NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Ramis (Sant Celoni)

Can Ramis és una casa al nucli de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Era la casa pairal dels Ramis, que al llarg dels darrers tres segles apareixen freqüentment en els escrits de la vila o de la comarca. Va ser restaurada als anys 1950 per l'arquitecte Joaquim de Ros i de Ramis, que li afegí la galeria d'arcs carpanells de les golfes, recuperada d'una casa de Barcelona. Descripció És de planta baixa i dos pisos. El primer pis té balcons i el segon una galeria amb columnetes d'arcs. La coberta és a dues vessants, amb un ràfec que corona la façana. Aquesta té una composició simètrica i allargada. Totes les obertures estan revestides de pedra. Referències Vegeu també Can Ramis-Milans Ca l'Armera Casa Mercè de Dalmases
Can Romeu (Parets del Vallès)

Can Romeu és una obra de Parets del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció A l'edifici que és de planta quadrangular, hi ha adossada unes galeries, també hi ha un celler. La teulada de la construcció principal és a dos vessants, i la de les galeries a un sol vessant. A la façana, a més de la porta adovellada, hi ha tres finestres balconeres, amb baranes de ferro forjat, i també hi ha un rellotge de sol. Sobre la clau de la porta hi ha una inscripció. Història Hom creu que aquest lloc ja va ser habitat en època romana. L'actual edifici data de 1762. Hi havia un oratori que va ser visitat durant el període comprès entre 1770 i 1860. Referències
Can Ros (Subirats)

Can Ros és una masia de Subirats (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La masia de Can Ros està situada dalt d'un turó, en una zona propera al nucli dels Casots. És de tipus basilical amb planta baixa, pic i golfes. El portal d'accés presenta arc de mig punt adovellat. Les finestres tenen marcs de pedra, material utilitzat també a les cantoneres de l'edifici. Té un cos lateral adossat on destaca una finestra emmarcada en pedra i amb motllura trencaaigües. Les cobertes són a dues aigües de teula àrab. Història A l'edifici es troben inscripcions amb dates que corresponen a diversos moments: 1673, 1772, 1777 i 1784. Un dels propietaris, Llorenç Ros, fou batlle de Subirats el 1698. Referències
Can Trias (les Franqueses del Vallès)

Can Trias és un conjunt d'edificis d'estructura complexa al municipi de les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental) catalogats l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La casa apareix en diversa documentació guardada a la parròquia amb anterioritat al s. XIII. Sembla que la casa es va construir el s. XVI. En aquest moment tenim documentat a Agostí Riambau a través del fogatge del 1553. Les característiques constructives i l'estil arquitectònic correspon a aquesta època. Hi ha, però, molts afegits difícils de datar. A principis del s. XX es va construir la capella de la Mare de Déu. Entre el 1948-1950 es van fer importants reformes interiors i es va restaurar la façana, i a més es va construir la nova masoveria, ja que anteriorment estava dins la casa principal. Aquesta reforma es va fer mentre era propietat de la família Trias de Bes. Els propietaris actuals són la família Roca de Castellvell. El cos principal, orientat a migdia, és de planta rectangular. El carener és paral·lel a la façana de manera que els dos vessants de la coberta cauen al davant i al darrere. Consta de planta, pis i golfa. Portal d'arc de mig punt adovellat, quatre finestres gòtiques d'arc el·líptic i una eixida a l'última planta. Al davant hi ha una galeria d'arcs de mig punt que junt amb la capella i un tros de mur formen un barri tancat. A la dreta hi ha diversos cossos adossats que formen la masoveria de nova planta. A l'esquerra se situa una petita capella de nau única i absis circular i noves dependències annexes al cos antic. Quatre obertures situades al pis principal de la façana de migdia. Tenen forma rectangular i un ampit de poc voladís. Les bases presenten una decoració geomètrica de la que surten fines columnetes adossades al marc. Al seu damunt hi ha petits capitells, alguns en forma de cap, dels que arrenquen els arcs, tres de punt rodó amb decoracions florals formant una mena de calats típicament gòtics, i una amb arc conopial. Presenten trencaaigües acabat en una mena de cul de llàntia on es representen diferents figures amb diferents postures. Notes
Can Viñals

