NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de Santa Teresa

La Casa de Santa Teresa és un edifici eclèctic del municipi de Vilanova i la Geltrú a la comarca del Garraf protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici aïllat al costat de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer i envoltat per un ampli jardí. És de planta rectangular i consta de soterrani, planta baixa, elevada amb relació a terra, un pis i terrat on ressurt la caixa d'escala. La composició de les façanes és gairebé simètrica, amb finestres rectangulars i d'arc molt rebaixat, ulls de bou i tribunes. Una motllura perimetral separa decorativament la planta del primer pis. L'edifici és coronat amb una cornisa i barana de balustres plans i presenta una decoració de franges horitzontals que simulen maons. En una de les façanes hi ha un bust de santa Teresa de l'artista Francesc Pagès i Serratosa, erigit en memòria de la mare de Víctor Balaguer, Teresa Cirera. Història És una obra de l'arquitecte municipal Bonaventura Pollés i Vivó. L'edifici va ser estrenat l'any 1889. S'havia bastit al costat del de la Biblioteca-Museu Víctor Balaguer per hostatjar Víctor Balaguer en les seves estades a Vilanova. Més tard, quan no quedava prou espai a la Biblioteca-Museu, va servir com a dependència d'aquesta institució. L'any 1915, l'Estat disposà que la Biblioteca se separés del Museu. Actualment conté diverses peces d'interès, sobretot del segle xix, com mobles i pintures. El sostre del saló principal va ser pintat per Bonaventura Casas. L'abril de 2025, l'ajuntament de Vilanova i la Geltrú ha llançat un projecte de rehabilitació del conjunt de la casa i dels jardins. A més de millores tècniques, aspira a recuperar l'essència del jardí romàntic que envolta la casa i obtenir el reconeixement com a bé cultural d'interès nacional. Referències Bibliografia Comas i Güell, Montserrat. La Biblioteca Museu Balaguer, un projecte nacional català (paper). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2007, p. 52-54. ISBN 978-84-8415-882-0 [Consulta: 21 maig 2015].
Casa de Santa Teresa

La Casa de Santa Teresa es un edificio ecléctico del municipio de Villanueva y Geltrú (Garraf) protegido como bien cultural de interés local. Descripción Es un edificio aislado situado junto a la Biblioteca Museo Víctor Balaguer y rodeado por un amplio jardín. Es de planta rectangular y consta de sótano, planta baja, elevada en relación con tierra, un piso y azotea donde sale la caja de escalera. La composición de las fachadas es casi simétrica, con ventanas rectangulares y de arco muy rebajado, ojos de buey y tribunas. Una moldura perimetral separa decorativamente la planta del primer piso. El edificio es coronado con una cornisa y barandilla de balaustres planos y presenta una decoración de franjas horizontales que simulan ladrillos. En una de las fachadas hay un busto de Santa Teresa de Jesús del artista Francisco Pagés Serratosa,​ erigido en memoria de la madre de Víctor Balaguer, Teresa Cirera.​ Historia Fue proyectado por el arquitecto municipal Bonaventura Pollés y Vivó y su construcción finalizó en 1889. En un principio el edificio se había construido junto al de la Biblioteca-Museo Víctor Balaguer para hospedar a Víctor Balaguer en sus estancias en Villanueva. Posteriormente, al hacerse insuficiente el espacio de la Biblioteca-Museo, se utilizó como dependencia de esta institución. En 1915 el Estado dispuso que la biblioteca se separara del museo.​ Actualmente contiene algunas piezas de interés, fundamentalmente muebles del siglo XIX.​ Referencias
Casa de la Vila d'Esplugues de Llobregat

