NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Viladomat (Vilada)

Viladomat és una masia del terme municipal de Vilada (Berguedà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al camí de Vilada al Castell de Roset i actualment és una segona residència. Descripció És de planta rectangular amb coberta a dues vessants i el carener paral·lel a la façana, que està orientada a ponent. Els seus murs estan fets amb maçoneria irregular i les obertures són petites finestres quadrades amb llindes de fusta. Al pis superior, sota la teulada s'hi obre una balconada molt baixa que deixa veure les encavalles de fusta de la coberta. Història La primera menció del topònim Viladomat és del 1127, en una convinença sobre les esglésies d'Olvan, Sagàs Vilada, Gironella i la Portella entre el bisbe d'Urgell Pere Berenguer i Guillem de la Portella, en la qual aquest darrer s'obligava a cedir dues parts del delme de Sant Joan de Vilada et unum mansum bonum in Viladomad. Tanmateix, devia ser molt més antic i en aquell temps era compost per diversos masos, un dels quals correspondria a l'actual. El 1312, apareix un Berenguer Viladomat en una visita parroquial a Sant Joan de Vilada. El 1469, Joan Viladomat era castlà capità del castell de Roset, propietat del donzell Joan de Roset. El 1546, Joan Viladomat va arrendar les terres del mas Viladomat a Janot de Roset, de Vilada però resident a la Cerdanya, per quatre anys a raó de 25 lliures anuals. Joan Viladomat es reservà algunes parts, com un molí prop de la Coromina, les restes del qual van ser trobade a començaments del segle xx per Cèsar August Torras, però actualment estan desaparegudes. El mas és esmentat al fogatge de 1553. Al segle xviii, Viladomat fou adquirit pels propietaris de la Canal de la Nou i passà a ser una de les seves masoveries. Durant aquest període, s'ampliaren les terres de conreu i se'n romperen de noves, i també els ramats de la casa van anar creixent. Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà
Molí de Vilardell

El molí de Vilardell és un molí situat al terme municipal de la Quar, al Berguedà. Està inventariat com a patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número IPAC-3542. Actualment és utilitzat com a segona residència. Descripció i característiques El moli de Vilardell és una construcció d'estructura clàssica coberta a dues vessants i el carener perpendicular a la façana, orientada a llevant. És una construcció de tres pisos adaptada als desnivells del terreny. Presenta unes petites i senzilles finestres amb llindes de fusta i una eixida amb balconada de fusta que deixa veure les encavallades de la coberta. Els murs, fets amb maçoneria, són arrebossats (des de principis del segle xix). La construcció de la nova pista forestal de la riera de Merlès ha malmès el rec i la bassa situats al sector de tramuntana de la masia, però es conserva la resclosa i bona part dels mecanismes del molí (rodet, moles, escairador, etc.) Història El molí de Vilardell fou construït a peu de la riera de Merlès. Té els seus orígens a l'època medieval (segle xi), però fou reformat i modernitzat al segle xvii. La última reforma és de l'any 1819. Propietat de la família Vilardell, propietaris de la masia del mateix nom del terme municipal de la Quar i del gran casal urbà de Borredà, fou molt actiu durant tota l'època medieval i moderna, i funcionà fins a la dècada dels quaranta del segle xx. Referències Vegeu també Llista de monuments del Berguedà
Institut de Vic

