NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santuari de la Mare de Déu de l'Ajuda

El Santuari de la Mare de Déu de l'Ajuda és una església situada als afores de Balenyà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història És citada el 955 amb la vila rural Balagnans, i es va consagrar el 1083. El 1654, l'església fou incendiada pels francesos i se'n reconstruí el portal. Ha tingut noms tan diversos com Santa Maria de les Dones (segle xii) o de la Bona Sort (segle xvii). El nom actual es troba des del 1775, quan la població venia a demanar a la Verge protecció en cas d'una epidèmia de pesta. Actualment, s'hi diu missa setmanalment i és freqüent trobar-hi de visita bastants feligresos. Descripció De planta rectangular amb quatre capelles a banda i banda, i volta és de creueria, és un compendi d'estils, des del romànic llombard, en bona part del campanar o de la façana, fins al barroc en les pintures de l'altar major. El portal és de gust renaixentista. Hi ha una pica baptismal de pedra i conserva una bona part dels murs aixecats i del campanar, en el que s'afegí un nou pis al segle xv. Galeria Referències Enllaços externs «Santuari de la Mare de Déu de l'Ajuda (Balenyà)». Bisbat de Vic.
Santuari de la Mare de Déu del Mont Carmel

El Santuari de la Mare de Déu del Mont Carmel és un edifici religiós situat al barri del Carmel del districte d'Horta-Guinardó de Barcelona. Història La construí entre 1860 i 1864 l'ermità Miquel Viladoms a la Muntanya Pelada (actualment turó del Carmel), prop de Can Móra, sota l'advocació de la Mare de Déu del Carme. Viladoms fou violentament assassinat dins de la capella, que durant uns anys va quedar abandonada. A partir del 1890 hi residí mossèn Jaume Moré, que tenia cura espiritual dels pocs habitants de la zona, sota la dependència parroquial de Sant Joan d'Horta. A l'inici del segle xx, era un lloc molt concorregut per fer-hi aplecs, fontades, concerts musicals, especialment de l'orfeó L'Estrella del Carme, i celebracions religioses, amb gent vinguda de Gràcia i Sant Martí de Provençals, sobretot. El 1913, el Patronato Popular de Cultura y Beneficencia de Nuestra Señora del Monte Carmelo, va convèncer mossèn Moré de traslladar-se a viure a Can Grau i oficiar la missa a la capella particular de la finca, deixant de fer-ho a l'ermita del Carmel, fins que el 1930 s'erigí l'església de Santa Teres de Jesús, perquè la capella havia quedat petita pel creixement del barri, i el mossèn tornà a l'ermita. El 1930 fou elevada a capella. A partir de la dècada de 1940 va ser molt freqüentada per la quantitat de persones que van anar a viure per aquella zona. El 1962 es va establir com a parròquia, i amb el temps, s'implicà profundament en la vida del barri, realitzant una gran tasca en terrenys com la sanitat, l'educació i la cultura, i implicant-se en les reivindicacions del barri a nivell de serveis i infraestructures. Atès la petita mida de la capella, que només podia acollir a trenta persones, entre 1985 i 1988 es construí una nova església, obra dels arquitectes Francesc de Paula Daumal i Domènech i Miquel Campos i Pascual, amb un disseny més contemporani. El nou templeedifici fou inaugurat el 16 de juliol del 1988 per l'arquebisbe de Barcelona Narcís Jubany. Referències Bibliografia Bou Roura, Lluís M.; Gimeno Cases, Eva. El Carmel ignorat. Història d'un barri impossible. Barcelona: Agència de Promoció del Carmel i entorns, 2007, p. 42-46. Enllaços externs «Santuari de la Mare de Déu del Mont Carmel». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Mare de Déu del Camí (Cambrils)