La Casa de la Vila o Ajuntament d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Edificat a manera de masia, era l'antic Hostal Picalquers. Descripció És un edifici de tipus basilical amb un cos central més alçat i amb coberta a dues aigües. La façana, estructurada en tres tramades, consta de planta baixa, pis i golfes. S'accedeix per un portal amb arc de mig punt, adovellat, flanquejat per dues finestres amb marc de pedra i lleixa. L'interior ha estat reformat per adequar-ho a l'actual servei. Al primer pis hi ha l'Alcaldia, amb tres sales que donen a la plaça, la central mitjançant un balcó de marc de pedra coronat per un frontó semicircular, al qual hi ha inscrit un escut. Remata el pis superior, el qual s'obre a l'exterior per tres petits finestrals d'arc de mig punt enllaçats per una lleixa conjunta. Tota la façana està estucada en beix. Història La família Picalquers tingué el privilegi, entre 1387 i 1799, de carnisseria i més tard d'hostal, a Esplugues. El primer hostal s'aixecà l'any 1510 a la carretera reial. Per ordre de Carles III es construí a la carretera de Madrid-França que, inaugurada el 1765, formà entorn seu un petit raval anomenat carrer de l'Hostal de la Carretera. Allà fou erigit l'hostal nou Picalquers, amb la carnisseria i l'estable al costat. Encara que l'edifici va adoptar la solució d'una masia del tipus basilical, mai es va dedicar a l'ús d'explotació agrícola. A principis del segle xx, l'edifici va ser comprat per Antoni Giralt Rovira, destinat només com a ús de magatzem. El 1940, l'Ajuntament comprà l'edifici a Antoni Giralt per tal de destinar-hi la Casa de la Vila. La reconstrucció i transformació de l'interior fou feta per l'arquitecte municipal Climent Mainés i Gaspar l'any 1944. Referències «Casa de la Vila - antic Hostal Picalquers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 maig 2012].
Casa del Músic

La Casa del Músic era una masia de l'antic nucli dels Masions, de l'antic terme de Fígols de Tremp, pertanyent actualment al municipi de Tremp. Estava situada a la part oriental dels Masions, a llevant de la Masia del Rei i al sud-sud-est de lo Masió. És a la dreta del barranc del Músic. Es tracta d'una antiga masia amb edificacions annexes. La casa consta de planta, pis i golfes. Està construïda amb pedra del país sense tallar i rejuntada amb fang. El parament està a la vista. La façana principal està gairebé derruïda i, per tant, no sabem quina era la distribució de les obertures. La coberta era a dues aigües i actualment està pràcticament esfondrada. Referències Enllaços externs Casa del Músic al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Casa dels Canonges (Alcarràs)

La Casa dels Canonges és un conjunt d'edificis de Montagut, al municipi d'Alcarràs (Segrià) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment és propietat de l'Ajuntament d'Alcarràs. És un conjunt d'edificis que consta de dos cossos principals d'habitatge i una capella entre mitgeres, dedicada a santa Anna, a més d'altres cossos annexos. Un dels cossos principals té l'estructura habitual d'una masia, de planta rectangular, planta baixa i dos pisos, teulada a dos vessants i carener perpendicular a la façana principal, que és una de les parets curtes. Les obertures que conserva són totes allindanades, algunes d'elles amb muntants ressaltats. L'altre cos principal, situat a l'altra banda de la capella, és també de planta rectangular, tot i que la façana principal és una de les parets llargues i el carener és paral·lel a aquesta. Per la tipologia de les obertures, així com per la seva disposició, sembla que devia ser una casa destinada a serveis dels canonges, no pròpiament d'habitatge. Ermita de Santa Anna Ermita d'una sola nau, entre mitgeres, coberta amb volta de canó i orientada al sud. Compta amb un sol altar, de marbre, presidit per una imatge de santa Anna, patrona del veïnat, procedent de la Catedral de Lleida. El portal és d'arc rebaixat; al damunt hi ha un òcul circular i un campanar d'espadanya integrat en el coronament de la façana. Història El conjunt ha estat en mans del capítol de la Catedral de Lleida des del 1501, any en què Manuel d'Argentona deixava en el seu testament tot Montagut a l'esmentat capítol, i els canonges de Lleida n'han mantingut la propietat fins ara. Consta que el 1628 s'hi van celebrar 40 misses, fet que fa pensar que l'església ja existia abans. El 1773 l'edifici fou reedificat, obra que va costar 800 lliures, de les quals el Capítol va pagar 350. Fou lloc de reunió de colons i terratinents de les partides immediates. L'any 2003 l'Ajuntament d'Alcarràs formalitzava la compra de la Casa dels Canonges al Cabildo Catedralici. Referències
Casa dels Cargols