L'Institut de Vic va néixer l'any 1955 com a Escola de Mestratge Industrial de Vic. L'any 1979 va esdevenir Institut Politècnic de Formació Professional de Vic; el 1996 va passar a ser Institut d'Educació Secundària de Vic, i des del 2010 es denomina Institut de Vic. Durant el període en què impartia els ensenyaments de Mestratge industrial i després de Formació Professional era el centre de referència de moltes escoles privades d'Osona i bona part del Vallès Oriental que donaven aquest tipus de formació. Per això, els fons d'aquestes institucions han restat en custòdia directe de l'IES Vic, com els fons històrics acadèmics de les seccions de formació professional dels tres centres que ara han ingressat a l'Arxiu Comarcal d'Osona. No obstant això, la consulta de la documentació quedarà reservada al mateix Institut de Vic el qual gestionarà totes les peticions directament. Actualment, l'Institut de Vic continua essent la institució educativa més gran d'Osona amb més de 1200 alumnes i imparteix ESO, batxillerat i cursos formatius en horaris de matí, tarda i vespre. El 2015 va transferir el 2015 9,3 metres lineals d'expedients acadèmics, corresponents als anys 1972 a 2000, de les històriques seccions de Formació Professional de Torelló, Quintanes i Acadèmia Suert de Vic que tenia en custòdia des que actuava com a centre de referència de la docència professional. Referències
Sant Jaume de Vallverd

Sant Jaume de Vallverd, és una església romànica del terme municipal de Sant Llorenç Savall, al Vallès Occidental, protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Aquesta capella ha estat molt modificada en una reconstrucció que es va fer l'any 1975 i queda molt poc de l'original del segle xii: la façana sud amb una part de la volta de canó i part de l'absis. La volta de canó de la part més oest de l'edifici va estar també reconstruïda amb bigues de fusta. Com a elements decoratius de l'esglesiola s'hi poden destacar un campanaret, sense campana, i les arcuacions cegues a l'absis. És una església d'una nau, amb absis semicircular, i la porta al mur de ponent. La nau és coberta mig amb volta i mig amb embigat de fusta, seguint amb això el que semblava indicar la part existent. La façana principal té la porta amb una llinda monolítica amb un arc de descarrega a sobre; coronant la façana hi ha un campanar de cadireta d'un sol ull. A un costat de l'església hi ha un forat cobert de pedres que, tancat amb una reixa, dona un punt de misteri al conjunt. S'hi celebra l'aplec de Sant Jaume cada 25 de juliol. Història L'ermita fou construïda durant el segle xii pel cavaller Bernat de Vallverd just al costat de la masia on residia. Segons consta al testament de 1190, l'esglesiola va passar al seu fill hereu Bernat amb el compromís de fer-hi una missa setmanal i mantenir una llàntia encesa perpètuament al seu interior. D'incomplir-ho, les propietats passaven als monjos de Sant Llorenç del Munt. La va dotar amb un gran alou del seu veïnatge i va confirmar-li un alou a Polinyà, que poc abans la seva mare havia llegat a la capella. El 1205, al mateix Bernat de Vallvert i la seva esposa, amplien la dotació i funden la celebració d'un aniversari a la capella. L'any 1606 apareix esmentada la reparació de la capella. Probablement a aquell moment correspon l'allargament de la nau. El 1736 la construcció es trobava en estat ruïnós. Desaparegut el Casal de Vallvert, fou la Masia La Busqueta del Feu qui es feu càrrec de les seves terres i del patronat de la capella i benefici. L'any 1976 el propietari del Mas Busqueta la va reedificar sota la direcció de l'arquitecte J. Ros de Ramis. Vegeu també Llista de monuments de Sant Llorenç Savall Referències
Sant Jaume de Vallverd

Sant Jaume de Vallverd is a Romanesque church located about fifty kilometers from Barcelona and four kilometers from the village of Sant Llorenç Savall in Vallès Occidental county (Catalonia). In the 12th century, Bernat de Vallverd, a knight and landowner built the chapel next to his house. As stated in his will (1190 A.D.), the church would pass to his son Bernard with the commitment to hold mass there weekly and maintain a lamp perpetually lit inside. If these conditions were not met, the properties would pass to the monks of Sant Llorenç del Munt. In the mid-17th century, five centuries after its construction, the church was completely in ruins. In the 19th century, only part of the apse and the south façade of the original chapel remained. In 1975, the owner of “La Busqueta”, a nearby farmhouse, decided to restore it, accurately replicating the structure of the original Romanesque building. The church consists of a small single nave that retains two original structures from the 12th century: the apse and part of the barrel vault. It is possible to see the westernmost part of the barrel vault reconstructed with wooden beams. Noteworthy external decorative elements include a bell-less belfry and blind arches in the apse. Next to the chapel there is a cave with a barred gate, lending a mysterious presence to the site. On July 25, the feast of Sant Jaume (St. James) is celebrated in the chapel. References External links Media related to Sant Jaume de Vallverd at Wikimedia Commons
Nau Gaudí

