NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Institut Badalona VII

L'Institut Badalona VII és un Institut d'Educació Secundària situat al barri del Raval de la ciutat de Badalona (Barcelona). El "B7", com és conegut popularment, va ser el setè institut d'educació secundària que es va crear a la ciutat. La denominació "Badalona VII" ha passat de ser un nom provisional a convertir-se en el signe d'identitat del centre. Forma part de la Xarxa de Competències bàsiques, de la Xarxa d'Escoles Verdes, del Pla Català d'Esport Escolar. Recentment s'ha incorporat al programa d'innovació sobre Tecnologies Digitals per a l'Aprenentatge del Departament d'Ensenyament. Història L'Institut Badalona VII es va crear l'any 1985 a instància de diversos sectors de la ciutat relacionats amb l'ensenyament. Durant els primers mesos del curs 1985-1986 el nou centre va iniciar les seves activitats en diverses aules cedides pels instituts La Pineda i Pompeu Fabra de Badalona. Durant el segon trimestre d'aquell primer curs el centre es va traslladar a l'edifici del carrer Pare Claret de Badalona on actualment es troba la seu del Conservatori Professional de Música de Badalona, a l'espera que s'acabés la construcció del nou edifici. L'edifici actual, ubicat al carrer Ausiàs March, 86, va ser construït en els terrenys que a principis del segle XX ocupava la fàbrica de tints Can Borràs i on posteriorment es van instal·lar els magatzems de l'empresa de vidre Pedragosa. L'any 1985 els terrenys es van expropiar i les naus industrials van ser enderrocades per emprendre la construcció de l'institut, la placeta i l'església. L'edifici de l'institut, inaugurat l'any 1989, és obra dels arquitectes Ramon Artigues i Ramon Sanabria i va quedar finalista als Premis FAD. Durant els seus primers deu anys d'existència, l'institut va ser un centre d'experimentació de l'anomenada reforma educativa de la LOGSE amb la implementació dels estudis de l'ESO, el batxillerat i els mòduls de formació professional, precursors dels actuals cicles formatius. L'any 1990 el Departament d'Ensenyament va nomenar l'institut Centre Experimental de Règim Especial (CERE). L'any 2000, una vegada generalitzada la Reforma, l'institut Badalona VII és constitueix com a Centre Singular amb pla estratègic. A partir d'aquest moment s'inicia un procés de renovació i estabilització de la plantilla, amb la progressiva incorporació de professorat que accedeix a una destinació definitiva en el centre mitjançant concurs de trasllats ordinari. Durant el període 2006-2009 el centre va participar en el Pla per a la Millora del Servei Educatiu promogut pel Departament d'Ensenyament. Els cursos 2011-2012 i 2012-2013 l'institut va col·laborar en la implementació del Programa "Escola per l'Èxit". Referències Enllaços externs Institut Badalona VII - Lloc web oficial Guia de centres educatius de Badalona 2017-2018 (pàgina 61) Arxivat 2018-01-13 a Wayback Machine.
Lleida Pirineus railway station

Lleida Pirineus ("Lleida Pyrenees") is a railway station serving the city of Lleida in Catalonia, Spain. It is located between the neighbourhoods of Pardinyes and Rambla de Ferran. The first train services in Lleida began in 1860, but the station was not built until 1927, and it did not adopt its current official name until 2003, after renovations. As a transport hub connecting the interior of Spain with the Mediterranean coast, it serves both broad gauge and standard gauge trains, operated by both Adif-Renfe and Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. It is the terminus of several regional railway services centered in Aragon and Catalonia. It is also one of the stations on the Madrid–Barcelona high-speed rail line, and it was its north-eastern terminus until 2008. Name Although Lleida is not located in the Pyrenees mountain range, a part of the Catalan Pyrenees is located within the province of Lleida, and Lleida Pirineus station is the terminal station of Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) Lleida - La Pobla de Segur line that connects the city of Lleida with those mountains. Rail services Other transport A bus station is currently projected immediately next to Lleida-Pirineus to replace the decaying one located in Carrer de Blondel. References External links Lleida Pirineus listing at Adif website Lleida Pirineus listing at Rodalies de Catalunya website Information and photos of the station at Trenscat.com (in Catalan)
Estación de Lérida Pirineos

