NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Miquel de la Roca

Sant Miquel de la Roca (o Sant Miquel del Portell) és una església gòtica troglodita del municipi de Crespià, al Pla de l'Estany. Es troba al congost del Fluvià prop de la central hidroelèctrica d'Esponellà, en una cinglera. S'hi accedeix per un camí des del mateix poble de Crespià, passant per l'església esgavellada de Sant Bartomeu de Portell. Descripció Es tracta d'un edifici religiós d'estil gòtic encastat en un penya-segat rocós format per roques aglomerades (rierencs) fonamentades per materials argilosos i sorrencs de tons rogencs, l'edifici es troba a la part superior del cingle, elevant-se a gran alçada per damunt del Fluvià. La construcció està formada per dues voltes apuntades recolzades, per una banda, a la mateixa roca excavada i per l'altre a un pany de paret paral·lel al penya-segat, cadascuna de les voltes delimita un àmbit separat per un pany de paret perpendicular al mur de façana i a la roca obert per un arc apuntat fet amb carreus treballats. L'accés es produeix per un petit i difícil corriol que arriba pel costat de llevant. A l'interior hi ha un pou o cisterna. Notícies històriques Possiblement, el lloc o emplaçament de la construcció actual sigui un antic assentament prehistòric de gran antiguitat. L'any 1981 es va procedir el seu desbrossament, tasca que portà a terme el grup Art i Treball. En el segle xiv figura com a "capella sancti Michaelis de Rupe, in parrochia de Crespiano". El 1983 es va netejar i arreglar el camí d'accés, el mateix que devien utilitzar els monjos en aquest petit monestir construït en part dins d'una balma a 170 m per sobre del nivell del riu. Està protegida com a bé cultural d'interès local des del 1989. Referències
Sant Ponç de Prades

Sant Ponç de Prades és l'església parroquial del nucli de Prades, al municipi de la Molsosa (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, sent el temple actual del segle xvii. Situació El nucli de Prades i la seva església es troben a l'extrem de llevant del municipi, al nord-oest de la serra de Castelltallat. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt del km. 8,2 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 46′ 36″ N, 1° 30′ 36″ E) en direcció a la Molsosa i Castelltallat. Està indicat. Prades està a 6,4 km. Descripció Església de dues naus, una de tradició romànica i l'altra del segle xvii, que es comuniquen a través de grans arcades. La torre del campanar és de planta quadrada i data de l'any 1878. Són notables els tres retaules del segle xvii que es conserven a l'interior de l'església: l'altar major amb el retaule dedicat a Sant Ponç, el de Sant Abdó i Sant Senén i el del Roser, datat l'any 1679. Referències
Sant Quirze de Subiradells

Sant Quirze de Subiradells és una ermita de Taradell (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Es troba al NE del terme municipal, dins la urbanització de la Miranda de la Plana (també coneguda com la Roca) i sobre el torrent de Sant Quirze. Descripció Edifici religiós. Ermita d'una sola nau (5 m x 7 m), amb un absis de forma semicircular, orientat a llevant i cobert amb lloses que descriuen cercles concèntrics. El mur de ponent presenta un òcul abalat i un campanaret d'espadanya damunt el capcer, cobert a dues vessants i amb campanes, i refondit en el mur. La part de tramuntana és cega. Per tant, les úniques entrades de llum són l'òcul de ponent i la finestra amb esplandit a l'absis. La nau també és coberta amb lloses. L'aparell constructiu és força regular i està format per gresos grocs, grisos i rogencs. No hi ha cap element de pedra picada gaire treballada. Gràcies a la recent restauració, l'estat de conservació és bo. Història L'ermita es troba dins el que va ser l'alou de Subiradells. En un principi devia ser una construcció preromànica, segons consta per un document en què, l'any 989, el noble Eldemar deixa una quantitat per refer la capella. L'edifici actual el va fer construir Guillem de Tarradell l'any 1095 per ordre del bisbe de Vic, amo de Subiralles. Al segle xiii tingué un sacerdot beneficiat i passà a la cura i patronat dels amos de la Madriguera. Als s. XVII i XVIII va ser mutilada i transformada. L'any 1936 la van profanar i es va tancar al culte, que no es va restablir fins al 1967, en què els propietaris del lloc, amb motiu de les obres d'urbanització de la Miranda de la Plana, la van restaurar i la van cedir a la parròquia. Referències Bibliografia Pladevall i Font, Antoni. Taradell : passat i present d'un terme i vila d'Osona. 1, Dels orígens a finals del segle xviii. [Vic] : Eumo ; [Taradell] : Ajuntament de Taradell, 1995. Solagran i Preseguer, Salvador. Els carrers de Taradell. Taradell : [l'autor] : Ajuntament de Taradell, 2010.
Santa Magdalena del Coll

