Cementiri de Lloret de Mar

El Cementiri de Lloret de Mar és un recinte funerari de Lloret de Mar (comarca de la Selva), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Segons consta a les Actes de l'Ajuntament, el 10 de desembre de 1891 es considerava per primer cop d'una forma oficial, la necessitat d'edificar un nou cementiri, al·legant que la construcció era totalment necessària i indispensable. Tanmateix, en un document del 1874 es recollien gran quantitat de signatures que demanaven un nou cementiri. Les raons que s'esgrimiren són la situació del vell cementiri en una zona que podia perjudicar la població, consideració d'aquell com a possible focus d'epidèmies, etc. El terreny escollit era situat al lloc anomenat Mas d'en Bot, al costat del camí rural que condueix a l'Ermita de Sant Quirze i que pertanyia a Salvador Bianchi. Aquesta decisió fou presa el dia 11 de desembre de 1891. El 29 de juny es posà la primera pedra i es donà per iniciada l'obra, segons consta a les actes de l'Ajuntament i segons publicaria El Distrito Farnense. Tanmateix, la construcció no començà fins al 1899. Arran de l'escàs pressupost que tenia l'Ajuntament, les arques del qual passaven per un mal moment, les obres van ser molt escrupoloses i la seva atorgació va recaure a manera de subhastes. Així, la projecció de la capella va caure a Joaquim Artau, mentre que la pertinent construcció a Joan Soliguer. Una construcció que es va demorar sensiblement, fins a l'abril del 1903, dos anys després de la inauguració del cementiri. Aquesta va ser programada per al 3 d'octubre de 1901, però no tindrà lloc fins al 2 de novembre del mateix any a dos quarts de dues, hora en què es va acudir al cementiri per tal de procedir a la seva benedicció i altres actes commemoratius del fet. El rector mossèn Francesc Magí, fou l'encarregat de la major part de la cerimònia. Descripció Al cementiri hi ha uns dels conjunts d'escultura funerària modernista més importants del país, on convergeixen totes les tendències artístiques, conferint així un bell mostrari d'estils de principis del segle xx: formes orgàniques, influències gaudinianes, sarcòfags clàssics, tombes eclèctiques. A Lloret es confonen els desigs dels artistes amb els objectius dels clients: passar a la posteritat. Hi ha tanta densitat artística concentrada que esdevé un vertader museu a l'aire lliure. Tot i que que en el transcurs dels anys ha estat objecte de successives ampliacions, continua tenint al passeig Principal i en la de Sant Josep (lateral esquerra), el conjunt de sepultures més interessants, la majoria de les quals estan realitzades amb pedra de Montjuïc (Barcelona) de Girona, i amb marbre, en alguns casos marbre de Carrara (Itàlia). Només s'han de pujar uns quants esglaons per accedir a l'avinguda Principal i a banda i banda d'un curt traçat s'aixequen ostentosament les sepultures ricament esculpides dels rics lloretencs: indians que havien arribat de fer fortuna, metges, notaris i rendistes. Pel que fa als panteons i hipogeus de primera classe, varen ser encomanats majoritàriament a arquitectes. Si s'estudia la cronologia de les seves intervencions s'haurà de tenir en compte que Gallissà i Puig i Cadafalch serien els primers a dur a terme projectes per a la nova Necròpoli. Immediatament apareix un projectista més Vicenç Artigas i Albertí, i en el decurs del mateix any, el 1903, Bonaventura Conill i Montobbio s'afegeix al grup. Els dos últims continuaran treballant al cementiri de forma regular i la major part de les obres que configuren el conjunt seran, per tant, part important de la seva producció. El 1905 s'hi va afegir Ramon Maria Riudor, que participà de manera puntual a Lloret, deixant-hi l'empremta d'un projecte per a panteó. També hi intervingué Ismael Smith Marí, autor de l'Hipogeu Camps i Nonell. Al final de l'avinguda Principal hi ha la capella, restaurada recentment. Es tracta d'una capella de planta rectangular d'una sola nau, ubicada sobre una petita terrassa o plataforma, a la qual s'hi accedeix per mitjà de tres esglaons. La capella està supeditada a una configuració eclèctica que acomoda esquemes d'un barroc popular sota la dominant de la senzillesa. Presenta a la porta d'entrada un acabament a la manera de gablet. La façana està àmpliament ornamentada com així ho acrediten tant el portal d'accés d'arc de mig punt, com el rematament triangular del portal i el coronament semicircular de l'edifici -frontó corbat o de volta rodona-. Els tres elements estan àmpliament ornamentats amb unes profuses motllures, molt clares i nítides, que s'han materialitzat a la pràctica en format tant de pilastres llises, coronades per capitells molt austers i discrets que es prolonguen fins al coronament de l'edifici, com per àmplies cornises, les quals són sostentades per aquestes pilastres que arrenquen des del basament. El cementiri civil és de dimensions més reduïdes i és a un nivell inferior. En aquest lloc reposen estrangers de religió protestant que s'havien instal·lat a Lloret de Mar, i també maçons i lliurepensadors. Hi resten algunes làpides preciosistes on hi ha esculpits en relleu símbols maçònics o símbols més originals com un vaixell i un peix, o làpides molt més modernes amb inscripcions molt evocadores i emotives. Panteó Costa i Marcià Obra de Puig i Cadafalch (1902), és un dels més complexos i rics del conjunt. És una petita capella neogòtica amb coberta sobre fines columnes i arcs de mig punt als quatre costats. A l'interior hi ha un petit altar de mosaic policromat, igual que les voltes, acabades en una clau que representa un cavaller. Els mosaics són de Lluís Brú, les escultures d'Eusebi Arnau i la forja de Manuel Ballarín. Panteó Casanovas i Terrats Obra d'Antoni Maria Gallissà (1901-1903), es desmarca completament dels altres pel que fa a la seva tipologia. És fabulosament esculpit amb diverses figures d'alt relleu i coronat amb una trasseria d'inspiració gòtica i medieval, que descansa directament sobre el sarcòfag a través de quatre columnestes de fust acanalat, en la qual es dona cabuda i es combina tant l'ornamentació d'inspiració vegetal i floral com les gàrgoles en forma d'àguiles amb les ales plegades. Panteó Esqueu i Vilallonga Obra de Bonaventura Conill i Montobbio (1904-1909), és el més alt i visible des de l'exterior del recinte. Presenta la figura d'un drac que sosté una calavera sobre la qual ha trencat les taules de la llei. Al centre del conjunt un altíssim arc acabat en una creu amb un sagrat cor i, a l'extrem oposat del drac, apareix el sarcòfag en un lloc preeminent. La major part de l'obra de Conill al cementiri són hipogeus de primera classe, és a dir els enterraments a terra amb una escultura a sobre i separats entre si: Panteó Cabañas Obra de Vicenç Artigas i Albertí (1902), és un mausoleu-capella amb quatre àngels orants a les cantonades i una creu molt decorada al cim, per sobre d'una cornisa barroca. Totalment feta en pedra i profusament treballada amb motius vegetals. A l'interior una clau de volta amb la simbologia de Crist i dels quatre evangelistes. Altres tombes Algunes de les figures més significades de les que hi ha al passeig central del recinte. Òbviament, n'hi ha moltes més d'anònimes o sense identificar per tot el cementiri. Referències Bibliografia Alcoy, Rosa. El cementiri de Lloret de Mar: Indagacions sobre un conjunt modernista. Ajuntament de Lloret de Mar, 1990. ISBN 84-505-9622-X.