Can Viñals és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un habitatge entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, de composició asimètrica reforçada per les dues balconades situades sobre el portal d'entrada. La coberta és plana amb una barana acabada en frontó. Els balcons del primer i segon pis són de balustres de pedra igualment que la barana de coronament. La façana està molt treballada amb relleus amb decoració vegetal i figurativa, principalment femenina. Els elements formals i decoratius li donen caràcter eclèctic. Història Segons Pere Comas aquest habitatge fou construït per Josep Viñals cap a l'any 1932. El sr. Comas recorda que abans hi havia un magatzem de ciment on sempre carregaven i descarregaven carros. La casa està situada al mig de dos habitatges construïts a la fi del segle passat, la casa Ferrandiz i la casa Pedrós. Per aquesta part de la vila, es va fer un pla parcial d'urbanització l'any 1885 per l'arquitecte M. Gispert, quan Cardedeu s'estenia cap a la Riera. Referències
Sant Corneli i Sant Cebrià de Cardedeu

Sant Corneli és una capella al nucli antic de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local., darrere l'església de Santa Maria. Està encaixada entre dues cases i reculada de la línia del carrer uns quatre metres. Això configura un petit jardí amb una font. És una planta d'una nau, orientada a ponent, amb una interessant finestra a la testera. Té el portal d'arc de punt fet amb dovelles petites, però sembla que abans hi havia un portal de llinda plana, del que en queden detalls. El paviment actual amaga tres paviments fins a una profunditat de vuitanta centímetres. La coberta és a dues vessants. En l'edifici es diferencien dues etapes constructives, fins i tot en el gruix dels murs. Campanar d'espadanya. És un espai d'art gestionat pel Museu Arxiu Tomàs Balvey de Cardedeu. Història La família Montells era la propietària del terreny que ocupa la capella, i Balvey opina que fou a prec d'aquesta que Ramon Berenguer IV i Peronella d'Aragó, sa muller, la van fer construir, cap a la meitat del segle xii, en un dels seus desplaçaments a Vilamajor. Les darreres prospeccions arqueològiques, sense posar en dubte això, sostenen que en aquest indret ja existia un temple més primitiu, que en un primer moment seria una planta quadrada d'influència copta, que es pot datar entre els segles IV-V. Des del segle xii existia una confraria que tenia seu a la capella; la primera donació de terres pels beneficiats de la confraria és de 1138. La missió de la confraria era pregar per l'ànima de les persones que els fessin donatius amb béns, diners o espècies. Fins a les darreries del segle xviii totes les vicissituds de la capella van estar lligades a l'evolució de la confraria. A principis del segle xix s'hi feien els consells municipals. Ha sofert molts abandons i moltes reconstruccions al llarg dels segles. Per obra de la desamortització va passar a mans del poble el 1868. El 1871 va ser conservada i restaurada i es tornà a utilitzar. Cap a començaments de segle es desmantellà i va servir de presó. Es mantingué així fins que l'any 1950 va ser novament restaurada per uns estiuejants. Va tornar al culte el 16-9-1954. Des del 1971 hi assaja una entitat coral. Notes
Capella de Sant Joan Samora

Capella de Sant Joan Samora és una obra del municipi de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La capella romànica de Sant Joan Samora està situada prop de la carretera B-224, damunt un petit turó. És un edifici d'una sola nau amb una capella afegida a la façana nord. L'absis, semicircular, té una finestra de doble esqueixada. La coberta interior és de volta apuntada sobre arcs torals. La porta d'accés, d'arc de mig punt amb arquivolta i impostes, està situada al mur de migdia. La construcció es completa amb un campanar d'espadanya de dues arcades de mig punt i coberta exterior de teula a dues vessants. El material emprat en l'obra és la pedra, tallada en carreus regulars a l'absis i irregulars a la resta. Al mur de ponent hi ha restes d'Opus spicatum. Pica baptismal. Té forma troncocònica amb les parets rectes. S'assenta damunt d'un peu afegit posteriorment. La seva decoració consisteix en dos gruixuts bordons immediats a la boca i un altre junt a la base que emmarquen un espai decorat amb motius geomètrics. Sota dels bordons superiors hi ha una sanefa repussada en dent de serra, amb les puntes dirigides a terra. Sortint del bordó inferior hi ha una altra sanefa formada per un seguit de triangles molt allargats amb un rombe a cada una de les seves puntes. Història Aquesta església apareix documentada per primera vegada l'any 1080. En 1304 apareix com a sufragània de la parròquia de Gelida. A partir del segle xv, en canvi, apareix com a capella dependent de Sant Llorenç d'Hortons. El temple fou edificat en el segle xii. Referències
Sant Pere Sacarrera