Santa Magdalena del Coll és una església d'origen romànic que està situada prop de la masia del Coll, al nucli de població de la Vall del Bac del municipi de la Vall de Bianya (Garrotxa). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església presenta un estat de conservació molt dolent. Descripció Petita església romànica al cim d'un pujolet, a tramuntana de la masia del Coll. En runes. Resten les parets i la façana amb una petita porta dovellada, davant la qual hi havia hagut un senzill porxo. La finestra de mig punt que s'obre damunt la porta és remarcable, ja que la pedra que forma l'arc és tota d'una peça. La petita espadanya encara es conserva, però no la volta, que s'ha enfonsat. De la factura romànica conserva l'absis carrat, els murs de ponent i el reconstruït campanar. L'any 1776 es realitzaren modificacions i es construí la sagristia a continuació de l'absis. També es va construir aquest altar lateral, que possiblement és la capella el Sant Crist de la que parlen les visites pastorals. Va ser realitzat seguint l'estil neoclàssic, emprant estuc fort. A la part central hi ha un altar emmarcat per un arc de mig punt coronat per un cap d'infant. A cada costat hi ha una mitja columna adossada amb el fust estriat i capitells ornats amb fulles d'acant. L'entaulament superior està decorat amb motius florals i dents de serra. Història Se'n fa esment a les visites pastorals dels anys 1738 i 1776 i per elles consta que només hi havia un altar no consagrat, del que es pot deduir que fou el moment d'esplendor del temple, associat amb un increment de la devoció. Hi havia un ornament sacerdotal, sense calze ni patena, sense fonts baptismals ni sagrari per la reserva. A mitjans del segle xix consta que es va fer la capella del Sant Crist i que s'emblanquinà tota l'església, i que es feia festa grossa per Pasqua Florida i el 22 de juliol, festivitat de la Santa. Procedia de Santa Magdalena el retaule barroc que fins a l'any 1973 presidí el presbiteri de Sant Miquel de la Torre, el qual fou desmuntat i traslladat a Olot. Referències
Santa Maria de Castelldefels

