NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tornabous

Tornabous è un comune spagnolo di 796 abitanti situato nella comunità autonoma della Catalogna. Qua nacque l'avvocato e politico Lluís Companys i Jover. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Tornabous Collegamenti esterni Sito ufficiale, su tornabous.cat. (CA) Tornabous, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Торнабоус

Торнабоус (кат. Tornabous) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Льейда в составе автономного сообщества Каталония. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Уржель. Занимает площадь 24,17 км². Население — 863 человека (на 2010 год). Население Примечания
Avinguda Diagonal

Avinguda Diagonal er en af de længste og vigtigste gader i den catalanske by Barcelona. Den starter ved Plaça de Llevant, som ligger lige ved Fòrum nede ved kysten, og går diagonalt ggennem byen, til kommunen Esplugues de Llobregat. Avenyen er 11 kilometer lang og har en bredde på 50 meter.
Avenida Diagonal

A Avenida Diagonal (em catalão Avinguda Diagonal) é uma das maiores e mais importantes avenidas de Barcelona, cortando o centro da cidade (o bairro de Eixample) em duas partes, diagonalmnte em relação à costa, de onde provém o seu nome. Descrição Projectada pelo engenheiro e urbanista catalão Ildefons Cerdà como uma das vias principais da cidade, juntamente com a Avenida Meridiana, cortam oblicuamente a quadricula do bairro de Eixample. As duas avenidas encontram-se na Plaza de las Glorias Catalanas, e juntamente com a Gran Via de les Corts Catalanes, também desenhadas por Cerdà, criando uma centralidade. A avenida começa no Distrito de Sant Martí, cerca de San Adrián del Besós, Ronda del Litoral à beira mar, e cruza diagonalmente a cidade na direcção de Lérida e Madrid, terminando na Ronda de Dalt. Com uma largura constante de 50 m, e 11 km de comprimento, tem em quase toda a sua extensão um passeio central para peões. Ao longo da avenida encontram-se todo o tipo de lojas e escritórios, sendo uma zona preferencial para o comércio. Referências
Проспект Диагональ (Барселона)

Проспект Диагональ (кат. Avinguda Diagonal) — одна из главных улиц Барселоны, пересекающая её по диагонали (отсюда название) от границы с муниципалитетом Эсплугес-де-Льобрегат до моря, пересекая площадь Глориас. Одна из главных артерий города, где расположены множество торговых центров и штаб-квартиры многих банков. Названия Улица несколько раз меняла своё название при политических изменениях в Испании в течение девятнадцатого и двадцатого веков. Проспект переименовывался в честь событий или правителей, как и другие улицы во многих районах. Проспект был известен в прошлом под следующими названиями: Гран-Виа-Диагональ — исходное имя, данное проспекту Виктором Балаге и Илдефонсом Серда. Проспект Аргуэльес — 1874 г. Хотя ранее городской совет уже принимал это имя. Проспект Насионалитат Каталана (Каталанской национальности) — в 1922 году в честь Содружества Каталония. Проспект Альфонсо XIII — 1924 г. Во время диктатуры Примо де Ривера названа в честь короля Альфонсо XIII. Проспект Четырнадцатого апреля — 1931 г. В честь Второй испанской республики Гран-Виа-Диагональ — 1939 г., временное имя, введённое на следующий день после захвата Барселоны про-фашистскими войсками, как попытка убрать ссылки на республику. Проспект генералиссимуса Франсиско Франко — 1939 г. Во время авторитарного режима Франсиско Франко. Проспект Диагональ — её нынешнее название, принятое после восстановления демократии в 1979 году. Архитектура В начале проспекта располагается городок Барселонского университета Дом с шипами (кат. Casa de les Punxes или кат. Casa Terrades, исп. Casa de los Pinchos или исп. Casa Terrades) — (1905). Здание построенное по проекту архитектора-модерниста Жозепа Пуч-и-Кадафалка. Торре Агбар, дом 211 — (2005). Дизайн Жана Нувеля, рядом с площадью Глориес-Каталанес. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Проспект Диагональ
Avinguda Diagonal