La Nau Gaudí és un edifici industrial de Mataró, declarat bé cultural d'interès nacional. Formava part del conjunt fabril de la Cooperativa Obrera Mataronesa, també conegut com Ca l'Asensio, del qual es conserva també la xemeneia, catalogada com bé cultural d'interès local. Del 1883, és el primer edifici realitzat per l'arquitecte Antoni Gaudí que es conserva. Història La Cooperativa Obrera Mataronesa, fundada el 1864 per l'industrial Salvador Pagès i Anglada, s'instal·là el 1869 en una antiga fàbrica de Gràcia i el 1875 es traslladà a Mataró, on el 1874 ja s'havia iniciat la construcció, encarregant-se de les obres l'enginyer Joan Brunet i Alsina. Obra primerenca de Gaudí Gaudí començà a treballar en aquest projecte després d'aconseguir el títol d'arquitecte el 15 de març del 1878 i continuà fins al 1885, però segons consta als plànols, la seva activitat es divideix en dues etapes: la primera el 1878, amb una sèrie d'esbossos preliminars i d'estudis sobre el funcionament de les cooperatives, i la segona el 1883. El projecte incloïa, a més de les naus, tota una sèrie d'equipaments per al lleure dels obrers i de les seves famílies; així doncs una escola, un gimnàs, habitatges, biblioteca, etc. Més que per la seva qualitat arquitectònica, l'interès d'aquest treball de joventut rau en la significació que té l'apropament de Gaudí al socialisme utòpic durant aquella època. El 1887, la fàbrica va fer fallida i fou adquirida pel fabricant de Vilassar Barera. A començament del segle xx passà a mans de l'empresa Asensio SA, que hi mantingué la producció fins a començaments dels anys 1990. Abandó i restauració Abandonada i adquirida pel municipi a finals del segle xx, va ser restaurda i inaugurada el 26 de setembre del 2008 amb el nom de Nau Gaudí. Des de novembre del 2010 és la seu provisional del Museu d'Art Contemporani de Catalunya amb el fons de la col·lecció de Lluís Bassat. El dia 23 de novembre de 2013 s'hi signà la Declaració de Mataró, un manifest per a la protecció del llegat de l'arquitecte Antoni Gaudí que van signar els propietaris de gran part de la seva obra arquitectònica. La voluntat d'aquest manifest és la protecció, preservació, estudi i divulgació de manera conjunta i coordinada de tot el llegat de l'arquitecte. Descripció Es tracta de les restes de l'edifici projectat per Antoni Gaudí el 1878, el valor del qual radica a la utilització per primer cop dels arcs parabòlics muntats amb perns, dissenyats per Philibert de l'Orme. Aquesta seria una de les tècniques que dona més caràcter a tota l'obra arquitectònica de Gaudí de finals del segle xix i principis del xx. Les voltes parabòliques de la nau de blanqueig de la Cooperativa Obrera Mataronesa són de les primeres utilitzades en molts anys, i molts estudiosos de l'art li atribueixen uns orígens més remots que els arcs i voltes gòtiques. La xemeneia és una construcció tronco-cilíndrica d'obra de fàbrica amb presència d'argolles de ferro que la reforcen. S'entrega a terra mitjançant una base poligonal. Referències
Coopérative ouvrière des mataronais