Estación de Lérida Pirineos vasútállomás Spanyolországban, Lleida településen. Része a spanyol nagysebességű vasúthálózatnak. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Madrid–Barcelona nagysebességű vasútvonal Tarragona-Reus-Lérida-vasútvonal Lleida–La Pobla Line Barcelona-Manresa-Lleida-Almacelles-vasútvonal Madrid-Barcelona-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Camp de Tarragona (Estación de Barcelona Sants, Madrid–Barcelona nagysebességű vasútvonal) Estación de Zaragoza-Delicias (Madrid-Puerta de Atocha-Almudena Grandes, Madrid–Barcelona nagysebességű vasútvonal) Polígon industrial del Segre station (La Pobla de Segur train station, Balaguer station, Lleida–La Pobla Line) Puigverd de Lleida station Forgalom Kapcsolódó szócikkek Spanyolország vasúti közlekedése Jegyzetek További információk
Stazione di Lleida Pirineus

La stazione di Lleida Pirineus (in catalano Estació de Lleida Pirineus, in spagnolo Estación de Lérida Pirineos) è la principale stazione ferroviaria di Lleida in Catalogna, Spagna. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Lleida Pirineus
Lleida-Pirineus

Lleida-Pirineus – stacja kolejowa w Lleida, we wspólnocie autonomicznej Katalonia, w prowincji Lledia, w Hiszpanii, położona na trasie szybkiej kolei Madryt – Barcelona. Pierwsze pociągi pojawiły się tu w 1860 roku, zanim jeszcze został zbudowany dworzec kolejowy. Stacja swą nazwę Pirineus bierze od znajdujących się tu w pobliżu gór Pirenejów. Znajdują się dwa typy torów: rozstaw szerokotorowy (iberyjski) – 1668 mm oraz standardowy – 1435 mm, dla pociągów dużych prędkości.
Alt Pirineu Natural Park

Alt Pirineu Natural Park (Catalan: Parc Natural de l'Alt Pirineu) is the largest natural park in Catalonia, Spain. The park was established in 2003 by the Generalitat de Catalunya and covers an area of 69,850 hectares (172,600 acres), including the highest peaks of the Pyrenees in Catalonia. It stretches over the comarques of Pallars Sobirà and Alt Urgell. References External links Official website (in Catalan and Spanish)
Natuurpark Alt Pirineu

Het Natuurpark Alt Pireneu (Catalaans: Parc natural de l'Alt Pirineu/ Spaans: Parque natural del Alto Pirineo) is een natuurpark in Catalonië in Spanje. Het natuurpark werd opgericht in 2003 en is 79.317,21 hectare groot. Het natuurpark omvat bergen in de Pyreneeën. In het park komt auerhoen, vale gier, steenarend, lammergier, bruine beer voor. Het park grenst aan regionaal natuurpark Pyrénées Ariégeoises (Frankrijk), Natuurpark Valls del Comapedrosa (Andorra) en Natuurpark Vall de Sorteny (Andorra). Important Bird Area Het gebied is aangewezen als Important Bird Area door BirdLife International vanwege het belang voor significante populaties van de lammergier. Externe link Officiële website
Club Natació Sant Andreu

