NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castillo de Villagalans

El Castillo de Vilagelans es un edificio de la población de Gurb (Osona) en la provincia de Barcelona declarado Bien Cultural de Interés Nacional . Descripción En este lugar de Gurb, estuvo el castillo de Vilagelans. Sobre él se levantó una casa de planta cuadrada con torrelles en el siglo XVI, con la capilla de Santa Fe junto a él, de planta románica aunque muy transformada. En el año 1920 se construyó un cuerpo anexo con torre central.​ Historia La fortaleza está documentada en el 1012.​ La familia Vilagelans está registrada desde el año 999. Fueron señores del término de Sant Llorenç de Munt. En el 1012 el arxilevita Seniofred lega ipsa mea torre quod est in villa Igilanus al obispo de Vic. En 1059 fue cedida a Ponç de Cabrera. Los señores útiles del castillo fueron los Vilagelans, que eran castellanos del castillo de Gurb.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca de Osona Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Castillos de España Referencias
La Salada

La Salada és una antiga domus medieval habilitada com a masia de Gurb (Osona) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Ara masia amb murs i voltes dels segles XIV i XV a la seva part baixa. Edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a dues vessants, l'esquerra més prolongada. El portal es troba a migdia, és dovellat amb arc rebaixat i la porta és de vidres. El carener és perpendicular a la façana. Damunt el portal hi ha un escut datat i amb el nen de Jesús. Damunt el portal sobresurt un cos de galeries sostingudes per pilars de pedra. És més baix que la façana i està cobert a una sola vessant. Davant el portal hi ha un cos que era destinat a dependències agrícoles i avui serveix d'annex al mas, convertit en residència. Hi ha un portal que tanca aquest recinte, la lliça, a ponent. És construïda bàsicament amb pedra i llindes de fusta. Conservació bona. Havia estat una domus medieval, de la qual es conserven murs i estructures integrades a l'edificació actual. Durant les diverses obres d'ampliació i reforma (d'època moderna i contemporània) es van desmuntar murs i les estructures defensives de la domus, que se situarien al subsòl, juntament amb les restes de l'evolució i ús de tot el conjunt. A la línia de tancament oest de l'edifici actual hi ha una estructura de planta circular, que podria correspondre's a una torre (o a un pou) i al damunt de la qual s'assenta el mur oest. Història Casa forta. Documentada el 1280. Com indica la llinda del portal de les galeries del primer pis en la qual hi ha l'escultura en baix relleu d'una torre. Joan Salada reformà el mas al 1580. El portal d'entrada presenta una data anterior: 1520. El mas fou reformat al segle xvi. Actualment és habitat esporàdicament. Cal remarcar el setial del foc i el forn conservats in situ a l'interior de la casa. Referències
Torre de Brió

Torre de Brió (o de Briolf) és un edifici de Sant Miquel de Campmajor (Pla de l'Estany) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Es tracta d'una construcció de planta quadrada situada a ponent de l'església de Brió (Sant Esteve de Briolf o de Brió). Consta de planta baixa i un primer pis. La part superior de l'edifici inicial no s'ha conservat. S'ha conservat un arc de mig punt a la planta baixa i el del pis superior està malmès. La torre tenia dues portes. La de la planta baixa orientada a llevant i la del primer pis, orientada a migjorn, que ha estat molt transformada. Les dues portes tenen una llinda triangular. A les façanes oest i nord del primer pis hi ha un grup de tres finestres ben repartides. Els murs són fets de carreus escairats de mides entre els 20 - 25 cm d'alt per de 30 a 50 de llarg. En alguns punts els murs arriben a tenir un metre de gruix. Aquest tipus de construcció se'ls anomena "masos torre" i eren bastit per membres de la baixa noblesa -cavallers- o de la molt alta pagesia. Sovint hi vivia el batlle que representava el senyor jurisdiccional. Referències
Torre Martina

La Torre Martina és una obra de Torroella de Montgrí (Baix Empordà) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció La torre Martina, que anteriorment era anomenada torre Mirona (prenia el nom dels propietaris, la família Mir), es troba adossada a una gran masia. Es tracta d'una torre cilíndrica, alta i estreta amb coberta a una sola vessant. La masia que la qual pertany està formada per dos grans cossos junts amb coberta de teula a doble vessant i carener perpendicular a la façana. En una de les portes hi ha un escut barroc en relleu. Referències
Torre de Sant Marçal