La Coopérative ouvrière des mataronais est une coopérative située à Mataró. Elle a été construite par l'architecte catalan Antoni Gaudí. Histoire Protection La coopérative fait l’objet d’un classement en Espagne au titre de bien d'intérêt culturel depuis le 28 octobre 2008. Notes et références Voir aussi Bibliographie (ca) Joan Bassegoda i Nonell, El gran Gaudí, Sabadell, éditions Ausa, 1989, 610 p. (ISBN 84-86329-44-2) (ca) Joan Bassegoda i Nonell, Gaudí o espacio, luz y equilibrio, Madrid, Criterio, 2002 (ISBN 84-95437-10-4) (ca) Carlos Flores, Les lliçons de Gaudí, Barcelone, éditions Empúries, 2002, 239 p. (ISBN 84-7596-949-6) Articles connexes Antoni Gaudí Liens externes (ca) « La Coopérative ouvrière des mataronais », sur poblesdecatalunya.cat Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des coopératives Portail de l’Art nouveau Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de la Catalogne
Cooperativa Operária Mataronense

A Cooperativa Operária Mataronense, atualmente conhecida como Nau Gaudí, é uma antiga fábrica situada em Mataró, na província de Barcelona, uma das primeiras obras do arquiteto modernista Antoni Gaudí. História e descrição A Cooperativa foi criada em Barcelona pelo industrial Salvador Pagès i Anglada em 1864, mas foi transferida para Mataró em 1874, tendo o engenheiro Joan Brunet i Alsina ficado encarregado das obras. Gaudí recebeu em 1878 o encargo de construir a sede social, constituída por uma fábrica, um bairro de casas económicas, um casino com jardim e um edifício de serviços. Gaudí trabalhou no projeto entre 1878 e 1882, tendo finalmente construído apenas a fábrica, o edifício de serviços e um pavilhão. Este último foi a primeira construção onde Gaudí utilizou arcos parabólicos, um dos elementos mais utilizados nas suas obras posteriores, com um sistema de montagem com pernos concebido por Philibert de l'Orme. Gaudí concebeu o conjunto com base na orientação solar, incorporou no mesmo zonas ajardinadas e usou azulejos para decorar o edifício de serviços, outros elementos característicos das suas obras posteriores. Gaudí desenhou também o emblema da Cooperativa, com a figura de uma abelha, símbolo do trabalho. No final do século XIX, a Cooperativa foi mutilada de um dos lados devido à ampliação da rua adjacente. Após décadas de abandono, foi adquirida pelo município no final do século XX, que conduziu obras de restauro com o objetivo de lhe devolver o aspeto original. Após a conclusão do restauro, foi inaugurada em 26 de setembro de 2008 com um novo nome, Nau Gaudí. Originalmente utilizada como centro de informação e orientação profissional para jovens menores que 25 anos, a Nau Gaudí é desde novembro de 2010 a sede provisória do Museu de Arte Contemporânea da Catalunha, expondo parte da coleção de arte contemporânea catalã doada por Lluís Bassat i Coen, que constituirá a futura coleção permanente do museu. A coleção inclui obras de artistas como Antoni Tàpies, Josep Guinovart, Joan Miró, Pablo Picasso, Albert Ràfols-Casamada, Joaquín Torres García, Arranz Bravo, Àngel Jové, Joan Ponç, Josep Maria de Sucre e Joan Brotat. Ver também Antoni Gaudí Modernismo catalão Obras de Antoni Gaudí Referências Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em castelhano cujo título é «Cooperativa Obrera Mataronense», especificamente desta versão. Bibliografia BASSEGODA I NONELL, Joan (1989). El gran Gaudí (em espanhol). Sabadell: Ausa. ISBN 84-86329-44-2 BASSEGODA I NONELL, Joan (2002). Gaudí o espacio, luz y equilibrio (em espanhol). Madrid: Criterio. ISBN 84-95437-10-4 FLORES, Carlos (2002). Les lliçons de Gaudí (em catalão). Barcelona: Empúries. ISBN 84-7596-949-6
Can Pla (Montcada i Reixac)