Santa Maria de Castelldefels és una església del municipi de Castelldefels (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de tres naus separades per pilars, amb un absis semicircular i una petita capella, també semicircular, dedicada a baptisteri, als peus de la nau esquerra. El més significatiu de l'estructura és l'alçat de la nau central, amb una coberta a dues aigües sostinguda per unes especials encavallades de fusta, de disseny trilobat. La façana, de línies neoromàniques, va perdre el campanar, que ha estat substituït per una obra nova, de ferro, en contrast. A l'interior hi ha pintures de Serrasanta. Història L'església va ser construïda a inicis del segle XX al centre del poble però és successora de la primitiva església de Santa Maria, ubicada dins del recinte del castell de Castelldefels. Segle X La primera menció de "Santa Maria de Castell de Félix" és de 966, quan Lobeto, fa una donació al cenobi. En 977 el vicari comtal Galí i la seva dona Ermengarda, pares de Guillem de Santmartí, fan una important donació al monestir. En aquest document es descriu que l'església tenia tres altars dedicats a Sant Joan Evangelista, Santa Maria i Sant Miquel més dos laterals dedicats a Sant Pere i Sant Pau. Abans de la presa d'Almansor es fan moltes donacions recollides a l'arxiu del monestir de Sant Cugat del Vallés. En morir Galí, la seva dona, Ermengarda, com a marmessora del seu testament, tornarà a fer importants donacions al cenobi, entre aquestes es menciona un molí a La Sentiu que els havia venut una dona, na Savilo. Després de 985 els bens del monestir de Castelldefels passen al de Sant Cugat. El 29 d'abril de 1011 el Comte Ramon Borrell ratificava les donacions fetes pels seus pares Borrell i Letgardis a Eramprunyà i de les que el monestir havia perdut les escriptures, entre aquestes hi ha “la torre Eramprunyà al lloc anomenat Castell Félix on és edificada la basílica de Santa Maria amb els altars consagrats” i altres terres a Sant Clement, Gavà, la Sentiu i Sitges. La vescomtesa Ermengarda, germana de Ramon Borrell i esposa de Geribert, fill del vescomte Guitard, donarà a Sant Cugat, segons consta al seu testament de 1029 (ó 1030 ), el blat de moro que té a Santa Maria de Castelldefels, el que sembla indicar que, si més no, l'activitat agrària entorn del monestir seguia endavant i que no tot era en mans del monestir de Sant Cugat. Segle XX Amb la compra del Castell de Fels per part de la família Girona, l'antiga parròquia va perdre la seva funció. Per aquest motiu Manuel Girona va sufragar la construcció de la nova, iniciada el 1903 per Enric Sagnier i consagrada el 19 de setembre de 1909 pel bisbe Laguarda. Fou incendiada l'any 1936 i serví de mercat públic. El 1948 s'inicia la seva reconstrucció, sota la direcció de l'arquitecte Nil Tusquets de Cabirol. Referències Enllaços externs monestir de Santa Maria de Castelldefels:https://www.monestirs.cat/monst/ballo/bl03mari.htm Santa Maria de Castelldefels Arxivat 2010-06-21 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Santa María de Castelldefels

Santa Maria de Castelldefels es una iglesia del municipio de Castelldefels (Bajo Llobregat). Está incluida en el inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción Es una iglesia de tres naves separadas por pilares, con un ábside semicircular y una pequeña capilla, también semicircular, dedicada al baptisterio, a los pies de la nave izquierda.​ Lo más significativo de la estructura es el alzado de la nave central, con una cubierta a dos aguas sostenida por unas especiales cerchas de madera, de diseño trilobulado. La fachada, de líneas neorrománicas, perdió el campanario, que ha sido sustituido por una obra nueva de hierro, en contraste. En el interior hay pinturas de Josep Serrasanta.​ Historia Con la compra del Castell de Fels (Castillo de Castelldefels) por parte de la familia Girona, la antigua parroquia (ubicado al lado del castillo) perdió su función. Por este motivo, Manuel Girona sufragó la construcción de la nueva, iniciada en 1903 y llevada a cabo por Enric Sagnier i Villavecchia. Fue consagrada por el obispo Laguarda el 19 de septiembre de 1909.​ Fue incendiada en 1936 hecho que hizo que fuera empleada como mercado público. En 1948 se inicia su reconstrucción, llevada a cabo por el arquitecto Nil Tusquets.​ Referencias
Santa Maria de la Sanabra

Santa Maria de la Sanabra és una església de Santa Margarida i els Monjos (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església romànica de Santa Maria de la Sanabra és un edifici d'una sola nau amb absis semicircular i coberta de teula a dues vessants, sostinguda i molt ben conservats. Situada al costat de la caseria de la Sanabra, constitueix un dels millors exemplars romànics del Penedès. A l'interior hi ha un fris i un arc toral que aguantava la volta de canó, ensorrada. La façana té un portal adovellat i un ull de bou, i l'absis mostra una finestra de doble esqueixada. L'origen de la capella de Santa Maria de la Sanabra se situa al segle xii. A l'interior es conserven pintures del 1614. Referències
Zisterzienserkloster Solius