Avinguda Diagonal, i folkmun ofta benämnd la Diagonal, är en huvudgata som går tvärs igenom Barcelona. Den är cirka 11 kilometer lång och 50 meter bred. Avenyn är en central transportled i det centrala 1800-talsdistriktet Eixample, och i väst genomlöper det distriktet Les Corts. Referenser
Проспект Діагональ (Барселона)

Авеню Діагональ (кат. Avinguda Diagonal МФА: [əβiŋˈɡuðə ðiəɣuˈnaɫ]) — одна з найширших і найдовших авеню Барселони, що перетинає її за діагоналлю (звідси й походить назва) від кордону з муніципалітетом Асплугас-да-Любрагат до моря. Ширина авеню сягає 50 метрів, довжина — 11 кілометрів. Є однією з головних артерій міста, престижним місцем розташування торгових центрів і штаб-квартир фінансових установ. Історія Хоча міська рада Барселони просила схвалити альтернативний проєкт архітектора Антоніо Ровіра-і-Тріас, все ж інженер Ільдефонс Серда дістав дозвіл з Мадрида на будівництво проспекту за власним проєктом у 1859 році — за указом королеви Іспанії Ізабелли II і дозволом іспанського уряду Леопольдо О'Доннелла. Після завершення будівництва центральної частини від нинішньої площі Plaça de Francesc Macià до Glòries, авеню незабаром стало одним з найпопулярніших шляхів Барселони й ідеальним місцем проїзду для аристократів і каталонської буржуазії. Тут же було запропоновано побудувати палац для тодішнього монарха Альфонсо XIII в 1919, оскільки королівський палац у Ciutat Vella був знищений у вогні 1875 року. Архітектура На авенюДіагональ серед іншого розташовані: Будинок барона Квадрас (Музей музики) — побудований за проєктом каталонського архітектора Жузепа Пуч-і-Кадафалка (Josep Puig i Cadafalch) (1904—1906) Будинок Каза Комалат (Casa Comalat) — будинок побудований за проєктом каталонського архітектора Сальвадора Валері-і-Пупурулл (Salvador Valeri i Pupurull) (1906—1911) Будинок зі шпилями (кат. Casa de les Punxes або Casa Terrades) — збудовано в 1905 (архітектор-модерніст Жузеп Пуч-і-Кадафалк). Готель Habitat Sky (хмарочос висотою 116 метрів, 31 поверх), збудований в 2007. Вежа Аґбар (Torre Agbar) — хмарочос, побудований в 2005 за проєктом французького архітектора Жан Нувеля поряд із площею Глорієс-Каталанес. Штаб-квартира банку La Caixa. Disseny Hub Barcelona — дизайн-студія Барселони, що належить Інституту культури Барселони. Пам'ятник поету Вердагеру Жасінту. Будинок Макайя, побудований в 1901 році. Барселонський університет. Назви За різних політичних режимів Каталонії і Іспанії протягом 19-20 ст. авеню не раз змінювало свою назву. Попередні назви авеню: Посилання Стаття про Проспект Діагональ журналіста Lluís Permanyer (ісп.) Фотожурнал. Проспект Діагональ Фотогалерея. Проспект Діагональ]
Torres Venecianes