La Mare de Déu del Camí és una ermita de Cambrils, antiga església parroquial segons apareix documentada l'any 1214. L'edifici actual és renaixentista tardà del 1778 i es va construir amb pedres procedents de la pedrera de Montjuïc. Té tres naus i una cripta; annexa hi ha una antiga torre de vigilància, la Torre de l'Ermita. És un santuari marià al costat de la traça de l'antic Camí Reial i pertanyent a la Parròquia de Santa Maria. El primer esment escrit data del segle xiv, tot i que la construcció actual és del segle xviii. És de planta rectangular, resultat de la combinació dels estils arquitectònics renaixentista, barroc i neogòtic. Se celebra la seva festa patronal cada 8 de setembre. Des del 2007, la cripta semisubterrània, que hom creu fou la primitiva església, va ser restaurada i transformada en sala de concerts. Referències Enllaços externs Foto del 1935 a: Memòria Digital de Catalunya «Jardins de l'ermita de la Mare de Déu del Camí». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sarri (Lladurs)

Sarri és una masia situada al poble de Timoneda, al municipi de Lladurs, comarca del Solsonès. N'existeixen referències en documents de caràcter feudal a partir de l'any 997, el primer, un pergamí de pell on apareix mencionada amb el curiós nom de Villa Sarri. Això es podria atribuir a un origen italià de la família Sarri o també a l'establiment dels Sarri a Lladurs remuntant-se als temps de l'Imperi Romà on els Sarri serien uns patricis que s'hi establirien després de la conquesta visigoda. Va estar habitada per la família Sarri fins a mitjans del segle xix, quan va emigrar cap a la comarca veïna de la Segarra. Ha tingut influència en els topònims del voltant: camps, devesa i serrat de Sarri. Des de la masia és divisa molt territori: Montserrat, el serrat del Port del Comte i tota la plana. Enllaços externs Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM) de Lladurs: Catalogació d'aquesta masia Referències Viccionari
Secanella (Llobera)

Secanella és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès, a una alçada de 821 metres. Tot i que l'edifici principal actual és originari del segle xviii, la primera referència a la masia la trobem l'any 1067 sota el nom de Sechanela. L'edificació principal disposa d'una planta baixa i un pis, així com un espai de sota-coberta i un semi-soterrani, sent una casa gran de pedra de planta rectangular, brancals i llindes de pedra, amb un cobert adossat també de pedra. Disposa de coberts de pedra integrats a la topografia; també s'hi troba una pallera de pedra i coberta de dues aigües de teula, un cobert de dues plantes de totxana i teula, un coberta de planta baixa i un corral. Prop de la masia hi trobem la rasa homònima. Referències
Seminari Conciliar de la Seu d'Urgell

El Seminari Conciliar de la Seu d'Urgell és un gran edifici bastit el 1860, projectat per Romà Samsó i impulsat pel bisbe Josep Caixal. Situat a l'avinguda de l'antic camí ral de Cerdanya, al nord-est de la Seu d'Urgell, a l'Alt Urgell, va ser edificat per acollir el seminari fundat el 1592 a la ciutat. Descripció Gran edifici d'estil neoromànic. La planta té forma de lletra E orientats els braços vers el sud. L'imponent edifici, avui desocupat gairebé del tot, té una biblioteca de 16 000 volums, entre els quals destaca un fons antic provinent del monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, dels convents suprimits el 1835 i del Palau Episcopal. Actualment serveix com a residència d'estudiants. Història Antecedents Els seminaris són centres destinats a la formació de sacerdots, i habitualment depenen d'un bisbat. L'Església Catòlica els va crear l'any 1545 per un decret del Concili de Trento. El primitiu seminari del Bisbat d'Urgell, fundat el 1592 pel bisbe Andreu Capella on ara hi ha la Casa Missió, tenia una església d'una sola nau i de poc valor arquitectònic, que posseïa, però, quadres importants, com una Concepció de Josep Ribalta i una pintura de Sant Andreu que hi havia a l'altar major. Seminari El bisbe Josep Caixal va arribar el 1853 al Bisbat d'Urgell. Tres mesos després d'arribar a la diòcesi, va anunciar el seu propòsit de bastir un nou seminari a la Seu d'Urgell en substitució del que hi havia al col·legi de Sant Andreu. El 1858 s'obrí l'expedient canònic d'edificació. L'elegant edifici es va bastir de forma ràpida, per donar servei a tots els seminaristes que fins llavors havien estat dispersos per les cases rectorals, preceptories o sucursals foranes i famílies de la ciutat. Segons la llegenda, el bisbe Caixal va impulsar la construcció del nou seminari (1860) amb diners d'un tresor de l'església de Sant Domènec, que havia estat desamortitzada. Els nois de la ciutat, fins a la introducció dels germans de les Escoles Cristianes (1910), acudien al Seminari, mentre que les noies estudiaven al Col·legi de les Monges. El seu ús com a centre d'educació, ple d'infants i de joves en època d'estudi, va decaure a mesura que les vocacions van minvar. Durant el pontificat del bisbe Joan Martí es van fer reparacions en l'edifici i en la capella. L'any 2004, amb motiu dels 150 anys de la proclamació del Dogma de la Immaculada Concepció, el bisbe Joan-Enric Vives va inaugurar els treballs de restauració de l'interior de la Capella, adaptada les disposicions del Concili Vaticà II. Referències Enllaços externs Seminari Diocesà del Bisbat d'Urgell
Sociats (masia)