La Casa dels Cargols és un edifici modernista de l'Hospitalet de Llobregat, catalogat bé cultural d'interès local. Actualment hi ha l'Oficina Jove de l'Ajuntament. Descripció La casa, envoltada de jardí, destaca pels magnífics treballs de forja de ferro i ceràmica vidriada com la de les gàrgoles, els cargols i els motius florals. La barana del terrat està format per pilastres, a manera de merlets, decorades amb cargols. És força curiós el coronament de les perxes de politja amb els cargols de forja. Les peces de ceràmica es van fer a la fàbrica Pujol i Bausis d'Esplugues. Història Va ser projectat pel mestre d'obres Marià Tomàs i Barba, tècnic municipal de l'Hospitalet. L'edifici s'aixecava originàriament al mig d'un jardí que l'envoltava i que arribava fins al carrer del Llobregat cantonada amb el del Montseny, però el 1921 s'hi un conjunt de casetes de planta baixa de petites dimensions, destinades a habitatges obrers. El 2006, l'Ajuntament de l'Hospitalet adquirí la propietat i va fer enderrocar les casetes. Vegeu també Cases dels Cargols Referències
Casal de Barri de Prosperitat

El Casal de Barri de Prosperitat és un equipament sociocultural del barri de La Prosperitat al districte de Nou Barris. Va néixer el 1988, fruit de la lluita del moviment associatiu del barri. Història del Casal El Casal de Barri de Prosperitat va néixer a conseqüència de la lluita veïnal per la demanda d'habitacions dignes pels barraquistes de l'actual Plaça Angel Pestaña. Aquest moviment va reivindicar la urbanització de l'espai i la construcció d'un local social, que articulés la dinàmica associativa existent i fomentés l'activitat cultural deficitària a la zona. L'equipament va obrir les portes el 1988 després de 17 anys de lluïta, gestionat directament per l'Associació de Veïnes i Veïns de Prosperitat, i amb un projecte aglutinador i dinamitzador global pel barri. Es tracta d'un equipament obert a tots els sectors poblacionals del barri i de la zona. Per a desenvolupar el projecte de Casal, l'AVV va constituir una comissió formada per persones lligades a l'entorn associatiu, membres de la mateixa AVV i obert a la participació de tots els veïns i veïnes: la Comissió Gestora. El 2000 i a conseqüència de l'evolució del moviment associatiu del barri i per reflectir la realitat d'una gestió compartida, tant per l'AVV com altres col·lectius, es constitueix l'entitat de segon ordre La Prosperitat Cultura en Acció (PECA), formada per diferents entitats del barri i entre les que figura també l'Associació de Veïnes i Veïns de Prosperitat (AVV). Aquesta associació, la PECA, és la que a partir del 2001 pren la gestió del Casal, amb un projecte continuador al qual dona un nou impuls. El barri de La Prosperitat és un barri viu, amb una xarxa associativa força arrelada (hi ha 55 associacions i col·lectius), i de la qual el Casal de Barri sempre ha fet ressò a través de campanyes i cicles (solidaris, pacifistes, salut, artístics...). Com que les diverses entitats i col·lectius del barri no disposen de local propi, algunes d'elles troben al Casal de Barri un lloc on reunir-se, on programar actes puntuals, on promoure les seves campanyes. El Casal participa activament, des de la seva creació, de la Coordinadora Cultural de Nou Barris (coorganització de Festes Populars com Nit d'Ànimes, Carnaval, La Cultura va de Festa, Jornades de Debat...) en l'organització de la Festa Major del barri, en la Xarxa 9 Barris Acull per la millora en l'acolliment dels nous veïns i la convivència; però també en altres celebracions a la ciutat com la Tamborinada o La Roda d'Espectacles. Gestió del Casal El Casal és gestionat per La Prosperitat Cultura en Acció 2 (PECA2), que és una entitat cultural que gestiona a més del Casal també el Poliesportiu Valldaura i també dona suport a col·lectius i entitats com la Xarxa de 9 Barris Acull o el Prospe Beach. Referències Enllaços externs Casal de Barri de Prosperitat - Lloc web oficial
Casancots