Les Torres Venecianes o d'accés al recinte de l'Exposició de 1929 estan situades a la plaça d'Espanya de Barcelona, just a l'inici de l'avinguda de la Reina Maria Cristina, i estan catalogades com a bé cultural d'interès local. Història El 1927, l'Ajuntament de Barcelona convocà un concurs públic d'ordenació del recinte d'entrada a l'Exposició Internacional de Barcelona, guanyat per l'arquitecte Ramon Reventós, que va estar també involucrat amb altres projectes de l'exhibició, com el Teatre Grec, el Poble Espanyol i el restaurant de Miramar. El 18 de gener del 1928, la Junta Directiva de l'Exposició el projecte de les dues torres, i la construcció s'inicià el 1929. Han estat restaurades en dues ocasions: la primera els anys 1987-1988, i la segona entre 2013 i 2014, amb un cost previst finalment de 472.000 €. Originalment, les torres estaven obertes al públic, que podia pujar-hi per les escales fins a les galeries amb vistes. Però actualment estan tancades, tot i que es va fer una excepció el 25 i 26 d'octubre del 2014, durant el festival d'arquitectura 48h Open House. Al llarg dels anys, la torre oest havia centralitzat els controls per dirigir el joc de llum i aigua de la Font Màgica, i a l'altra s'hi van ubicar sirenes per avisar d'alguna possible emergència. Descripció Les dues torres son idèntiques i tenen una alçada de 47 m, amb 7,2 m d'intersecció de la base quadrangular. Tenen una composició formada de quatre parts: una base de parament de carreus de pedra, un fust de maó vist, una llotja formada per columnes de pedra artificial i la coberta de pavelló a quatre vessants. La secció del peu està construïda amb pedra artificial, la secció principal amb maons vermells i la secció superior és una galeria amb vistes feta amb pedra artificial també, i la torre està coronada amb un sostre de coure piramidal. Van ser modelades seguint l'estil del campanar de Sant Marc a Venècia. La tria de materials poc nobles es devia a l'estil de l'època de l'arquitectura noucentista, ja que aquestes torres estava previst que fossin enderrocades una vegada finalitzada l'Exposició. Totes les façanes son idèntiques exceptuant les bases, que tenen una porta d'entrada. Els plans de pedra de la base son lleugerament inclinats i estan separats del fust amb una motllura senzilla. El fust de la torre, de maó vist, té tres eixos a cada cara, formalitzat un relleu com un dibuix acanalat emmarcant unes finestres molt estretes que il·luminen l'escala interior. Una cornisa ampla recolzada en permòdols de pedra, separa el fust de la llotja, la qual es forma per una sèrie de columnes corínties amb cantonades sòlides emmarcades de baix a dalt amb una cornisa de caràcter clàssic. La coberta és de forma piramidal, de planxa d'aram. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs «Palau Nacional de Montjuïc -- Torres Venecianes». Guia temàtica Biblioteca ETSAB.
Venetian Towers

The Venetian Towers (in Catalan: Torres Venecianes) is the popular name for a pair of towers on Avinguda de la Reina Maria Cristina at its junction with Plaça d'Espanya in Barcelona, Catalonia, Spain. There is one tower on either side of the street. The towers are 47 m (154 ft) high, with a 7.2-metre (24 ft) square cross-section. The bottom section of each is built of artificial stone, the main section of red brick, and the top section is a colonnaded viewing gallery built of artificial stone, and topped by a pyramidal copper roof. They were modelled on the campanile of St. Mark's Basilica in Venice. They were originally envisaged in Léon Jaussely's city expansion plan of 1907, and designed by architect Ramon Reventós and built in the period 1927 to 1929, as part of the redevelopment of the area for the 1929 Barcelona International Exposition. Reventós was also involved in a number of other projects featured in the exhibition, such as the Greek Theatre (Teatre Grec), the Spanish Village (Poble Espanyol), and the buildings of the Montjuïc Funicular on the nearby hill of Montjuïc. They serve an ornamental function, to mark the entrance to the exhibition district, now known as Fira de Barcelona, and the start of the grand avenue leading up to the Palau Nacional on Montjuïc, which houses the National Art Museum of Catalonia. Originally, the towers were open to the public, who could climb the internal stairs to the viewing galleries, but they are now normally closed. In later years, the western tower housed equipment for controlling the illumination of the Magic Fountain of Montjuïc, 350m away at the far end of Avinguda Maria Cristina, and the gallery of the eastern tower housed sirens for signalling possible emergencies; the disused equipment was removed during the 2013/14 restoration work. The towers are registered as protected structures by Barcelona city council, with a protection level of B:B, a structure of local interest. Following restoration work, the towers opened to the public for the first time since 1929, for a two-day period during October 2014. Repairs The towers had been built using cheap materials, which was typical of the noucentisme architectural style of the time, and was justified by the expected temporary nature of the towers which were planned to be demolished after the end of the exposition. Subsequent repair and restoration projects have been necessary to maintain and improve the structures. In 1984/85, repair work was carried out on the towers, which included replacing the roofs which were originally of slate. In 2009, a survey detected defects in the stonework in both towers, and resulted in netting being wrapped around the viewing galleries to catch any falling debris. During September 2013, the towers started undergoing extensive restoration work costing €472,000. The work was expected to be completed in January 2014, and it enabled the removal of the netting which had previously been put in place. References
Tours Vénitiennes