Sociats és una masia situada al municipi d'Olius, a la comarca catalana del Solsonès. La seva història es remunta, com a mínim, al 1417, quan apareix en una acta notarial. Referències Bibliografia Planes i Albets, R. La descripció dels arxius municipals catalans fins a la fi del segle xix: l'arxiu de la ciutat de Solsona. Institut d'Estudis Catalans, 1993. ISBN 9788472832404.
Solanes (Lladurs)

Solanes és una masia situada al municipi de Lladurs a la comarca catalana del Solsonès que ha estat catalogada com a bé cultural d'interès nacional. Situació La masia es troba a l'extrem nord-oest del terme municipal, als vessants meridionals de la serra d'Oliana, elevades sobre el llom muntanyós que es forma entre la rasa de Solanes i el barranc de Coscollola. S'aixeca damunt del setial del "Castell de Solanes" (segle xi). Entre el conjunt d'edificacions que conformen la masia cal destacar-ne l'església romànica de Santa Maria de Solanes. Referències Enllaços externs Ruta per anar-hi Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia Viccionari
Splau

Splau! és un centre comercial ubicat, entre Cornellà de Llobregat i el Prat de Llobregat, al costat de l'estadi del RCD Espanyol i visible des de la ronda litoral. Per la banda de Cornellà es troben l'avinguda del Baix Llobregat i el Barri de Riera mentre que per la banda del Prat hi ha el riu Llobregat i camps de conreu. El centre, promogut per Acciona Inmobiliaria, va ser inaugurat l'11 de maig de 2010 i va crear 1700 llocs de treball. Acciona l'havia adquirit el 2007 a la promotora Lar Grosvenor, quan encara estava en plena construcció. El centre té 33.100 metres quadrats de superfície bruta per llogar, arrendada a 148 comerços i 3.100 places d'aparcament. El primer any de funcionament va rebre 7,5 milions de visites. Els comerços s'agrupen en un anell de dues plantes i compta amb establiments de grans cadenes com Mercadona, MediaMarkt, Miró, Pull and Bear, Primark, Bershka, Zara, Oysho, H&M, i C&A entre moltes altres, així com una gran oferta de restauració en la qual destaquen Burger King, KFC i Viena. Disposa d'una bolera, sales de jocs recreatius i 18 sales de cinema en el seus primers anys, posteriorment s'han afegit 10 sales més, totes Full HD. L'octubre de 2011 Acciona va anunciar la venda del centre a la immobiliària francesa Unibail Rodamco per 185 milions d'euros. Unibail, la primera immobiliària comercial europea, reforçà d'aquesta forma la presència a l'àrea de Barcelona, on ja posseïa els centres comercials de Glòries i La Maquinista. Referències Enllaços externs Splau - Lloc web oficial (castellà)
Splau

