NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Margarits

Can Margarits és una casa d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa rep el nom popular de Ca la Pasquala o Can Margarits. Descripció És un edifici entre mitgeres de quatre plantes i coberta de doble vessant a façana format per dos cossos actualment units. La façana és arrebossada amb la pedra vista, per sostracció de l'arrebossat original, i presenta quatre crugies. El cos de la dreta té la façana més ampla. A la planta baixa hi ha una porta amb marc de pedra desbastada i arc rebaixat i un seguit de cinc obertures amb forma d'arc de mig punt de pedra de nova talla i quatre columnetes. Al primer pis hi ha dues finestres d'arc conopial, una de la casa original i l'altra copiada amb pedra de nova talla. El segon pis té dues finestres rectangulars sobre les dues anteriors i el tercer pis presenta un badiu amb dues grans columnes circulars i llinda de biga de fusta. Fins fa pocs anys, aquesta façana constava només de tres plantes. Tenia dues finestretes petites a la planta baixa, una finestra d'arc conopial al primer pis i dues de rectangulars al segon. El cos de l'esquerra presenta un gran portal adovellat de mig punt i grans blocs de pedra sorrenca a la planta baixa. Hi ha dos obertures per planta. A partir del primer pis, consta d'un balcó emmarcat de pedra i una petita finestra geminada de dos arcs de mig punt amb columneta. Fins fa pocs anys no existien les finestres geminades de mig punt amb columna i les bases dels balcons del primer i segon pis eren més petites. Els ràfecs, formats per bigues de fusta, fan que la teulada emergeixi més d'un metre de la façana i presenta una decoració de rajola pintada de color grana i crema. Fins fa poc temps existien uns ràfecs simples de doble filera de rajola i teula. Història Aquesta casa es pot datar del segle xv, encara que ha rebut reformes importants al llarg dels segles, sobretot del segle xviii, XIX i a principis del XXI. Actualment, des de l'any 2000. Està reformant-se. S'ha tret l'arrebossat original, s'ha deixat la pedra vista, s'ha pujat una planta i s'han reproduït i multiplicat les obertures. A la dovella clau de la porta principal hi ha gravada la data de 1714. Els balcons són possiblement un reforma del segle xix. Can Margarits està documentada des del segle xviii i com a nom de família o llinatge osorenc, des del segle xv. Referències
El Baier

El Baier és una masia d'Osor (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici aïllat de tres plantes i coberta de doble vessant a laterals, formada per la casa original, un adossat a la banda nord i un paller separat a ponent. Està situat dalt d'un turó al sud del poble d'Osor. Descripció La façana principal consta d'un gran portal de mig punt emmarcat de pedra sorrenca. També destaquen les due finestres d'arc rebaixat de rajola del segon pis i les finestres balconeres del primer i segon pis, amb brancals de pedra sorrenca i llinda de calcària blanquinosa. La part del pati de davant de la casa està totalment pres per la vegetació de romagueres i ortigues. També es conserva parcialment un antic rellotge de sol pintat de color blau. Els interiors estan sostinguts per cairats de fusta i rajola. Els baixos de la casa van servir, els últims anys de funcionament de la casa, d'estable de bestiar, ja que encara es conserven restes d'excrements bovins. El paller de la part de ponent està connectat amb la casa per una passarel·la de fusta molt deteriorada. Història Aquesta masia del segle XVI-XVIII reformada amplament durant el segle xix. Malgrat això està documentada des del segle xiv (1317). A la façana de ponent hi ha un llinda monolítica amb la llegenda IHS, la data de i una típica decoració floral triangular. A la façana nord hi ha una llinda de finestra que porta gravada la data de 1528 i una creu. Al Baier s'han documentat algunes de les accions furtives del bandoler i trabucaire local del segle xix anomenat "en Becaina". Antigament hi havia una capella privada dedicada a la Nostra Senyora del Carme. Existeixen capelles particulars, a part del mas Baier, al mas Carbonell (Sant Francesc d'Assís), al mas Serra (Sant Josep), al mas de les Romagueres i al mas Grevolosa (Nostra Senyora del Roser). Actualment és propietat de la família Llavari i està en avançat procés d'enrunament. Tant és així que costa molt arribar als voltants de la casa, la qual està coberta per vegetació. Sobre el mas Baier hi ha unes antigues restes en ruïnes d'una casa forta del segle XIV-XV, documentada com a "Castell-del-Baier". Referències
Can Nolis

