdagne et la province de Gérone en Catalogne. Historique La paroisse d'All est mentionnée pour la première fois dans l'« Acte de Consécration de la Cathédrale de la Seu d'Urgell » au Xe siècle. L'église romane date du XIIe siècle. Architecture L'église, édifiée en pierre de taille à l'appareil très irrégulier, se compose d'une nef unique, de chapelles latérales situées au nord, d'un chevet semi-circulaire et d'un clocher carré situé au sud. La façade méridionale est ornée d'un portail qui figure parmi les plus beaux de Cerdagne (tant française qu'espagnole) avec ceux de Guils de Cerdanya, Saga, Olopte, Llo et Vià. Ce portail est encadré d'une paire de colonnes surmontées de chapiteaux sculptés représentant des orants. Il est surmonté d'une archivolte à trois voussures. Deux de ces voussures sont ornées de motifs géométriques. La voussure externe possède un biseau orné de représentations de personnages. La façade méridionale présente également deux corbeaux situés l'un au-dessus du portail (tête d'animal) et l'autre sous une des fenêtres (visage humain), probables vestiges d'un ancien porche. Notes et références Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Catalogne