Sant Pere és una capella catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya al nucli de Sant Pere Sacarrera. La capella de Sant Pere es troba documentada el 1030. Ha estat modificada posteriorment en diverses ocasions. La capella de Sant Pere, dintre del casc del poble, adossada a altres construccions, té una sola nau, coberta de teula a dues vessants i absis semicircular amb arcs cecs i bandes llombardes. El campanar és d'espadanya d'un sol arc amb campana. S'hi accedeix per una porta lateral d'arc adovellat. Hi ha una porta i una finestra rodona tapiades. L'obra ha estat modificada. El material de construcció és la pedra. Notes
Casa Cortès

La Casa Cortès és un habitatge a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Construcció realitzada probablement entre els anys 1910-1920, època de gran activitat constructiva a la carretera de Caldes, quan Cardedeu es transforma definitivament en un lloc d'estiueig. Aquestes edificacions eren, generalment, per a cardedeuencs residents a Barcelona, que passaven l'estiu a la vila. Al llarg de la carretera de Caldes, oberta el 1864, es poden veure els estils més importants creats des de finals del segle XIX: eclecticisme, modernisme, noucentisme i les construccions modernes de grans blocs de pisos. Habitatge aïllat de tipologia ciutat-jardí format per planta baixa i pis. La coberta és composta, de la que sobresurten dos cossos en l'eix transversal amb unes glofes que es destaca a la façana. A la façana principal destaca un imponent porxo semicircular que correspon a una terrassa amb balustrada al primer pis. El capcer és de perfil sinuós. Les finestres presenten una combinació d'estils: finestres geminades, romàniques i neoclàssiques. El conjunt és de caràcter historicista. Notes
Casa de la Vila (Torroella de Montgrí)

La Casa de la Vila és la seu principal de l'ajuntament a la Plaça de la Vila, al centre del nucli antic de Torroella de Montgrí (Baix Empordà). L'edifici de la Casa de la Vila va ser construït en època renaixentista, probablement durant el segle xvi. Posteriorment va experimentar diverses obres de remodelació i, l'any 1935, fou desmuntat i refet pedra per pedra. En l'actualitat l'interior es troba molt modificat per cobrir les necessitats de la seva funció administrativa. És un edifici de planta baixa i dos pisos, amb coberta de teula. La façana presenta una composició simètrica. A la planta baixa un arc carpanell dels porxos de la plaça ocupa tota l'amplada de l'edifici; la porta d'accés és d'arc de mig punt, amb dovelles de pedra i l'escut de la vila a la clau. Al primer pis hi ha un balcó amb dues obertures rectangulars i barana de ferro simple, i al segon pis dues finestres balconeres també rectangulars però més petites. A la part superior hi ha un ràfec de coronament. Són elements remarcables de la façana els relleus amb els quatres barres i l'escut de la vila, disposats de manera simètrica als dos pisos superiors. El parament de la façana presenta carreus ben escairats. Notes
Ajuntament de Vallirana

L'Ajuntament és la seu administrativa del municipi de Vallirana (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici entre mitgeres, planta baixa, dos pisos, i coberta de teula àrab. El cos central, una mica més avançat en el pla de façana, té la porta d'accés amb arc de mig punt, obertures allindades, coberta a quatre vessants, espadanya amb doble campana i penell. A les obertures balconeres del primer pis hi ha pilastres embegudes i frontó doble, mentre que les del segon són geminades amb grups de tres i trencaaigües. L'Ajuntament fou construït a partir del primer quart del segle xx en el solar on abans hi havia l'antiga Casa de la Vila. Referències
Casa Dr. Klein

La Casa Dr. Klein és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'habitatge entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos. Façana de composició simètrica en la qual juga amb diferents tipus de solució d'obertures, amb finestres de llinda plana i altres de forma cònica truncada. Els materials emprats són maó, pedra i arrebossat. Els elements decoratius, llindars, sanefes i ferros són representatius de la segona etapa de Raspall, amb una gran supervivència d'elements modernistes i la progressiva eliminació del decorativisme exuberant de la primera etapa, cercant formes més geomètriques. En aquesta ocasió és palesa una evolució en les reixes de les finestres balconeres, en la intenció geomètrica del conjunt de la façana. Història Encara que no tenim data de la casa ja hem deduït en l'apartat anterior que correspon a la segona etapa d'en Raspall (1918-1926), segons la classificació feta per Oriol Bohigas en el seu article. Per altra part, i encara que no consta en el projecte d'obres, en els extractes del sr. Artigues sí que hem trobat un comentari significatiu: "El 12-1-1930 al Dr. Klein, que va portar l'aigua potable al poble, se li dona el seu nom al carrer després de mort". Referències
Casa Ferrandiz