Das Zisterzienserkloster Solius ist seit 1967 ein Kloster der Zisterzienser in Santa Cristina d’Aro, Baix Empordà, Provinz Girona, in Katalonien. Geschichte Edmon María Garreta i Olivella, langjähriger Abt des Klosters Poblet, gründete am Ende seiner Amtszeit 1967 mit mehreren Mitbrüdern in Solius, Ortsteil von Santa Cristina d’Aro, im Bistum Girona das Kloster Santa Maria de Solius, das 1987 zum Priorat erhoben wurde und dessen fünfzigjähriges Jubiläum er noch erlebte. Um die bereits bestehende (und weithin sichtbare) Ortskirche Sankt Agnes aus dem 18. Jahrhundert (mit mittelalterlichem Kern) wurden durch den Architekten Joaquim Maggioni i Casadevall (1931–1995) Klostergebäude errichtet. Die (derzeit neun) Mönche sind auf Buchbinderei und Buchrestauration spezialisiert. Die Klosterbibliothek ist beachtlich. Besondere Attraktion des Klosters ist ein Krippenmuseum. Literatur Edmon Garreta: Solius, paratge monàstic. In: Revista de Girona 136, 1989. Edmon Garreta: El monestir de Solius compleix vint-i-cinc anys. In: Revista de Girona 155, 1992. Jaume Gabarró: La vida monastica a Solius. Solius 1992. Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Editions du Signe, Straßburg 2012, S. 786. Weblinks Webauftritt des Klosters (katalanisch und spanisch) Lexikonartikel zum Kloster (katalanisch) Kurzpräsentation, bebildert (katalanisch) Kurzpräsentation, bebildert (englisch) Klostereintrag (italienisch) Information zur Gründung, mit Literatur (katalanisch) Interview mit einem Mönch, Video (katalanisch) Zeitungsartikel zum 50. Jubiläum des Bestehens (katalanisch) Zum Tode des Klostergründers (katalanisch) Garreta, Edmon, in: Biographia Cisterciensis (Cistercian Biography)
Santuari de la Mare de Déu de Fucimanya

El Santuari de la Mare de Déu de Fucimanya (Fussimanya en versió antiga), és una església d'estil romànic del segle xii situada al municipi de Sallent (Bages). És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. La tradició i la pietat popular han convertit algunes de les antigues ermites en santuaris de devoció comarcana i han fet que els seus orígens s'aureolessin amb llegendes de trobaments fantàstics o simplement piadosos. Això és el que va passar amb Santa Maria de Fucimanya, situada en un replec de muntanya, sobre una gran fondalada o faucis magna que li ha donat el nom. Localització i accés Es troba aquest santuari a l'extrem de llevant del terme de Sallent, dintre l'antiga parròquia de Sant Martí de Serraïma -refosa més tard amb Sant Pere de Serraïma i ara pràcticament amb Sallent- i no lluny dels municipis i parròquies d'Artés i d'Avinyó, que són, amb Sallent els seus devots més fidels. L'accés més planer i més bo el té per Sallent i Sant Martí, per bé que també hi munta un bon camí des d'Artés i altres corriols de muntanya. Descripció Aquest santuari ha estat estudiat per Mn. Fortià Solà, però avui gràcies a la troballa de nous documents, es pot anar enrere un parell de centúries en la seva història. El lloc de Fucimanya és conegut des del 1193 i la capella de Santa Maria hi consta com existent de molt temps abans del 1212. Es trobava al centre d'una gran propietat autònoma o quadra civil que el 1214 fou comprada pel monestir berguedà de Sant Pere de la Portella, fent notar que pertanyia a la parròquia de Sant Martí de Serraïma. Integraven la quadra civil sis masos i terres d'altres quatre, entre els quals hi havia el mas Roques Albes, reconstruït el segle xvi prop de la capella de Fucimanya. El 1309 es va fallar un plet entre l'abat de la Portella i el rector de Sant Martí, amb el qual es reconeixia a l'abat el domini i patronat de la capella de Santa Maria, que el 1342 rebia una butlla d'indulgències, senyal evident que ja era un centre de pietat notable. Les mostres de pietat i devoció augmentaren els anys següents i obligaren, el 1679 i en campanyes posteriors, a renovar i ampliar la capella, fins a no deixar-li cap rastre de l'obra primitiva. La llegenda pretén que la Imatge, que és una icona de talla del principi del segle xvi o finals del xv, fou trobada per un bou i una pastoreta en una balma prop del torrent Salat, que discorre pel fons de la fossa magna. L'amor i devoció dels veïns ha tingut sempre ben ornat i agençat aquest petit santuari que comptà com a insigne devot el sallentí Sant Antoni Maria Claret i Clarà, i que és objecte de la predilecció dels fidels d'un bon sector del Pla de Bages. Galeria d'imatges Referències
Parc Schierbeck