Can Nolis és una masia de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici civil, una masia de planta baixa, dos pisos i una teulada de dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. Flanquejant el cos central de l'edifici hi ha uns importants annexes pel que fa al volum general de la construcció: porxos amb arcades situats a les parts laterals superiors. Cal destacar també que el pis més alt, les golfes, data de la darrera reforma. El portal d'entrada té els brancals i la llinda treballats amb carreus de pedra. A l'interior es conserva una cuina original, tota enrajolada. Història La reforma de l'edifici, que originàriament podria datar del segle xviii fou realitzada l'any 1900. Abans que s'instal·lés la família Noli era coneguda amb el nom de Can Monràs. Referències
Can Puigcarbó

Can Puigcarbó és una casa amb elements neoclàssics i eclèctics de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici civil, de tipus residencial: consta de baixos, pis -on hi ha la planta principal i l'entrada- i golfes. La casa està coberta a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. Pel seus elements arquitectònics i ornamentals por ésser considerada d'un pur estil neoclàssic. El seu interès recau especialment a la façana principal, amb un cos central una mica més avançat que els laterals, amb dues columnes que reforcen l'ús purament escultòric de l'ordre jònic i que a la vegada suportem un entaulament sobre el que s'aixeca un frontó semicircular sense funció estructural sinó ornamental. Els cossos laterals presenten sengles finestres amb trenca aigües i antefixes decoratives. L'entrada principal situada darrere les columnes té una forma semicircular (còncava). Cal destacar també la gran escalinata de dues vingudes que condueix a una terrassa a l'altura del primer pis, davant l'entrada principal (especialment interessant els graons circulars de la part baixa de l'escala, que donen un cert moviment al conjunt). Altres elements arquitectònics de tipus neoclàssic són: balustrades, hídries, garlandes ornamentals, petits panells amb escultures, o grups escultòrics com el que corona l'edifici. No està permesa l'entrada a l'edifici ni fer fotografies. Referències
Can Cosme

Can Cosme és una masia de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici civil; es tracta d'una masia amb planta baixa, pis, i un cos central més elevat que els cossos laterals, cobert per una teulada amb dos vessants, que presenta tres finestres d'arc de mig punt. Destaca el portal rodó adovellat, les obertures realitzades amb pedra, i els angles de l'edifici amb carreus. Són remarcables les reformes posteriors, com és el cas de la balconada central, avui sostinguda per dues columnetes de ciment, que formen un petit porxo inferior. Queda encara part de la decoració pintada que tenia la façana i un rellotge de sol. Història Lluís Bonet Garí situa la masia al segle xvi, encara que possiblement és anterior. L'any 1979 l'arquitecte Josep Maria Massot realitzà reformes a l'interior. Referències
Can Garra

Can Garra és una masia de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici civil, molt deteriorat; es tracta d'una masia, situada al recinte de Can Roca, amb planta baixa i pis, coberta amb una teulada de dos vessants i carener perpendicular a la façana. Al conjunt hi destaquen la porta adovellada amb arc de mig punt, decantada vers l'esquerra; les dues finestres del pis superior, emmarcades amb pedra així com els angles de l'edifici, fet amb carreus. Cal fer notar l'existència d'una altra construcció situada al davant de la façana, més baixa, i coberta per només un vessant. Hi destaca una portalada adovellada en pedra, en forma d'arc escarser. Referències
Can Parxet

Can Parxet és una masia de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici civil; es tracta d'una masia amb alçat estructurat amb planta baixa i pis. L'edifici està cobert per una teulada a dues aigües amb el carener perpendicular a la façana. Sobre el vessant dret de l'edifici destaca una torre de planta rectangular, coberta amb quatre vessants. Aquesta torre presenta, a més, tres finestres amb arc de mig punt a la part superior. A causa de la construcció de la torre, la teulada ha estat elevada pel damunt del nivell original. La masia conserva totes les obertures de la façana, realitzades amb pedra treballada, així com un portal rodó. Els edificis veïns, actualment, estan destinats a cellers i magatzems. Referències
Església de Santa Maria de Montmagastrell