Splau es un centro comercial inaugurado el 11 de mayo de 2010 situado entre Cornellá de Llobregat y El Prat de Llobregat, justo al lado del RCDE Stadium y visible desde la Ronda Litoral, propiedad de Unibail-Rodamco-Westfield. Tiene más de 54 500 m², 109 tiendas, 35 restaurantes y un cine de 28 salas de Kinépolis. El centro es considerado uno de los más grandes de Cataluña. Datos El centro está ubicado en Cornellá de Llobregat en la provincia de Barcelona, y dispone de dos plantas en forma de anillo semiabierto al aire libre donde se pueden encontrar tiendas de moda y complementos como Bershka, H&M, Primark y Pull&Bear (entre otras), tiendas tecnológicas como Media Markt o GAME, restaurantes en los que destacan Subway, Kurz & Gut, La Tagliatella o McDonald's, un supermercado Mercadona y el segundo complejo cinematográfico más grande de España, Kinépolis Full, con 28 salas equipadas con la más nueva tecnología Full HD y Laser Ultra (proyección laser + Dolby Atmos). También dispone de dos plantas de aparcamiento con 2800 plazas de aparcamiento. Accesos y transporte Los accesos y transportes para acceder al centro comercial son los siguientes:​ Tren Líneas de Ferrocarriles de la Generalidad de Cataluña: Estación de Cornellà-Riera Autobús urbano Línea 67 de Transportes Metropolitanos de Barcelona. Línea 68 de Transportes Metropolitanos de Barcelona. Vehículo Ronda de Dalt B-20 salida 16A Ronda del Litoral B-10 salida 609 La entrada del aparcamiento subterráneo se realiza desde la calle del Progrés con avenida del Bajo Llobregat. Véase también Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Splau.
Teatre-Auditori Sant Cugat

El Teatre-Auditori de Sant Cugat és un equipament cultural situat a Sant Cugat del Vallès inaugurat el 1993. Compta amb una programació estable que inclou teatre, dansa, música, òpera, circ i espectacles familiars. Història El projecte del Teatre-Auditori va sorgir a finals dels anys vuitanta amb l'objectiu de dotar Sant Cugat d'un espai escènic de referència. La seva construcció va ser impulsada per l'Ajuntament de Sant Cugat i va comptar amb el suport de la Generalitat de Catalunya. L'edifici, dissenyat pels arquitectes Ramon Artigues i Ramon Sanabria, es va inaugurar el 1993 i des d'aleshores s'ha consolidat com un dels equipaments culturals més importants del país. Característiques de l'edifici El Teatre-Auditori té una superfície de 5.615 m² i una capacitat per a 788 espectadors. Disposa d'una sala principal amb escenari de 250 m², una fossa d'orquestra modulable i tecnologia avançada en il·luminació i so. A més, l'edifici disposa d'espais polivalents per a assajos, exposicions i activitats complementàries. Reconeixement Amb més de 30 anys d'història, el Teatre-Auditori ha esdevingut un referent cultural a Catalunya, amb més de 150 espectacles per temporada i una assistència mitjana de 80.000 espectadors anuals. Ha estat guardonat amb diversos premis pel seu compromís amb la cultura i la innovació escènica. Referències Enllaços externs Teatre-Auditori Sant Cugat - Lloc web oficial
Teatre Armengol