Can Pla és una obra de Montcada i Reixac (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa de planta rectangular amb teulada a dues vessants de teules àrabs. Al costat esquerre presenta un cos més baix amb teulada d'una sola vessant i a l'altura del primer pis s'obre una galeria porticada de finestres rectangulars amb tancament superior d'arc rodó de mig punt. Al mur lateral les obertures són sis, una a la façana principal i una altra a la posterior. La casa consta de planta baixa i dos pisos. A partir d'una disposició més o menys simètrica, malgrat les diferents remodelacions i renovacions sofertes, ha conservat la imatge primigènia. A la planta baixa la porta d'entrada és de forma rectangular, d'arc rebaixat, emmarcada i protegida per un pòrtic amb teulada d'una sola vessant en sortida en voladís i amb treballs de gelosia de fusta a les obertures que conformen el porxo rectangular. Els murs es troben arrebossats i pintats simulant retlleus en la seva major part. Les finestres són de diferents mides al primer pis i, les tres del segon pis o golfes, la del centre és més alta que les del costat. Història Casa documentada l'any 1553, tot i que la primera referencia escrita es del 1519. Abans es deia Mas Carrera, la familia Pla la conserva fins al 23 de setembre de 1683 en què es ven en encant públic a Joan Muns, seller de Barcelona. L'any 1603 fou batejat Pere Pla. El 25 d'octubre de 1665, l'Hospital de la Santa Creu lliurà una credencial de baciner per al dit Hospital. La casa de Can Pla, l'any 1702, és propietat de Ramon Muns i Serinya, amomenat el "Cançoner de Vilatort". La masia original fou cremada pels francesos el 1808 i refeta una part el 1812, s'acaba el 1867, de la original resten encara els murs que actualment formen la cort de darrere. Referències
Torre Pujol (Cardedeu)

La Torre Pujol és un habitatge a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Construïda a la fi del segle xix en el marc del desenvolupament econòmic especialment notable de la vila a la dècada de 1880-1890, constatable, entre altres coses, per una intensa activitat constructiva a tota la vila. L'any 1877 es feu un pla d'urbanització per la part occidental de Cardedeu, la que va de la Plaça Sant Joan a la Riera, on s'ha d'incloure el planejament d'aquesta part del carrer. El pla el va fer l'arquitecte Manuel Gispert l'any 1885. L'arquitecte municipal Sr. Samsó va fer un pla definitiu per tot Cardedeu. Edifici d'habitatge, aïllat alineat a dos carrers, de tipologia entre mitgeres. Consta de planta baixa i pis, amb coberta plana acabada en balustrada de pedra. La decoració de la façana està composta d'elements clàssics: frontó de les finestres de la planta baixa i porta principal. Al primer pis hi ha finestres de llinda plana amb relleus de pedra a la llinda i balustres de pedra. Un fris decorat separa la planta baixa del primer pis. En conjunt presenta un caràcter eclèctic. En l'extracte de Joan Artigues consta que Josep Pujol i Costa edifica l'any 1890 a la cantonada del carrer molí una casa de planta baixa i un pis. Notes
Sant Andreu de Vilallobent

Sant Andreu de Vilallobent és l'església del nucli de Vilallobent, al municipi de Puigcerdà, a la comarca de la Baixa Cerdanya. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Església d'una sola nau amb dues capelles afegides a la paret meridional. La volta és de canó lleugerament apuntada. Es tanca amb un absis escapçat, substituït per una construcció gairebé rectangular. Al mur de la paret sud hi ha interessants fileres d'"opus spicatum" d'època romànica. La façana, a ponent, està coronada amb un campanar d'espadanya de dos buits per campanes, la portalada és d'arc apuntat. Ha estat ampliada i modificada posteriorment. Notícies històriques Esmentat en l'acta de Consagració de la Catedral d'Urgell el 839, després va ser possessió del Monestir de Cuixà, al qual pertanyia en el s. XIV. En el s. XVII va ser de domini reial. Referències
Sant Pere de Premià