El Club Natació Sant Andreu és una entitat esportiva del barri de Sant Andreu de Palomar dea Barcelona, orientada a la pràctica i la difusió de la natació i el waterpolo, entre altres esports. Història Va ser fundat el 6 d'abril de 1971 i aquest mateix any acceptà la cessió de la piscina del carrer de Santa Coloma. Dos anys més tard, va fer el mateix amb la piscina d'Ignasi Iglésias. El 1978, l'equip de waterpolo pujà per primer cop a la màxima categoria estatal de l'esport, mentre que l'equip de natació es proclamaria campió d'Espanya el 1984. En aquell època s'inicià el procés de compra dels antics terrenys del CD Fabra, propietat del FC Barcelona, on l'entitat va construir-hi la piscina olímpica Pere Serrat, inaugurada el 1992, a temps per ser cedida al COOB'92 per als entrenaments de les competicions aquàtiques dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992. El 1995, el CN Sant Andreu va guanyar la Lliga Nacional de Clubs de Natació. El 2025, l'equip femení de waterpolo es proclamà campió de la Lliga de Campions de la LEN femenina. El 1993, la piscina va acollir el XIV Gran Premi Internacional Ciutat de Barcelona de Natació. El 2003, el rus Dimitri Komornikoven va batre el rècord del món dels 200 m braça masculins a la piscina Pere Serrat del club. Entre les distincions rebudes pel club, es troben la Medalla de Forjador de la Història Esportiva de Catalunya (1993) i el títol d'Entitat d'Utilitat Pública (2001). Presidents Sr. Benet Ferrer i Sauqué: juny 1971-juliol 1979 Sr. Joan A. Audet i Novell: juliol 1979-juliol 1983 Sr. Pere Serrat i Portet: juliol 1983-gener 1992 Sr. Lluis Cardona i Rebollo: gener 1992-juny 1992 Sr. Marius Frigola i Andrade: juny 1992-abril 1994 Sr. Alfons Martínez i Gris: abril 1994-maig 1995 Sr. Agustí Gonzalez i Gasulla: juliol 1995-maig 2009 Sr. Antonio Valls i Reinaldo: octubre 2009-setembre 2014 Sr. Àngel Bernet i Ribó: setembre 2014-agost 2025 Sr. Joaquin Vidal Gispert: novembre 2025-actualitat Instal·lacions En l'actualitat el club gestiona dos complexos d'instal·lacions que inclouen dues piscines cobertes, una de descoberta, i diversos equipaments esportius com pistes d'esquaix, de tennis, i sales de màquines. Aquestes són: Complex Esportiu Fabra: Rambla de l'Onze de Setmbre, 47 CEM Sant Andreu - la Sagrera: Santa Coloma, 25 En el passat, el club havia gestionat dues instal·lacions més: CEM Trinitat Vella: Via Barcino, 84-86. Fins al 2017, quan la gestió fou traspassada a l'ASME. Piscina Ignasi Iglesias. Fins a mitjans dels anys 1990, quan l'equipament va ser reconvertit en una pista poliesportiva, gestionada pel Club Esportiu Sant Joan de Mata. Esportistes destacats Sergi López Sílvia Parera Joaquim Fernández Jessica Vall Martina Terré Referències Enllaços externs Club Natació Sant Andreu - Lloc web oficial (castellà)
Club Natació Sant Andreu

El Club Natació Sant Andreu es un club deportivo, que nació el 1 de junio de 1971 en el barrio de San Andrés de Palomar en Barcelona, España. Aunque en general su objetivo es la promoción del deporte, su objetivo principal desde el inicio ha sido la promoción de la natación y el waterpolo.​ Está situado en el barrio de San Andrés, la entrada está en la rambla del mismo barrio. Se caracteriza por tener un edificio muy moderno, el cual se llama Agustí González. Es un club muy conocido gracias a la natación (en la piscina se celebra el campeonato internacional de natación "Ciudad de Barcelona") y al waterpolo. Instalaciones Este club tiene 3 piscinas: Fabra Trinidad Vieja Once de septiembre Palmarés Copa de la Reina de waterpolo (3): 2024, 2025, 2026. Supercopa femenina de waterpolo (1): 2024. Liga de Campeones LEN de waterpolo femenino (1): 2025. Secciones En este club se practican 6 deportes: Natación Waterpolo Tenis Triatlón Squash Fútbol Sala La natación es el deporte más popular del club, en este club se celebra uno de les campeonatos internacionales de natación más importantes del mundo: el Ciudad de Barcelona. El waterpolo también es bastante popular, la piscina del club ha sido sede de la copa del Rey de waterpolo. Referencias
Club Natació Sant Andreu