La Casa Ferrandiz és una obra del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici d'habitatge amb una mitgera, de planta baixa, pis i golfa. La façana principal és de composició simètrica amb balcó de pedra al primer pis i finestres d'arc pla amb guardapols. En el nivell que correspon a les golfes les finestretes estan flanquejades per pilars estriats. El ràfec està sostingut per modillons que s'allarguen en els pilars. Entre ells hi ha esgrafiats. La coberta és plana amb una barana de pedra. Els elements com trencaaigües, ràfec i barana de coberta li donen el caràcter d'edifici eclèctic. En el carrer Jacint Verdaguer hi ha una lluerna per l'entrada de llum. Història És una casa situada en el carrer Daurella, anomenat abans carrer Barcelona, com a prolongació del carrer de Baix, un dels carrers més antics de Cardedeu; però el lloc on està la casa i les que té veïnes, està fora d'on arribava el carrer de Baix en el 1777, data de la que es coneix un planell de la vila. Construïda a la fi del segle xix, en el marc del desenvolupament econòmic de la vila, especialment notable a la dècada de 1880 a 1890, constatable entre altres coses, per una intensa activitat constructiva a tota la vila. L'any 1877 es feu un pla d'urbanització de la part occidental de Cardedeu, de la plaça Sant Joan a la Riera, on s'ha d'incloure el planejament d'aquesta part del carrer. El pla el va fer l'arquitecte Manuel Gispert. L'any 1885, l'arquitecte Samsó va fer el pla definitiu per tot Cardedeu. Referències
Casa Josep Vilaseca i Mogas

La Casa Josep Vilaseca i Mogas és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Habitatge entre mitgeres, coberta a dues vessants i amb una torratxa. Capcer en línia corba i amb elements als seus extrems propers a les formes modernistes. La façana és plana, a la planta baixa de carreus i arrebossat a la resta de l'edifici. La simetria de la façana es perd pel desplaçament del portal. Les finestres, excepte la de la planta baixa són de llinda plana amb guardapols. Consta de planta soterrani, planta baixa i dos pisos. Història Pere Comas opina que la casa es construí el 1880, puix l'any 1882 es construí la vorera i el 1900 es posaren parallamps i timbres a la casa. L'any 1926 la casa va ser venuda a Joaquim Oliveras. Posteriorment compartimentada en habitatges de lloguer. En 1915 es portà a terme la reforma urbanística de la Plaça Sant Joan a on està ubicada la casa. Es va enderrocar un bloc central, que separava els carrers de baix i de dalt. Estava format per l'antiga torre Lledó i altres cases veïnals. El planejament d'aquesta reforma fou obra de l'arquitecte municipal M.J. Raspall. Referències
Casa Miquel Blanxart

La Casa Miquel Blanxart és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Fruit de la reforma d'un antic edifici, que dona a dos carrers i amb una mitgera. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana principal de composició simètrica; el balcó és corregut al llarg de les dues façanes. Les finestres del segon pis porten un guardapols molt original, en forma de cercle. A la planta baixa hi ha les típiques finestres modernistes d'arc catenari truncat amb traceria de motius vegetals i animals. En destaca una figura femenina que aguanta la tribuna. La façana està decorada amb esgrafiats geomètrics florals de llenguatge modernista i amb una figura femenina que possiblement simbolitza la fertilitat o la viticultura. Té un estil proper al Modernisme d'arrel centreeuropea. Jeroni Martorell i Terrats va ser l'encarregat de la reforma i Josep Maria Barnadas es va encarregar de la façana principal. Forma part de la Ruta Modernista de Granollers. Història L'edifici està situat al carrer-carretera que travessa la població: prové del primer eixample de finals del XIX, i és l'actual eix principal del nucli urbà on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys (Casa Margarit, Casa Torrebadella, Museu..). El promotor de la casa va ser Miquel Blanxart i Estapé, un important fabricant d'aiguardents que va ser alcalde de Granollers entre 1903 i 1905 per la Lliga Regionalista. Referències
Casa Padrós