Santa Maria és l'església parroquial de Santa Maria de Montmagastrell, al municipi de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església barroca de façana exterior d'obra vista i amb una portalada emmarcada entre pilastres que sostenen un frontó triangular. La façana finalitza en formes desenvolupades de volutes laterals donant moviment a la façana. El campanar és de base quadrada i només té un sol tram amb dues campanes interiors visibles a partir de les obertures en forma d'arc de mig punt. A l'interior l'església és de nau única coronada per una coberta de falsa cúpula radial, concretament dividida en 10 nerviacions que descendeixen el pes cap a una línia d'imposta que es perllonguen verticalment pels murs laterals gràcies a unes pilastres adossades que van fins al nivell del sol. Lateralment, a cada banda, hi ha obertes tres capelles a les quals s'accedeix mitjançant un arc de mig punt. La part de l'absis central és poligonal i rematat per una gran venera sostinguda per dues trompes laterals. A la part posterior de l'església hi ha un contracor elevat a dos nivells. Història Les poques referències que hi ha són del 1100 pels senyors d'Odena a Sant Pere dels Arquells (Segarra), que era una sufragània del monestir de Santa Maria de l'Estany. Referències
Ajuntament de Bellpuig

L'Ajuntament de Bellpuig és una obra eclèctic de Bellpuig (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici que consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La façana es troba realitzada a base de carreus de pedra picada amb una excel·lent estereotomia, mentre que la resta de l'edifici es troba realitzat amb argamassa. La façana té una composició simètrica i té un ritme molt marcat a base de la repetició decorativa, la qual cosa aporta una personalitat pròpia a l'edifici. Els elements característics són l'ús de l'arc de mig punt com a acabament de totes les portes i finestres de l'edifici. Aquests arcs són a més a més rematats per una cornisa-guardapols que s'uneix a tots els arcs que es troben a un mateix nivell horitzontal. A les golfes hi ha quatre finestres rodones. Finalment la façana està coronada per una cornisa de pedra. La façana data del 1883. Referències
Sant Nicolau de Bellpuig

Sant Nicolau de Bellpuig és una església amb elements gòtics i renaixentistes de Bellpuig (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església parroquial de Sant Nicolau és de nau única amb capelles laterals a banda i banda. La coberta és disposada amb volts de creueria composta. Altar pla amb presbiteri lleugerament més elevat i al seu lateral esquerre s'hi localitza la sagristia fruit d'una ampliació del segle xviii. També d'aquesta cronologia és la veïna capella dels Dolors. Al seu interior hi ha la taula de Sant Jeroni, dels segles XV-XVI i realitzada amb pintura al tremp. També hi ha la Taula de Sant Agustí, gòticorenaixentista. Els arcs torals i formers són de mig punt i els contraforts resten dissimulats per les capelles laterals esdevenint divisions internes en comptes d'ésser estructures exterioritzades. A l'interior de l'església es pot contemplar el sepulcre funerari de Ramon Folch de Cardona, una peça feta en marbre a Itàlia d'estil renaixentista. La portalada d'ingrés a l'església té tots els seus elements disposats seguint els esquemes clàssics dels arcs de triomf on hi destaquen dues grans columnes que sostenen un entaulament al mig del qual s'hi situa un frontó amb una fornícula en el seu interior. A l'interior d'aquesta fornícula s'hi pot observar la presència d'una figura de pedra de la Mare de Déu amb el nen Jesús. Més amunt hi ha un petit rosetó. A la part posterior de l'església s'alça un alt campanar de sis cares amb una finestra d'arc apuntat a cada cara per les campanes. L'accés a l'església es fa a través d'una escalinata barroca del 1792. Pica baptismal de pedra que consta de la pica, el peu, un peduncle i el sòcol. La pica és gallonada i està rematada per un fris decorat amb relleus de caps de querubins. La pica s'assenta sobre una columna de perfil balustrat que està sobre un voluminós sòcol. Aquestes dues parts no són de la mateixa època sinó que es van unir posteriorment. A la rectoria, en un armari, es conserva la Taula de la Verge de la Palma, del segle xvi, realitzada en pintura al tremp sobre taula. Referències
Santa Llúcia de la Fuliola

Santa Llúcia de la Fuliola és l'església parroquial de la Fuliola (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La façana es caracteritza per una portalada emmarcada per pilastres acanalades sobre uns grans sòcols bombats, rematades amb capitells de volutes que sostenen un entaulament amb pinacles en forma de pinya. L'arc d'entrada és conopial i al mig, entre volutes enfrontades, hi ha la data 1783, que correspon a l'última etapa de remodelació de l'església. Damunt la portalada hi ha una rosassa. La major part de la façana és d'obra vista amb carreus de pedra perfectament regulars. A la part dreta s'aixeca un campanar de base quadrada i dos trams d'alçada acabat amb una balustrada superior amb coronament piramidal. Interiorment la planta és basilical, de tres naus sense transsepte. Les naus estan dividides per columnes vuitavades amb capitell dòric que sostenen arcs de mig punt. La nau principal és més elevada que les laterals, fet que permet situar-hi un claristori amb tondos. La coberta és de volta de canó subdividida en vuit trams. L'absis és poligonal. Història Aquest temple parroquial és modern, ja que pels vestigis que apareixen al tram inferior del campanar és prou clar que l'antiga església era d'origen romànic. A més, a un costat de la torre campanar hi ha una porta d'època romànico-gòtica que encara resta de l'antiga església. Però la data gravada a la porta principal, 1783, és la que ens fa veure la construcció d'aquesta nova església. Referències
Santa Maria de Boldú