Les Tours Vénitiennes ou Tours d'accès à l'enceinte de l'Exposition de 1929 sont deux tours jumelles situées au début de l'avenue de la Reine Marie-Christine, une de chaque côté, juste à l'entrée de la Place d'Espagne de Barcelone. Fortement inspirées du campanile de Saint-Marc à Venise, ce qui leur vaut leur nom, elles constituent un point de repère important et sont protégées comme bien culturel d'intérêt local. Porte d'entrée symbolique de la montagne de Montjuïc, elles sont l'œuvre de l'architecte catalan Ramon Reventós. Description Les deux tours sont identiques et ont une hauteur de 47 mètres. Leur base est en pierre artificielle, la section principale en briques rouges et la section supérieure est une galerie à colonnes en pierre artificielle également, et le sommet est couronné d'un toit en cuivre pyramidal. Elles ont été modelées en suivant le style du campanile de Saint-Marc à Venise. Le choix de matériaux peu nobles est dû au style de l'architecture noucentiste, puisqu'il était prévu que ces tours soient détruites une fois l'Exposition Internationale de Barcelone de 1929 achevée. Histoire En 1927, la mairie de Barcelone organise un concours public d'architecture pour concevoir l'entrée monumentale de l'Exposition. Le concours est remporté par l'architecte Ramon Reventós, qui fait construire les tours entre 1927 et 1929. Reventós est aussi impliqué dans de nombreux autres projets de l'Exposition, comme le Théâtre grec et le sire du Poble espanyol à la proximité de la colline de Montjuïc. Les tours ont été restaurées en deux occasions, en 1987-88, ainsi qu'en 2013. Ces travaux ne prévoyaient aucune modification des édifices, puisqu'il s'agissait de bâtiments protégés. Les tours ont une fonction purement ornementale, pour marquer l'entrée au site de l'Exposition, connu comme la Foire de Barcelone, et le début de la grande avenue conduisant au palais National de Montjuic, où se situe le musée national d'Art de Catalogne. Initialement les tours étaient ouvertes au public, lequel pouvait y monter par les escaliers internes pour accéder aux galeries afin de profiter des vues. Mais depuis elles sont fermées. Galerie d'images Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Torres Venecianes » (voir la liste des auteurs). Liens externes Guia thématique Bibliothèque ETSAB: Palau National de Montjuic -- Torres Venecianes Source de traduction Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des expositions internationales
Torri Veneziane