Sant Pere de Premià és una església parroquial de Premià de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció És un temple d'estil tardogòtic de planta quadrada, que consta d'una única nau, amb capelles laterals, absis poligonal i campanar de torre. Història La primera notícia de la parròquia de Sant Pere és del segle x, però la primitiva església romànica va ser substituïda el 1588 perl'actual temple, l'any 1588. Durant la Guerra Civil va ser molt malmès i se'n va perdre el retaule del segle xv. Referències
Estadi Pau Negre

Das Estadi Pau Negre (spanisch Estadio Pau Negre) ist ein Hockeystadion in der spanischen Stadt Barcelona im Bezirk Sants-Montjuïc. Geschichte Anlässlich der Olympischen Sommerspiele 1992 musste im Jahre 1986 das 1957 erbaute Hockeystadion neben dem Olympiastadion für das Institut Nacional d’Educació Física de Catalunya und den Palau Sant Jordi weichen. Nur circa 150 Meter vom ursprünglichen Stadion entfernt wurde 1989 das Estadi Pau Negre erbaut. Anders als ursprünglich geplant fanden die olympischen Hockeyturniere jedoch im Estadi Olímpic de Terrassa statt. Während der Olympischen Spiele wurde das Stadion als Start und Ziel für den Crosslauf im Modernen Fünfkampf genutzt, die Strecke führte durch den Jardí Botànic de Barcelona. Bei den Sommer-Paralympics 1992 war das Stadion Austragungsort des 7er-Fußballturniers. 2003 fanden sowohl die Feldhockey-Europameisterschaft der Herren als auch der Damen im Estadi Pau Negre statt. Weblinks 1992 Summer Olympics Official Report (Memento vom 25. Juni 2008 im Internet Archive) (englisch)
Estadio Pau Negre

Estadio Pau Negre (officieel: Complejo Deportivo Municipal Pau Negre - Parque del Migdia) is een hockeystadion in Barcelona. Het stadion is de thuisbasis van de veldhockeyafdeling van Fútbol Club Barcelona. In 2003 werd het Europees kampioenschap hockey voor mannen gehouden in het stadion. Ook de Euro Hockey League werd hier verschillende keren georganiseerd, waaronder de halve finales van het seizoen 2015/2016.
Риполски манастир

Риполският манастир „Света Мария“ (на каталонски: Monestir de Santa Maria de Ripoll) е бенедиктински манастир при Рипол, Испания. Основан през 888 година от барселонския граф Гифре Космати, той се разраства през XI век, когато става важен книжовен център и е използван като фамилна гробница от графовете на Барселона. През XIX век е изоставен и до голяма степен разрушен, но е възстановен в края на столетието и днес е смятан за един от образците на романската архитектура. Бележки
Klášter Santa María de Ripoll

Klášter Santa Maria de Ripoll je benediktinský klášter ve městě Ripoll v Katalánsku. V klášteře byl pohřben předek aragónských králů – Ramon Berenguer IV. a také zakladatel kláštera Guifredo I. Barcelonský. Historie Tato benediktinská fundace byla založena roku 879 barcelonským hrabětem Guifredem I. Chlupatým a dlouhá staletí byla kulturním centrem Katalánska s významným skriptoriem. Největšího rozmachu dosáhl klášter za opata Oliby a ze zdí kláštera byly vyslány k založení dceřiných klášterů dva konventy. První konvent se roku 1005 vydal založit klášter Saint-Martin du Canigou a druhý roku 1025 klášter Montserrat. Klášter v roce 1835 vyhořel, zachoval se původní západní portál a křížová chodba z poloviny 12. století s bohatě zdobenými románskými hlavicemi sloupků, které jsou považovány za jedno z hlavních děl španělského románského umění. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter Santa María de Ripoll na Wikimedia Commons Klášter Santa María v Ripollu Fotky z kláštera Fotky kláštera Ripoll a San Juan de las Abadesas Archivováno 20. 12. 2008 na Wayback Machine.