El parc Schierbeck és un parc situat al sector nord-est de l'estany de Puigcerdà i que porta el nom de German Schierbeck que va ser Cònsol General de Dinamarca a Barcelona. German Schierbeck arribà a Puigcerdà per primera vegada l'any 1866. Allà es feu construir la seva residència d'estiu, anomenada Ro de Rigolisa. Posteriorment, seguí comprant terrenys per ampliar la seva finca i comprà l'anomenat "camp de l'estany", situat al costat de l'estany de Puigcerdà. El 1884, sorgí la idea de fer un parc al costat de l'estany. Aquesta idea, plantejada tant per estiuejants com per la classe dirigent de la vila, agradà molt a German Schierbeck i es va presentar el projecte al consistori per la seva aprovació. Aquest hi accedí i s'iniciaren les obres de delimitació del mateix el 25 de setembre de 1890 dins de l'anomenat "camp de l'estany", cedit per German Schierbeck. El 1912 morí German Schierbeck sense veure acabada la seva obra, que continuà la seva filla Maria Schierbeck Esclús. Les bases del conveni-donació del "camp de l'estany" es donaren a conèixer el dia 18 de desembre de 1924. Amb aquest conveni, la família Schierbeck cedia oficialment els 9.000 m² del "camp de l'estany" que anirien íntegrament destinats a ús com a parc a canvi de la cessió d'un terreny de 400 m² i l'obertura d'una nova urbanització que durà el nom familiar. Aquest conveni es firmà definitivament el 10 d'abril de 1927. La inauguració final del Parc Schierbeck es dugué a terme el 9 de setembre de 1925 amb la presència de Maria Schierbeck i Esclús i de l'alcalde Bonaventura Vernís i Juvés. Monument Inicialment, el parc comptava amb un monument dedicat a German Schierbeck, inaugurat el 12 de setembre de 1930. Aquest era un bust damunt un pedestal. El monument se situà en primer lloc en un lateral del parc i l'any 1932 es decidí traslladar-lo al centre del parc. El monument fou destruït l'any 1936 pel comitè revolucionari anarcosindicalista de la CNT-FAI, que s'apoderà de la vila en esclatar la Guerra Civil Espanyola. Hi hagué dos intents de refer-ho, un l'any 1945 i un altre el 1948, però al final no es dugueren a terme. Altres elements que figuren dins del parc es construïren a partir de l'any 1932, com els colomers, els quioscs i bars, botigues de records i la zona de gronxadors i parc infantil. Amb la darrera remodelació de l'estany i del parc, duta a terme l'any 1991-1992, destaca la important replantació d'arbres feta per minimitzar els danys soferts durant les ventades de l'any 1984 i realitzades per la doctora Maite Joseph Rubió i Antoni Falcón Vernís, director de Parcs i Jardins de Barcelona. Referències Bibliografia BOSOM I ISERN, Sebastià. Coneguem... L'estany i el parc Schierbeck. Puigcerdà, 1992
Església vella de la Molsosa