La Casa Padrós és un habitatge del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un habitatge de tipologia entre mitgeres. La façana és plana de composició asimètrica, amb planta baixa i pis. Sorprèn la simplicitat de la façana comparat amb el pesant coronament, voluminós. El material utilitzat és pedra de carreus. Els elements formals d'aquest edifici correspon al llenguatge eclèctic imperat a la segona meitat del segle xix. Queda inclòs en la mateixa línia estètica dels edificis veïns. Història Situada a carrer Daurella, anomenat abans c/ de Barcelona, com a prolongació del c/ de Baix, un dels carrers més antics de Cardedeu. No obstant, el solar que ocupa susdita casa es troba fora d'on arribava, cap al 1777, el c/ de Baix. Construïda a la fi del segle xix en el marc del desenvolupament econòmic, especialment notable, entre altres coses, per una intensa activitat constructiva a tota la vila. L'any 1877 es feu un pla d'urbanització per la part occidental de Cardedeu, la que va de la pl. de St. Joan a la Riera; on hi ham d'incloure el planejament d'aquesta part del carrer: el pla el va fer l'arquitecte Manual Gispert l'any 1885. L'arquitecte Municipal Samsó va fer un pla definitiu per tot Cardedeu. Referències
Casa Pius Anfres Martí

La Casa Pius Anfres Martí, també conegut com la Tela, és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici aïllat de tipologia ciutat-jardí, de planta quadrada. Consta de planta baixa, pis i golfa amb coberta a quatre vessants. La façana principal és de composició simètrica, sobresortint un cos més alt de planta quadrada en un pla més endavant que la resta de l'edifici a manera de torre mirador amb finestres geminades. Les façanes són de carreus de pedra emblanquinats i vistos a les cantonades. Al segon pis, les finestres es disposen a partir d'arcuacions rebaixades. Història L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, que van estendre la tram urbana fora del recinte emmurallat i prop de les vies de comunicació, i iniciaren l'allargament del nucli urbà, entre el Congost i el Ferrocarril de França. És així com la carretera de Barcelona-Ribes es converteix en l'eix de la ciutat, zona de l'eixample al final del segle xix i començament del XX, on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys. L'edifici va ser restaurat el 1986, amb la finalitat de ser la seu del Museu de Ciències Naturals de Granollers. L'edifici va ser promogut per Pius Anfres i Martí, un enginyer que va fundar una fàbrica tèxtil a Granollers. Referències Enllaços externs Casa Pius Anfres. Web del Museu de Ciències Naturals de Granollers (en català)
Casal Daurella

El Casal Daurella és un edifici de Cardedeu (Vallès Oriental) catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici amb tres façanes. La principal és de composició neoclàssica amb planta baixa i dos pisos. A la planta baixa s'obre unes arcades i balcó corregut al primer pis. Posteriorment s'hi afegí un cos d'igual alçada però de planta triangular, retornant una sola crugia pel carrer lateral, produint una estranya façana lateral i desequilibrant la composició simètrica de la primitiva façana principal. La façana posterior és tractada com a galeria oberta. El material emprat en els elements estructurals així com els arcs és el maó. Història Va ser construït l'any 1848 (data que es troba en una pedra de l'edifici) per la família Arenes. El 1907 va ser adquirida pel filòsof Josep Daurella i Rull (Barcelona, 1864-1927), que la va convertir en residència d'estiueig. El 1922, la casa va ser ampliada cap a llevant, alineant-se amb el nou carrer, i el 1931 es va demanar permís per a reformar la façana. El 1973, el seu fill Santiago Daurella i Rull, la va cedir a l'Ajuntament, a més d'un milió de pessetes per a reformes, amb la condició que es destinés a activitats culturals, i el 1975 s'hi van instal·lar el Museu-Arxiu Tomàs Balvey i la Biblioteca Popular Marc de Vilalba, que ocupava la planta baixa i l'entresol. El 1997, aquesta es va traslladar a una nova ubicació, i es va iniciar una important de reforma per a millorar-ne els serveis i l'accessibilitat. Així, es va enderrocar el cos lateral de la façana est, afegit el 1922, per a construir un nou bloc de comunicacions verticals, amb ascensor i una nova escala. Amb aquesta actuació, es van guanyar sales d'exposicions, una àmplia terrassa per a activitats i nous tancaments de vidre. El nou Casal Dr. Daurella – Museu Arxiu Tomàs Balvey va ser reinaugurat el 16 de març de 2001. Referències