El Teatre Armengol és un teatre de Bellpuig (Urgell) construït l'any 1947, batejat aleshores com Teatre Goya i reobert l'any 2003 després de vint anys tancat. El nom de Teatre Armengol el porta en memòria de l'antic promotor i propietari de la sala, Josep Armengol i Roca. Està situat a la plaça Ramon Folch, al carrer Isabel de Casanoves número 1. L'edifici és una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de grans proporcions molt proper al centre de la vila. La façana del teatre és resolta en tres cossos horitzontals i tota ella és en obra vista de totxos. Als dos cossos laterals hi ha dos flancs de totxana d'obra vista descrivint superposats rectangles voluminosos. Al cos central, entre pilastres adossades, s'hi obren tres portes damunt de les quals hi ha oberts finestrals perfectament ordenats. Aquestes pilastres adossades superiorment i a la part mitjana de la façana sustenten un entaulament de cornisa elevada on s'hi pot llegir el rètol de "Teatre Armengol". Aquest cos central és rematat superiorment per una nova cornisa que s'adapta als diferents volums horitzontals, sobresortint lateralment i enfonsat centralment. La part superior de la façana és coberta per un frontó triangular. El teatre consta dels espais següents: la platea (a doble alçada), l'amfiteatre (en voladís), el vestíbul, la caixa escènica i altres dependències auxiliars. La decoració interior és classicista. Història La construcció d'aquest edifici data entre 1940-1949. Es tracta d'un equipament per activitats de lleure com projeccions cinematogràfiques i representacions teatrals que tenien un important pes en la vida sociocultural de país abans de l'arribada de la televisió als anys 60. L'arquitecte, Manel Cases Llamona, va néixer a Lleida el 1900 i al 1924 obtingué el títol d'arquitectura; la seva obra constructiva més fèrtil es concentra a Lleida i rodalia malgrat que l'arquitecte també va poder participar en obres a Barcelona i Palma. Referències
Teatre Auditori de Granollers

El Teatre Auditori de Granollers és un complex teatral situat al carrer Torras i Bages, núm. 50, de Granollers, al Vallès Oriental. Va ser inaugurat el 15 de febrer de 2002 i és obra de l'arquitecte Josep Maria Botey. Té dues sales: la sala Gran amb capacitat per a 700 espectadors i la sala Petita, per a 221. Referències Enllaços externs Pàgina web del Teatre Auditori de Granollers
Teatre Municipal (Balaguer)

El Teatre Municipal de Balaguer és una sala d'espectacles situada en els números 24-26-28 de carrer Àngel Guimerà de la població de Balaguer. El nou teatre s'ha cosntruït amb tapia de terra crua, combinant les tècniques constructives més antigues amb les tecnologies d'última generació. Disposa d'una platea de 500 seients i d'un amfiteatre de 207 seients. La superfície d'aquest equipament cultural supera els 2.000 m². La boca de l'escenari és de 12 m. Referències Enllaços externs Informació tècnica del teatre, dins del web de l'ajuntament de Balaguer
Teatre Monumental

El Teatre Monumental és un espai teatral situat al carrer de La Riera, núm. 169, de Mataró (Maresme) i és l'espai més gran de la ciutat. Fa una programació estable de teatre i dansa durant tot l'any. També s'hi ofereixen concerts i pel·lícules en versió original. El vell Teatre Bosque Aquest teatre va néixer amb el nom de Bosque, situat a la zona nord de la població, i fou inaugurat el 14 de març de 1920, amb l'actuació de la companyia d'acròbates de Willy Frediani. El local, que es podria considerar un «teatre d'estiu», era de fustai amb teulada d'uralita. Al 1922 es va constituir la societat Monumental Bosque, que va construir l'escenari nou i l'entrada pel carrer de Meléndez. Al 1923 se'n va fer una ampliació, a càrrec de Lluís Gallifa i Grenzner, i el nom passà a ser el de Monumental Bosque. La programació es basava en el cinema, la revista, la sarsuela i el teatre en vers. Al 1935 va ser rebatejat amb el nom de Teatre Monumental Cinema, i al juliol de 1946 va quedar destruït per un incendi. El mateix arquitecte Lluís Gallifa s'encarregà de construir-lo de nou i es torna a inaugurar el primer dia de l'any 1950 amb l'ópera de Verdi Aida, amb l'orquestra del Gran Teatre del Liceu, tot i que la sala es dedicà plenament a la projecció de cinema. El nou Teatre Monumental A finals del segle XX el vell teatre va ser objecte d'una reforma i remodelació a càrrec de l'Ajuntament, que n'havia adquirit la propietat al 1984 perquè en veia perillar l'existència. A més d'adoptar les mesures de seguretat prescriptives, les reformes van incloure l'estructura de l'edifici, l'escenari i la sala central, que passà a disposar de 780 localitats, 548 a la platea i 232 a l'amfiteatre; també es construí el fossat de l'orquestra, a més dels nous camerinos i la cafeteria, i se'n millorà l'acústica i la il·luminació. Va ser inaugurat de nou el 18 d'abril de 1990, amb un recital de Victòria dels Àngels. Posteriorment es construí al seu costat l'Aula de Teatre, destinada a ser una escola municipal d'arts escèniques. Referències
Teatre Modern (el Prat de Llobregat)