Casancots és una masia situada al municipi d'Avià a la comarca catalana del Berguedà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta quadrangular amb alguns cossos annexos de menors dimensions. Està estructurada en planta baixa i dos pisos. El parament és de carreus de pedra de diverses dimensions, la major part sense desbastar, units amb morter. Les obertures estan disposades de forma aleatòria, la major part són de petites dimensions i allindanades. La porta d'entrada té els muntants fets de grans carreus ben escairats i la llinda és una biga de fusta. Al seu costat trobem un petit cobert en molt mal estat. La coberta és a dues aigües amb teula àrab. Història A la pedra que fa de llinda de la finestra central de la façana hi ha una inscripció amb una data de difícil interpretació. Els últims masovers marxaren a causa de les males condicions de l'interior. Referències
Casanova del Castell (Castellcir)

La Casanova del Castell és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès. És al centre del terme, al nord-est del Castell de Castellcir, entre el torrent de la Casanova i el de la Sauva Negra, a l'altura de la Font de la Tuna, del qual torrent es troba una mica més allunyada. També està situada a llevant de l'extrem meridional de la urbanització de la Penyora. També es troba a migdia de l'extrem occidental de la Sauva Negra. Deu el seu nom a la proximitat del Castell de Castellcir, del qual es troba a uns 725 metres al nord-nord-oest. Té al nord-est els Camps de la Casa Nova i a llevant el Pla de Bruga. Aquesta masia, documentada des del 1666, havia estat utilitzada com a casa de colònies de la parròquia de Sant Esteve de Castellar del Vallès, però la manca d'aigua feu que es deixés d'utilitzar. Actualment (2011) roman abandonada. Hi mena un camí que des de Ca l'Antoja remunta aigües amunt la riera de Castellcir pel marge dret d'aquesta riera. És, en els seus inicis, el mateix camí que va al Castell de Castellcir. Quan el camí del castell se'n separa, cap al nord-est, prop de la Torrassa dels Moros i dels Camps de la Torrassa, el que mena a la Casanova del Castell continua cap al nord sense separar-se de la riera, fins que, al capdamunt dels Camps de la Torrassa, la travessa i s'adreça primer cap al sud-est fins al Pla Fesoler, on gira cap al nord-est. Travessa els Camps de la Poua i emprèn la direcció nord-est pel vessant oriental del Serrat del Colom. S'apropa molt al torrent de la Casanova, fins que arriba a la Casanova del Castell. El camí antic, en part perdut, pujava des de la Tuna, pujava torrent de Sauva Negra amunt, el travessava pel Pas de la Casanova i s'enfilava fent ziga-zagues cap a llevant cap a la Casanova del Castell. Referències Bibliografia RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0 VICENS I LLAURADÓ, Albert. 100 arbres monumentals de Catalunya: Excursions a peu, en BTT o en cotxe. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2005. (Col·lecció "Llibres de muntanya", núm. 10. ISBN 84-95695-46-4.
Caserna dels Carrabiners