Santa Maria de Boldú és l'església parroquial de Boldú, amb elements romànics i barrocs, al municipi de la Fuliola (Urgell), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església de nau única amb dues capelles laterals per banda. Es troben cobertes per falses cúpules. L'accés a les capelles es fa a través d'arcs de mig punt. Sobre el primer arc lateral hi ha la data de 1704, quan possiblement neix la capella adossada a l'església medieval. L'absis és poligonal, rematat per una venera. La coberta s'articula en tres trams de volta de canó. Hi ha presència de contracor. Exteriorment té una estructura irregular amb la porta d'entrada al lateral esquerre. El campanar s'eleva a la seva banda dreta i és datat de 1842. Té una estructura de planta quadrada amb una alçada de dos trams, cobert per una estructura piramidal de quatre cares. Història De la primitiva església romànica en resten molt pocs vestigis: l'emplaçament i part de l'estereotomia. Ha patit consecutives transformacions datades ja en època moderna: 1767, 1803, 1842 (dates a llindes de finestra i al rellotge de sol). Referències
Sant Esteve de Guimerà

Sant Esteve de Guimerà és una església gòtica de Guimerà (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de dimensions reduïdes. La seva façana exterior és molt modesta, marcada per la verticalitat del campanar d'espadanya d'un sol arc de mig punt amb una campana. Aquest campanar es troba gairebé inserit a la casa del davant de la capella, Cal Manseta. La capella es caracteritza per tenir una planta basilical de nau única amb un absis poligonal. A banda i banda s'obren quatre capelles laterals. Al mur que fa de capçalera de l'església s'hi localitzen les obres de renovació que l'església va patir al segle xviii. Aquesta petita capella es troba sempre oberta al visitant. Història Aquesta capella antigament complia les funcions de capella de l'Hospital de Guimerà. En el Capbreu del 1608, la capella de Sant Esteve es coneix com el carrer de l'Hospital Nou. Referències
Santa Maria de Maldà

Santa Maria de Maldà és l'església parroquial de Maldà (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església de planta basilical de tres naus amb transsepte i absis poligonal. La nau principal presenta unes proporcions elevades amb una coberta de volta de canó reforçada per quatre arcs torals. La nau central es divideix de les laterals per grans pilars amb falsos pilars més petits acanalats i adossats amb capitells compostos damunt dels quals hi ha tot un entaulament complet. Les naus laterals es troben cobertes per volta d'aresta. A la zona del creuer del transsepte hi ha una cúpula de grans dimensions sostinguda per quatre trompes. L'absis és poligonal i a la seva banda dreta hi ha adossada una capella dedicada al Beat Sant Tomàs Capdevila. A la banda esquerra de l'absis de l'església hi ha la sagristia. La portalada exterior, de clara inspiració barroca, es troba distribuïda en dos cossos dividits a partir de dues columnes de fust llis i coronades per capitells corintis damunt dels quals hi reposa un elevat entaulament de forma irregular perquè s'adapta a les entrades i sortides que marquen les columnes com a ritme de la façana. Damunt de la portalada hi ha un frontó mixt amb la inscripció de la data d'aquesta façana. El campanar és de planta vuitavada. Pica beneitera de pedra, d'un metre de diàmetre aproximadament. A la part inferior hi ha una mena de cordó esculpit en disposició transversal. A la part mitjana hi ha una sanefa i a la superior, fent una vora, una inscripció molt erosionada. Aquesta pica es troba assentada sobre un pilar de pedra, ja que li manca el seu peu original. Història 1796. L'església de Maldà va iniciar les seves obres de reforma. 1798. Any en què es finalitza la transformació de la portalada de l'església, tal com ho especifica la inscripció de la mateixa façana. Referències
Sant Pere de Puigverd d'Agramunt