Il Club Natació Sant Andreu è una società polisportiva spagnola con sede a Barcellona. È nota soprattutto per le sue sezioni di nuoto e pallanuoto. Pallanuoto La squadra di pallanuoto fu fondata il 1º giugno 1971 nel quartiere San Andrés de Palomar, e raggiunge la massima serie del campionato maschile di pallanuoto per la prima volta nel 1978. La squadra femminile negli anni 2020 si è affermata a livello nazionale ed internazionale, arrivando a conquistare la Coppa dei Campioni nel 2025. Palmarès Settore maschile Trofei nazionali Supercopa de España: 1 2014 Settore femminile Trofei nazionali Copa de la Reina: 3 2024, 2025, 2026 Supercopa de España: 1 2024 Trofei internazionali LEN Euro League Women: 1 2025 Supercoppa LEN: 1 2025 Sezioni Nuoto Pallanuoto Tennis Squash Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Club Natació Sant Andreu Collegamenti esterni Sito ufficiale, su cnsantandreu.com.
Parc de les Aigües (Barcelona)

El parc de les Aigües està situat al barri del Baix Guinardó de Barcelona, delimitat per la places d'Alfons X i de la Font Castella, la Ronda del Guinardó i els carrer d'Abd El-Kader, de les Camèlies i de Thous, i té una extensió de 2 hectàrees. Història i descripció El 1869, la Societat General d'Aigües de Barcelona va expropiar uns 15.000 m² de terreny de Can Baró per a construir-hi un dipòsit d'aigua per abastir la ciutat, que provenia del pantà de Dosrius, prop d'Argentona. Va ser inaugurat el 1871, tot i que a la reixa de la porta lateral que dona a la ronda del Guinardó s'hi pot llegir la data de 1870, probablement com a recordatori de l'inici del projecte. Durant la Guerra Civil, la societat va utilitzar l'indret com a lloc de colònies per als fills dels treballadors de l'empresa, i més endavant, la casa serví de seu de l'Institut d'Investigació Hidrològica, amb vivers de diferents tipus de plantes i d'arbres, sobretot fruiters. Gràcies a les pressions veïnals, la propietat va ser adquirida per l'Ajuntament de Barcelona, i el 1978 una part dels antics jardins i vivers va obrir com parc públic després dels treballs d'adequació duts a terme per l'arquitecte J.M. Casamor. La vegetació i l'aigua del voltant de la casa va ser la causa per a crear un ambient similar als jardins granadins. No segueix el traçat dels jardins tradicionals, ja que s'estructura en forma esglaonada amb terrasses independents amb camins i murs de separació, que porten a la part superior on s'hi troba un safareig repartidor d'aigua. El parc diposa de zones habilitades per a picnic, per a jocs infantils, espais per a gossos i una zona poliesportiva. Vegetació Hi ha set o vuit arbres catalogats: una figuera (Ficus carica), sis fotínies del Japó (Photinia glabra), i un tuliper (Liriodendron tulipifera), tot i que aquesta última espècie no apareix ja al catàleg del 2023. A més, compta amb una gran varietat d'arbres fruiters, com ara tarongers (Citrus aurantium). Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona Bibliografia Bou i Roura, Lluís. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 84-7609-991-6. Macià, Teresa; Argentí, Victor. Rehabilitación. Casa d'Altures. Parc de les Aigües. Barcelona: Dragados y Construcciones, S.A., 1991. DL: M. 21.188-1991.
Parque de las Aguas (Barcelona)