L'església vella de la Molsosa és una església de la Molsosa (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església s'aixeca dalt del turó que domina des de llevant els plans de la Molsosa, sota mateix de les restes de l'antic castell. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt del km. 8,2 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 46′ 36″ N, 1° 30′ 36″ E) en direcció a la Molsosa i Castelltallat. Està indicat. Als 5,8 km. (41° 47′ 36″ N, 1° 33′ 39″ E), després d'haver passat el brancal que baixa a la Molsosa, es pren el desviament senyalat a "l'Església Vella i Vila-seca". A partir d'aquí, als 900 metres, es deixa la pista principal i s'agafa la que puja, a l'esquerra, cap a llevant, durant 300 metres més, prenent a continuació la que es deriva cap al sud, a la dreta, fins a arribar al peu d'un dipòsit d'aigua. Per un sender es puja a l'església. Descripció Del primitiu edifici del segle xii només en resta la nau de l'església, un absis i l'antiga porta, actualment tapiada. De les modificacions dels segles XVII i XVIII es conserven les capelles laterals, la nova porta i la torre del campanar, de planta quadrada, situada a l'angle sud-oest de l'església. Història Segons reconeix el 1108 el bisbe de Vic, Arnau de Malla, la parròquia de Santa Maria de La Molsosa, dependent del monestir canonical de Sant Vicenç de Cardona, fou renovada a principis del segle xii i consagrada pel bisbe Berenguer de Barcelona (1100-1106), amb l'autorització dels canonges de Vic. Actualment es troba ben restaurada. El culte fou traslladat a l'església nova, construïda entre els anys 1925 i 1952 per l'arquitecte Enric Sagnier, prop de la casa La Passada Referències
Molí d'en Busquets

El Molí d'en Busquets és un molí del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una edificació industrial que donada la continuïtat d'ús ha sofert modificacions i ampliacions respecte al projecte original. Entre el conjunt de naus disposades desordenadament resten encara en ús edificacions del segle xix. Aquestes segueixen el tipus arquitectònic freqüent en els molins que s'arrengleren als marges del riu Ripoll. Es tracta d'una senzilla nau de planta rectangular i teulada a dues vessants, amb una alçada de dos pisos; els murs presenten una distribució simètrica destacant el gran nombre de finestres. Moltes de les naus es disposen adossades, en sentit paral·lel o perpendicular. L'aparell emprat és el totxo, essent el mur arrebossat. La base de la xemeneia del molí d'en Busquets la forma un cos de planta quadrada, sobre aquest s'inscriu la xemeneia que presenta una forma prismàtica amb 8 cares, essent el cos de proporcions esveltes. L'aparell emprat és el totxo vist, que s'utilitza també com a element decoratiu en forma de motllures. De la xemeneia i del conjunt de la fàbrica es conserven fotografies del 1895 (Vergés i Vernís, P. Topografia mèdica de Castellar). Història En el lloc de l'actual molí existí un mas anomenat Astafort, establert l'any 1478 per Joan Astafort. Posteriorment passà a ésser propietat de la masia de Can Carner, que temps després el varen vendre a Francesc Déu. Al voltant construí el moli que després vengué al paraire terrassenc Valentí Busquets que continuà amb l'activitat drapera del molí. Pau Busquets i Barata, possible successor de l'anterior construí una capella que fou dedicada a Sant Pau, avui desapareguda. Aquesta capella, segons descripcions del segle xix, posseïa un gran quadre dedicat a Sant Pau, així com altres petits quadres a l'oli. A finals del segle xix, el Dr. Josep Tolrà feu les instal·lacions cotoneres al molí de Can Barba i també en aquest molí, que passà a formar part del patrimoni de l'empresa Vda. De J. Tolrà. Les velles instal·lacions foren ampliades i modernitzades, continuant avui dia en ús. El molí pren el nom de Valentí Busquets, un paraire terrassenc que al començament del segle xviii va fer una instal·lació drapera en un molí que segurament ja existia i del qual es desconeix el nom. Pel març de 1799 els barons de Castellar donaren permís a Pau Busquets –segurament descendent de Valentí– per afegir-hi un molí draper. Cap al final del segle xix, Josep Tolrà hi posà nova maquinària cotonera, simultàniament a la que posà al molí de Can Barba. Consta que l'any 1895 al molí d'en Busquets hi havia cent telers de cotó i s'hi feien tints i acabats. Aquestes instal·lacions continuen en funcionament. Referències
Cal Bitxo

Cal Bitxo és un jaciment entre el barranc de Cal Bitxo i el barranc de Mas Rovira, en un camp d'alfals al municipi de Subirats, en la comarca de l'Alt Penedès, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Es tracta d'un taller de sílex del Paleolític inferior o mitjà. Va ser descobert per P. Giro el 1990, que trobà uns fragments d'indústria lítica. Les restes trobades corresponen a un fragment de percussor, una ascla, una ascla denticulada, una làmina amb retocs. Referències