La Caserna de Carrabiners està situada vora la platja del Prat de Llobregat, a la desembocadura del canal de la dreta del Llobregat, just al final del camí de la Bunyola (antiga Carretera Fonda). Les primeres edificacions daten de 1844. La missió principal dels carrabiners era la vigilància de la costa, el rescat de naufragis i, en particular, combatre el contraban, especialment de tabac. El cos va ser dissolt el 1940 com a represàlia per la seva fidelitat a la República. Molts dels carrabiners van ser expulsats i la resta van ser integrats al cos de la Guàrdia Civil. És un conjunt de tres edificis de planta baixa sobre un basament d'1 m d'alçada, amb parets de totxo i coberta a dos vessants. Un pavelló principal és disposat paral·lel a la costa, mentre dos pavellons laterals es disposen perpendicularment formant un gran pati, obert al mar. L'accés principal es produïa des de Nord, pels laterals del pavelló central, mitjançant rampes que portaven fins al nivell del basament. Aquest, és més ample a la zona del pati, conformant una vorera perimetral, amb escales puntuals. Les façanes dels edificis són compostes de mòduls amb porta central i dues finestres laterals, repetit fins a conformar els tres edificis. Una cornisa de formigó prefabricat contenia la canal de recollida d'aigües, amb canalons vistos per les façanes. Aquestes restes i l'Edifici del Semàfor són les úniques restes d'arquitectura militar al Prat. Referències Enllaços externs Vídeo de les ruïnes de la caserna a Youtube.
Casino del Centre

El Casino del Centre és una entitat cultural sense ànim de lucre del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès), fundada el 1873 per pagesos benestants de l'Hospitalet, amb seu en l'edifici del mateix nom. L'edifici que l'acull forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, es troba protegit com a bé cultural d'interès local i està catalogat en el Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic de l’Hospitalet de Llobregat (PEPPA) de l'any 2001. El 2023, coincidint amb el seu 150è aniversari, el Govern de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi. Edifici És un edifici amb coberta a quatre vessants que consta de planta baixa, un pis i terrat. A la planta baixa s'obren cinc obertures, la del centre més ample, les dues següents una mica més estretes i les dels extrems encara més estretes. Totes són d'arc rebaixat i estan emmarcades per unes motllures decoratives. Als extrems del primer pis, l'arrebossat fa la forma de carreus. Una cornisa motllurada separa la planta baixa del primer pis. En la planta noble s'obren tres portes allindanades que donen pas a tres balcons; les obertures estan decorades amb un frontó semicircular. En aquest pis hi ha quatre pilastres d'ordre jònic que aguanten un fris amb tríglifs i mètopes. Per sobre hi ha el mur que fa de barana del terrat, amb la part central sobrealçada, emmarcada per pilastres, i amb l'emblema del Casino pintat al centre. Al costat esquerre hi ha una petita ampliació que trenca la simetria de la façana. A l'interior hi ha un cafè i unes sales de teatre. A l'exterior, davant la façana principal hi ha un petit pati. Va ser edificat el 1874, com diu la data que es pot llegir a una llosa que hi ha a sobre de la porta principal. Va ser fundat com una entitat cultural i d'esbarjo. El 1920 es bastí un envelat, per a la Festa Major, al pati del Casino i dins era on se celebraren uns Jocs Florals en els quals fou guardonat Josep Carner. Entitat El Govern de la Generalitat de Catalunya li concedí el 2023, any en què l'entitat celebrà el seu 150è aniversari, la Creu de Sant Jordi per la seva remarcable acció cultural i social, en ser una entitat viva i arrelada a l’Hospitalet que ha esdevingut un equipament central per a la ciutat. Al llarg d'aquests més de cent anys d'història l'entitat ha acollit diverses activitats i institucions de caràcter associatiu, que l'han convertit en un destacat dinamitzador dintre del teixit social del barri del Centre de l’Hospitalet. La seva àmplia proposta de grups i activitats culturals i populars, que s'ha mantingut sempre activa al llarg de la seva història, l'han confirmat com un gran difusor de la tradició, la cultura i la llengua catalanes. Referències
Castell d'Aramunt