L'església de Sant Pere és un temple parroquial de Puigverd d'Agramunt (Urgell), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història La primera referència documental es dels anys 1080-1100, data del testament d'Adelaida, muller de Ponç Dalmau. Posteriorment, en un document del 1119, s'esmenta l'església de Sant Pere, primitiva capella romànica de la qual no resten vestigis, edificada prop de la fortificació. El temple actual és de finals del segle xviii, construït aproximadament a l'emplaçament e l'anterior. El 1768 hi ha documentada la sol·licitud de l'Ajuntament al Consell de Castella per l'arrendament d'una part dels fruits del terme per finançar la construcció del nou temple. En les obres de restauració del 2012 s'hi ha trobat una cambra soterrània d'ús desconegut. Descripció És un edifici barroc de grans dimensions ubicat a la part més alta de la població, cosa que li confereix visibilitat des de la rodalia. L'aparell és de pedra vista, carreuada als marcs de les obertures, el sòcol de la façana, les cantonades i el campanar essent sols carejada i rejuntada de calç a la resta. La coberta és de teula àrab a tres aigües, atès el vessant que es conforma a l'absis. La façana principal, orientada a llevant, és austera i s'emmarca entre un sòcol fet de pedres ciclòpies, dues pilastres als extrems i la cornisa mixtilínia del ràfec coronada per una creu que marca el punt més alt. La portalada és de mig punt i està emmarcada entre sengles pilastres. Aquestes són bastides sobre un gruixut basament que sosté un entaulament o arquitrau. Sobre aquest llueix una fornícula, a l'interior de la qual hi ha el bàcul, les claus i la mitra, símbols de Sant Pere, advocació de l'església i l'any 1804, rematat per una flor de lis. Just a sobre el pòrtic, s'obre una rosassa motllurada, i un òcul al capdamunt, quasi a tocar del ràfec ondulant, de cinc filades de teula-rajol, decorades amb dent de llop. A l'esquerra del portal hi ha una finestra reixada. A ambdós laterals s'obren cinc discretes obertures o finestrons. A la dreta de la façana, s'alça el campanar, de secció octogonal, amb quatre obertures de mig punt al cos superior a on hi ha les campanes. La torre es culmina amb una bella cúpula coberta vuitavada coberta amb cairons vidriats de color verd i blanc. L'interior és de nau única, amb cinc trams i coberta amb volta de canó amb arcs torals i llunetes. A cada costat, s'obren tres capelles laterals, cobertes amb volta de creueria igual que la capella major i comunicades entre si a través d'arcs de mig punt. Les capelles se separen entre si mitjançant grosses pilastres, les quals sostenen un vistós entaulament que circumda tot l'edifici excepte a l'altar i al cor. El paviment és fet de llambordes de pedra. Referències Vegeu també Castell de Puigverd
Sant Llorenç de Preixana

Sant Llorenç de Preixana és una església gòtica de Preixana (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'esmenta la capella per primera vegada a la visita pastoral de 1425, quan ja hi havia un capellà que en tenia cura. Descripció A més de l'església parroquial de Santa Maria, el poble de Preixana tenia un altre temple dedicat al seu patró, Sant Llorenç. El que se'n conserva actualment ens permet entendre que es tractava d'un edifici amb coberta a dues aigües de reduïdes dimensions, pràcticament una capella d'incert origen medieval. Les profundes transformacions que ha sofert la construcció impedeixen percebre prou trets característics com per a poder-lo datar amb més precisió. Perduda la seva funció religiosa, l'interior ha estat reformat i s'han obert finestres en els seus murs. El parament, irregular i desigual en els murs laterals, no és visible a la façana, completament arrebossada. Un arrebossat simula i oculta les dovelles originals d'un arc de mig punt que correspondria al primitiu edifici. Destaca, en un angle del frontis, un cos massís a la base dels murs que serveix de contrafort i que confirma el caràcter hetereogeni del conjunt, actualment utilitzat com a casal de joventut de Preixana. Pica baptismal que segueix els models propis dels segles xvi-xvii. Consisteix en una base de petites dimensions formada per una columneta salomònica damunt la qual hi ha un entaulament sencer. Damunt hi ha la pica, de tipologia gallonada únicament a la part central baixa. A la part superior aquesta pica presenta la superposició de tres frisos. El primer fris rep una decoració a base d'estries verticals, com un encoixinat. El fris intermedi rep la figuració seriada d'estilitzacions de fulles d'acant. Finalment, al fris superior hi ha la següent inscripció: «IVAN SELLES MEA EETES 1575». Vegeu també Santa Maria de Preixana Referències