El parque de las Aguas (en catalán: Parc de les Aigües) es un parque público de Barcelona situado en el barrio de Baix Guinardó, en el distrito de Horta-Guinardó. Fue inaugurado en el año 1978, después de ser rehabilitado, y dispone de una extensión de 1,95 hectáreas. Descripción Fue construido sobre los antiguos jardines y viveros propiedad de la compañía Aguas de Barcelona; algunos de aquellos espacios se aprovecharon para la construcción del parque actual. La residencia del directivo de Aguas —conocida como Can Móra—, de estilo neomudéjar, es actualmente la sede del distrito de Horta-Guinardó. Los jardines fueron remodelados por Joaquim Casamor en 1978, el cual estableció una serie de áreas escalonadas para salvar la pendiente del terreno, y trazó un paseo central poblado de yucas y palmeras, además de un pinar en su parte superior, donde se sitúa una alberca para el riego, que sobresale del suelo al estilo del safareig catalán («lavadero»).​ Una de las características del parque es la abundante vegetación junto con los numerosos espacios de ocio para los niños. En la parte superior del parque se encuentra la Biblioteca Mercè Rodoreda, junto a una explanada donde se sitúa la escultura El submarino enterrado, de Josep Maria Riera i Aragó (1991), obra en bronce que representa un submarino sumergido en la arena, de cual solo aparecen sobre el nivel del suelo la aleta de proa, la torreta superior y la cola de popa, en un conjunto de 32 metros de largo.​ En el espacio situado junto a esta obra se habilitaron en 1999 unos jardines dedicados a Hiroshima, la ciudad japonesa bombardeada con la bomba atómica durante la Segunda Guerra Mundial. En su recuerdo se colocó un monumento formado por 22 columnas de hormigón, con la inscripción «Nosotros, la humanidad, queremos que nunca más se repita el horror / Barcelona a Hiroshima con la cultura de la paz».​ El parque dispone de tres especies arbóreas que se encuentran incluidas en el Catálogo de Árboles de Interés Local de Barcelona que vela por la preservación y catalogación de los ejemplares más valiosos de los que dispone los espacios verdes de la ciudad de Barcelona; estos árboles son Ficus carica, Liriodendron tulipifera y Photinia glabra. Además, dispone de una gran variedad de árboles frutales. El parque ofrece zonas habilitadas para pícnic, juegos infantiles, espacios para perros y una zona polideportiva. Galería Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias Bibliografía Viladevall-Palaus, Ignasi (2004). «Cincuenta parques, más dos». Cuadernos Cívicos La Vanguardia (Barcelona: La Vanguardia Ediciones) (3). Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque de las Aguas. Ayuntamiento de Barcelona
Parc de les Aigües

Parc de les Aigües är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc de les Aigües ligger 108 meter över havet. Terrängen runt Parc de les Aigües är kuperad åt nordväst, men åt sydost är den platt. Havet är nära Parc de les Aigües åt sydost. Närmaste större samhälle är Barcelona, 2,8 km söder om Parc de les Aigües. Kommentarer Källor
Université internationale de Catalogne

L’université internationale de Catalogne (en catalan : Universitat Internacional de Catalunya) est une université privée espagnole située à Barcelone, et dont l'aumônerie est confiée à la prélature personnelle de l'Opus Dei. Elle compte 6 765 étudiants en 2016. Histoire L'université internationale de Catalogne a été fondée en 1997 comme établissement d’enseignement supérieur. À son ouverture, son activité se séparait en 5 facultés et 10 diplômes entre son campus à Barcelone et celui de Sant Cugat del Vallès. À l'heure actuelle, l'UIC (Université Internationale de Catalogne) propose 16 diplômes et 8 doctorats. Les cours sont proposés en trois langues : catalan, espagnol et anglais, bien que cette dernière soit seulement présente dans certains des diplômes. Liste des facultés Communication Journalisme Sciences humaines Histoire et culture Sciences sociales Sciences politiques et droit Commerce Marketing et économie Ingénierie, technologie Architecture et aéronautique Médecine, infirmerie et vétérinaire Psychologie et sociologie Éducation et enseignement Notes et références Voir aussi Articles connexes Université en Espagne Liens externes Sites officiels : (ca) www.uic.es, (es) www.uic.es/es et (en) www.uic.es/en Ressources relatives à la recherche : Classement académique des universités mondiales Horizon 2020 U-Multirank Portail des universités Portail de la Catalogne
Università Internazionale di Catalogna

L'Universidad Internacional de Cataluña è un istituto universitario privato di Barcellona. È stata fondata nel 1997 secondo il principio dell'Umanesimo cristiano e fornisce sostegno pastorale attraverso la prelatura dell'Opus Dei. Rettori Jordi Cervós Navarro (1997-2001) Josep Argemí Renom (2001-2010) Alavedra Ribot (2010-in carica) Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Universidad Internacional de Cataluña Collegamenti esterni (CA) Sito ufficiale, su uic.es. (ES) Sito ufficiale, su uic.es. (EN) Sito ufficiale, su uic.es. (CA) Università Internazionale di Catalogna, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Musée mémorial de l'exil