Le Torri Veneziane (in catalano: Torres Venecianes) è il nome popolare di una coppia di torri che si trova a Barcellona sull'Avinguda de la Reina Maria Cristina all'incrocio con Plaça d'Espanya. Descrizione Le torri sono alte 47 metri, hanno una sezione quadrata di 7,2 metri. La sezione inferiore di ciascuna è costruita in pietra artificiale, la sezione principale in mattoni rossi e la sezione superiore è una galleria panoramica colonnata costruita in pietra artificiale e sormontata da un tetto piramidale in rame. Le torri sono modellate sul campanile della Basilica di San Marco a Venezia ed erano state originariamente previste nel piano di espansione della città ad opera di Léon Jaussely e progettate dall'architetto Ramon Reventós. Sono state costruite nel periodo 1927-1929, nell'ambito della riqualificazione dell'area per l'Esposizione Internazionale di Barcellona del 1929. Reventós è stato coinvolto anche in una serie di altri progetti presenti nella mostra, come il Teatre Grec, il Poble Espanyol e gli edifici della funicolare di Montjuïc sulla vicina collina di Montjuïc. Avevano una funzione ornamentale per contrassegnare l'ingresso al quartiere delle mostre, oggi conosciuto come Fira de Barcelona, e l'inizio del grande viale che porta al Palau Nacional sul Montjuïc. In origine le torri erano aperte al pubblico, che poteva salire le scale interne alle gallerie di osservazione, ma ora sono chiuse. Negli anni successivi, la torre occidentale ospitava le apparecchiature per il controllo dell'illuminazione della Font Màgica ma l'attrezzatura in disuso è stata rimossa durante i lavori di restauro del 2013-14. Restauri Le torri sono state costruite utilizzando materiali economici, secondo lo stile noucentisme dell'epoca, anche per la loro prevista natura temporanea visto che si prevedeva di demolirle dopo la fine dell'esposizione. Successivi interventi di riparazione e restauro sono stati necessari per mantenere e migliorare le strutture. Nel 1984-85 furono eseguiti dei lavori di manutenzione delle torri, che includevano la sostituzione dei tetti originariamente in ardesia. Nel 2009, un'indagine ha rilevato difetti nella muratura in pietra di entrambe le torri che ha comportato il posizionamento di reti attorno alle gallerie di osservazione per catturare eventuali cadute di detriti. Nel mese di settembre 2013, le torri sono state oggetto di ampi lavori di restauro per un costo di 472.000 euro che hanno consentito la rimozione della rete precedentemente messa in opera. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torri Veneziane
Torres Venecianes

Torres Venecianes, eller de venetianska tornen är två torn som står vid början av avinguda de la Reina Maria Cristina vid Plaça d’Espanya i Barcelona. De uppfördes som monumental entré till världsutställningen i Barcelona 1929 och markerar fortfarande infarten till utställningsområdet i Montjuïc. Tornen är idag byggnadsminnesförklarade som ”Bé Cultural d’Interès Local” enligt katalansk lagstiftning. Historia År 1927 utlyste Barcelonas stadsfullmäktige en offentlig tävling för att utforma entréområdet till världsutställningen i Barcelona 1929. Tävlingen vanns av arkitekten Ramon Reventós, som även kom att rita och leda byggandet av de venetianska tornen mellan 1927 och 1929. Projektet godkändes av utställningsstyrelsen den 18 januari 1928, och byggnadsarbetena inleddes året därpå. Reventós var en av de mest framträdande arkitekterna inom utställningens stadsplanering och deltog även i skapandet av flera andra anläggningar, däribland Teatre Grec (”grekiska teatern”) och friluftsmuseet Poble Espanyol på Montjuïc. Tornen är endast av dekorativ funktion, och markerar infarten till utställningsområdet, som numera är känt under namnet Fira de Barcelona, samt början på den stora avenyn som leder upp till Palau Nacional de Montjuïc, där Museu Nacional d'Art de Catalunya inryms. Ursprungligen var tornen öppna för allmänheten, som kunde ta sig upp till de övre gallerierna via spiraltrappor, men de har numera stängts av säkerhetsskäl. Ett undantag gjordes dock 25–26 oktober 2014, då Barcelona stad tillfälligt öppnade tornen under arkitekturfestivalen ”48 h Open House Barcelona”. Det västra tornet användes tidigare som central för styrsystemet till ljus- och vatteninstallationerna vid Magiska fontänen vid Montjuïc, medan det östra tornet inrymde nödsignalssirener. Bildgalleri Referenser
Can Maioles