El Castell d'Aramunt, popularment anomenat la Torre dels Moros, està situat dalt d'un turonet al nord-est del poble vell d'Aramunt, pertanyent a l'antic terme d'Aramunt, actualment del terme de Conca de Dalt, de la comarca del Pallars Jussà. Està documentat des del 958, i fou un castell objecte de certes transaccions, a l'edat mitjana. Fou límit nord dels castells d'Orcau i de Basturs, més tard venut a Arnau Mir de Tost i encara més tard retornat als comtes de Pallars, amb un dels quals es casà Valença, filla del de Tost. Fou també escenari de diversos conflictes, com la guerra civil del segle xv. Retornat al domini comtal, s'hi mantingué fins a l'extinció dels senyorius, al segle xix, tot i haver passat de comte a marquès el títol dels de Pallars. Del vell castell d'Aramunt, se'n conserva encara una torre circular d'uns 7 metres d'alçada. Fa uns 30 metres de circumferència, amb un diàmetre exterior de 9,5 m. Per les característiques constructives, es tracta d'una obra de finals del segle xi o ja del xii, fet de carreus irregulars units amb morter de calç. No queden vestigis de la resta del recinte del castell. Bibliografia BENITO I MONCLÚS, Pere i BOLÒS I MASCLANS, Jordi. "Castell d'Aramunt", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Castell d'Empordà (fortificació)

El castell d'Empordà, situat a l'entitat de població homònima, és un gran casal amb antiga torre mestra quadrada i la resta feta els segles XVII i xviii. Té, però, elements gòtics aprofitats. És un edifici de grans dimensions, que consta de dos cossos en angle recte, i conserva pocs elements de l'obra original, ja que en l'actualitat ofereix en conjunt l'aspecte d'una construcció dels segles xvii-xviii. Els vestigis més antics es poden localitzar a la façana nord, a la base de la torre mestra, quadrangular, on encara és visible el portal adovellat d'arc de mig punt. Són també remarcables les finestres gòtic tardanes, que corresponen a la restauració efectuada durant el segle xvi. Història La fortalesa va ser erigida a finals del segle XIII. El nucli del Castell d'Empordà, antigament denominat Llaneres, era lloc fronterer del comtat d'Empúries enfront del comtat de Girona, de domini reial, i de la Bisbal, de domini episcopal. El castell va ser bastit com a lloc de defensa del sector meridional del comtat a la fi dels segles xiii pel comte Ponç V d'Empúries i donat en feu a Guillem de Vilagut l'any 1301. Des dels primers anys del segle xv fins a la fi del segle xviii els senyors del castell foren els Margarit. Actualment és de propietat privada i hi ha un hotel. S'hi exhibeix una col·lecció de soldadets de plom. En Salvador Dalí va estar a punt de comprar-lo, abans d'adquirir el de Púbol. Referències
Castillo del Ampurdán

El Castillo del Ampurdán, antes conocido como Castillo de Llaneras, es un monumento histórico del municipio de La Bisbal del Ampurdán, perteneciente a comarca catalana del Bajo Ampurdán en la provincia de Gerona declarado Bien cultural de interés nacional.​ Historia La fortaleza fue erigida a finales del siglo XIII. El núcleo del Castillo del Ampurdán, antiguamente denominado Llaneres, era puesto fronterizo del condado de Ampurias frente al condado de Gerona, de dominio real, y de La Bisbal, de dominio episcopal. El castillo fue construido como lugar de defensa del sector meridional del condado a finales del XIII por el conde Ponce V de Ampurias y dado en feudo a Guillem de Vilagut en el año 1301. Desde los primeros años del siglo XV hasta finales del siglo XVIII los señores del castillo fueron los Margarit.​ Descripción Es una gran casa con antigua torre maestra cuadrada y el resto hecha los siglos XVII y XVIII. Tiene sin embargo, elementos góticos aprovechados. Es un edificio de grandes dimensiones, que consta de dos cuerpos en ángulo recto, y conserva pocos elementos de la obra original, ya que en la actualidad ofrece en conjunto el aspecto de una construcción de los siglos XVII-XVIII. Los vestigios más antiguos se pueden localizar en la fachada norte, en la base de la torre maestra, cuadrangular, donde todavía es visible el portal realizado con dovelas, de arco de medio punto. Son también destacables las ventanas gótico tardías, que corresponden a la restauración efectuada durante el siglo XVI.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Bajo Ampurdán Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Anexo:Castillos de España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo del Ampurdán.