Le musée mémorial de l'exil, ou MUME, (en catalan : Museu Memorial de l'Exili), est un centre de documentation moderne consacré à la Retirada de 1939 et à l'exil des républicains espagnols. Présentation La muséographie met à disposition du public, des documents d'archives, des récits et des témoignages des survivants. Situation Il est installé non loin de la frontière française du Perthus, à La Jonquera. Partenaires institutionnels Le musée est financé par la généralité de Catalogne, la députation de Gérone, la ville de La Jonquera et l'Union européenne. Expositions Antoni Campañà. Le lendemain de la Retirada : Portbou, 1939. Exposition du musée en 2021. Références Voir aussi Articles connexes Liste de musées en Espagne La Retirada Réfugiés et exilés de la guerre d'Espagne La Jonquera Francesc Abad Liens externes Page officielle du musée mémorial de l'exil Portail de la Généralité de Catalogne sur la mémoire de la retirada Commémorations des 70 ans de la retirada Présentation du MUME, dans l'Accent Catalan, magazine du Conseil Général des Pyrénées-Orientales Portail de la Seconde Guerre mondiale Portail de la Résistance française Portail des musées Portail de l’histoire Portail de la Catalogne
Monestir de Jonqueres

Santa Maria de Jonqueres fou un monestir de monges de la ciutat de Barcelona que va estar al carrer de Jonqueres des del segle xiii fins al xix, en què l'església i el claustre foren traslladats pedra a pedra al carrer d'Aragó i avui en dia forma part de l'església parroquial de la Concepció al districte de l'Eixample. Història La congregació de monges va néixer l'any 1214 dintre de la parròquia de Sant Vicenç de Jonqueres, entre Sabadell i Terrassa. El 1273, les monges es van traslladar a una nova ubicació dintre de la ciutat de Sabadell per a traslladar-se de nou el 1293 al seu emplaçament definitiu en el barceloní carrer de Jonqueres. Eren de l'orde de les Monges Comanadores de Sant Jaume, branca femenina conventual de l'Orde de Sant Jaume de l'Espasa, orde militar d'origen castellà. Ocupava el solar entre la muralla medieval (actual plaça d'Urquinaona) i els carrers de Jonqueres i Torrent de Jonqueres (actual Via Laietana). No va ser mai un monestir massa destacat i la congregació va acabar dissolent-se el després que les monges fossin expulsades per les tropes napoleòniques. Aleshores, l'edifici es va convertir en hospital militar. A mitjans del segle xix es va transformar en correccional, per a passar a ser uns anys més tard caserna militar, però el 1868 la Junta Revolucionaria Provincial de Barcelona va decidir que l'antic monestir havia de ser enderrocat per raons urbanístiques. L'any 1869, el bisbe Pantaleó Montserrat i Navarro plantejà la construcció d'una nova parròquia dedicada a la Immaculada Concepció en el nounat Eixample, que en aquesta època encara era una zona de camp. Treballant d'acord amb la Comissió de Monuments i amb l'Acadèmia de Belles Arts, l'arquitecte Josep Buxareu i Gallart projectà el trasllat de l'església i el claustre, tasca finalment dirigida per Jeroni Granell i Mundet. La nova església, juntament amb la planta baixa del claustre, seria inaugurada solemnement el 14 de juny del 1871. El 2022, les obres de repavimentació del carrer de Jonqueres van deixar al descobert noves restes arqueològiques del monestir, que el Servei d'Arqueologia de Barcelona va decidir no conservar pel seu escàs valor patrimonial. Referències Bibliografia Garriga i Roca, Miquel. Monografía del monasterio de Santa María de Junqueras de Barcelona. La Académica, 1899. Peñarroja, Jordi. Edificis viatgers de Barcelona. Barcelona: Llibres de l'Índex, 2007. ISBN 9788496563261. Pladevall, Antoni. Els monestirs catalans. Ediciones Destino, 1970. ISBN 8423305112. Enllaços externs «Monestir de Santa Maria de Jonqueres». Monestirs de Catalunya. «135 anys d'història». Parròquia de la Puríssima Concepció i Assumpció de Nostra Senyora. Arxivat de l'original el 25-08-2013. «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Església de Santa Maria de Jonqueres». UPCommons.