Can Maioles és una obra de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Casa senyorial de finals del segle xix emplaçada en el mateix indret de l'antic mas Domènech del segle xv que fou enderrocat. Es tracta d'un edifici rectangular de planta baixa, dues plantes pis i golfes amb coberta a dos vessants i carener paral·lel a la façana principal. Disposa d'un annex de planta baixa, pis i terrassa coronada per balustres. El cos de l'escala surt del carener formant una torre amb terrat rematat amb una balustrada. La part central de la primera planta presenta un balcó. L'edifici és de formes molt simples amb elements de tipus neoclàssic. Dins del recinte de la finca s'hi ha construït una capella i una nova masoveria. Referències
Can Roure (Vilassar de Dalt)

Can Roure o Can Roura és una obra de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció L'actual edifici, d'estil neoclàssic, està emplaçat sobre l'antic mas Artaguil de l'any 1360, que passa a anomenar-se can roure a partir del segle xvi. Es tracta d'un edifici rectangular de planta baixa i pis. La coberta és a dues aigües i el carener paral·lel a la façana, queda amagada pel coronament de la façana principal. També disposa d'un cos annex de planta baixa. Història La casa actual fou edificada a finals del segle xix sobre l'edifici de l'antic mas Artaguil. El mas Artaguil era un antic domini alodial del monestir de Sant Marçal del Montseny. L'any 1365, després d'haver estat venut irregularment pel prior de Sant Marçal a Pere des Bosc, els Artaguil n'adquiriren la propietat i assoliren la condició de pagesos aloers. Al segle xvi s'hi instal·laren els Roure. Referències
Can Rafart

Can Rafart és una masia de Vilassar de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Les primeres mencions documentals al mas Riera del Pou són del 1229, quan pertanyia a Dolça de Riera, i en un capbreu del segle xiv apareix com un domini del Castell de Vilassar. El 1579, l'hereu Francesc i la pubilla Elionor Riera es casaren respectivament amb la pubilla Paula i l'hereu Salvi del mas Rafart de Cabrils, actual Castell de Can Jaumar. Aquest és l'origen de l'actual denominació del mas. L'hereu Salvador Rafart i Riera fou domèstic del virrei de Sardenya, Alfons d'Erill, que el 1623 portà les relíquies dels Sants Màrtirs a Vilassar. El seu germà Onofre (†1656), casat el 1638 amb la filla del botiguer de teles Jaume Martí, va ser l'iniciador d'una nissaga de candelers de cera de Barcelona, continuada pels seus fills Manel i Francesc. El 1669, la seva filla Gertrudis Rafart i Martí es va casar amb el botiguer de teles Francesc Bassols i Riera (†1701). L'hereu fou Francesc Bassols i Rafart (1672-1714), també botiguer de teles i destacat austriacista, que participà en la defensa del baluard del Portal Nou a la matinada de l'11 de setembre del 1714, i morí poc després en el contraatac del convent de Sant Agustí. Els seus béns foren segrestats durant la llarga postguerra, i foren heretats pel seu fill, el jurista Joaquim de Bassols i Colomer (1707-1796). En aquesta època, Can Rafart i Can Vehil de la Serra constituïen una única propietat, que a començaments del segle xix seria adquirida per l'hisendat barceloní Melcior de Bruguera i de Manning, hereu de Can Bruguera. Als tombants de segle, el seu fill Josep de Bruguera i d'Alemany el va fer reformar per a anar a viure-hi en casar-se. A les darreries dels anys 1950, i mitjançant un vitalici atorgat per la darrera propietària de la família Bruguera, Can Rafart i Can Vehil de la Serra passaren a mans de Josep Maria de Porcioles i Colomer, aleshores alcalde de Barcelona. Descripció Consta de planta baixa i dos pisis amb coberta a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. Hi ha un cos annex a la façana de ponent de planta baixa i porxo d'arc de mig punt. Referències Vegeu també Palau Bassols Bibliografia Oliva i Ricós, Benet. La generació de Feliu de la Penya. Burgesia Mercantil i Guerra de Successió entre el Maresme i Barcelona. Universitat de Lleida, 2001. ISBN 978-8484090922. Oliva i Ricós, Benet. «El Mas Rafart de Vilassar de Dalt: Notes històriques», 2011.