El Teatre Modern, abans Cine Moderno, és una construcció noucentista del 1930 al Prat de Llobregat. Està inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edificació és de dues plantes amb un aire monumentalista que si bé té una part petita a la dreta de la façana ocupada per alguns comerços i habitatges, gairebé tot és dedicat a la projecció cinematogràfica. A la façana i marcant la verticalitat del conjunt, quatre mitges pilastres acanalades d'ascendència clàssica delimiten l'espai per a les cartelleres i per una finestra rectangular damunt de cadascuna. L'entrada és en forma d'arc de mig punt gegantí tallat pel rètol que separa la porta de la part superior convertida en balcó. Tant les finestres com els balcons dels extrems estan emmarcats d'estuc amb ornamentacions neobarroques. El terrat en les seves dues façanes té balustre de pedra artificial amb boles, florons i ornamentació neobarroca. Història L'edifici era propietat de la família Vallhonrat dedicada a l'ofici d'esparter. El 1906, van demanar permís a l'Ajuntament per fer-hi un saló de ball anomenat Sala Moderna. La reforma no es va fer fins que el 1929 Amàlia Vallhonrat i Comas va encarregar un projecte per a cinema a l'arquitecte municipal Emilio Gutiérrez Díaz. Després de la Guerra Civil, el local fou requisat pel règim franquista, ja que el propietari Pau Vallhonrat i Vallhonrat havia estat alcalde per Esquerra Republicana de Catalunya. Va ser utilitzat provisionalment com a església fins que el 1948 es va construir la nova en substitució de la destruïda el 1936. Va tornar a funcionar com a cinema fins que va tancar el 1985. Des del 1991 és de propietat municipal i ha estat utilitzat com a teatre i per actes oficials del Consistori, entre d'altres els Plens Municipals. Referències
Teatre Margarida Xirgu

El Teatre Margarida Xirgu, anteriorment anomenat Teatre Principal, és un teatre de Badalona (Barcelonès). Està situat al carrer de Francesc Layret, al barri del Centre. El seu origen és l'antic Principal Cinema, després Cinema Principal, fundat l'any 1942. La sala de cinema va funcionar fins a l'any 1980. Poc després l'Ajuntament adquiria l'edifici i el convertia en el teatre municipal, a més de donar suport a diverses iniciatives com el lloguer de la sala a escoles i entitats de la ciutat. Ha estat reformat en dues ocasions, el 1998 i el 2010. La darrera, totalment integral, ha eliminat el pati de butaques i ha convertit el teatre en una sala polivalent, amb la possibilitat de muntar els seients de diverses maneres segons l'espectacle que s'hi realitzi, o la possibilitat d'estar dret, per exemple, a concerts: així doncs, el teatre pot transformar-se en la sala Enric Borràs, amb una capacitat de 354 localitats gràcies a una grada retràctil, o 90 localitats que s'anomena sala Pepe Rubianes; finalment, sense les butaques, reservat per a concerts, l'aforament és de 650 persones. També es va fer una neteja de cara al teatre reformant-ne tota la façana. A banda de la programació d'espectacles, es continua amb el lloguer d'aquest espai per esdeveniments de la ciutat. El 30 de juliol de 2020 l'Ajuntament de Badalona va aprovar el canvi del nom del teatre pel de Margarida Xirgu, en homenatge a aquesta actriu estretament vinculada amb la ciutat, nomenada filla adoptiva de Badalona el 1933. El novembre del mateix any es van canviar les lletres del rètol del teatre. Referències Vegeu també Teatre Blas Infante Teatre Zorrilla (Badalona) Enllaços externs Pàgina oficial del Teatre Principal Teatre Principal (Web de l'Ajuntament de Badalona)