La Torre de Sant Marçal és una obra amb elements gòtics i renaixentistes de Vilademuls (Pla de l'Estany) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Construcció d'origen militar, situada al nord de l'església de Sant Marçal de Quarantella, formada per un cos rectangular de notables dimensions, cobert a dues aigües i amb el carener orientat d'oest a est. La façana principal està situada al nord. En destaquen la porta dovellada d'accés i les finestres ogivals que s'obren al primer pis. A l'angle nord-est hi ha una torre de planta quadrangular que tapa part de la porta dovellada d'accés. Té una planta baixa coberta amb volta de canó i l'escala de pujada és a la part sud. Presentava una altra planta i a més una golfa habitable sota teulat, coberta amb biguetes de fusta i llates, i a dues aigües, i finestres, avui tapades. La resta de cossos s'agrupen al nord de la façana principal i a l'oest. A l'interior hi ha una ampla sala en la que es conserva un armari que primitivament era un frontal de xemeneia de pedra treballada en gòtic flamíger, on hi ha les armes de la família i unes flors de lis. Història Construcció militar del segle xv i XVI. La nissaga Call o Des Call tenia com armes un camp de plata, un gall de sable amb la cresta de gules. Aquest llinatge estava fincat a la torre des Call des del segle xiv, de 1429 a 1432 trobem a Francesc des Call com a militar domiciliat a Galliners. El 1573 trobem a Francesc des Call donzell de Quarantella, casat amb Inés de Senesterra, que tenia el senyoriu del Castell de Calabuig. Doña Cecília des Call, hereva de la torre de Quarantella, es casa amb Miquel de Raset i Escales, donzell de Girona, del qual ja és vídua el 1613. Amb ella es perd el cognom Quarantella i la torre passa a la família Raset de Cervià de Ter. Referències
Espinzella

Espinzella és una masia romànica de Viladrau (Osona) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Ara és masia i casal residencial. El casal d'Espinzella és un conjunt de construccions aixecades en tres èpoques ben diferenciades, si bé totes elles estan inscrites dins de les muralles perimetrals. La primera fase (romànica) correspon a la capella dedicada a Sant Miquel i a les muralles. El fragment més rellevant correspon a la zona sud, amb un talús i la porta principal fortificada que donava pas al pati interior del recinte. Aquests murs s'estenen cap a l'est coincidint amb l'absis de la capella. L'absis de l'església mostra senyals que anteriorment hauria estat una torre de defensa. La segona fase (gòtica) correspondria al casal de planta rectangular. D'aquest mateix període seria un dels trams de muralla exterior, que quedaria situada ja en un lloc molt encimbellat. La tercera època pertanyen les construccions rurals del cantó sud-occidental i el lloc on s'edificà la residència al segle xix. Història Casa forta. Documentada com a vila rural el 966 i com a fortalesa el 1180. Referències
Çò de Brastet

Çò de Brastet és una casa renaixentista d'Unha al municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Antic casal senyorial d'època renaixentista (1580), situat en el camí a Salardú, a l'entrada oriental del poble d'Unha. De planta quadrada, és fortificat als angles N i S per dues torretes de guaita que descansen sobre mènsules cròniques de pedra picada, i amb coberta a quatre vessants, amb llucanes. En destaquen també el portal i els finestrals, de pedra, amb motllures decoratives. Història La casa, que havia pertangut als Blanc i per matrimoni passà als Moga (1750) i als Ademà (1840), ha estat restaurada recentment. Referències
Castell de Toloriu

Castell de Toloriu és un monument del municipi del Pont de Bar (Alt Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció A l'extrem del poble de Toloriu hi ha una torre cantonera i restes de murs que indiquen una vella fortificació, que estigué en ús fins a la guerra de Successió. Notícies històriques El lloc és esmentat a partir del 1025 amb la forma Toloriz (que altres documents del mateix segle xi transcriuen Tolorivo o Tolarit). Les notícies directes del castell són del segle xiv en endavant, quan el lloc pertanyia a Siscart de Llordat i els seus descendents. Referències
Torre de Granyena

La Torre de Granyena de Segarra és un edifici de Granyena de Segarra (Segarra) declarat bé cultural d'interès nacional. Situada les afores, a mig kilòmetre de la vila enmig dels camps de conreu. Es coneix també com el Molí de Vent. Descripció Es tracta d'una torre de planta circular atalussada, construïda amb un aparell de pedra irregular, més o menys alineada, i lligada amb morter de calç. Està edificada sobre la roca mare, i tan sols es conserva la part baixa de la seva estructura cilíndrica, molt enrunada. Història Probablement es tracta d'una primitiva torre de guaita emprada com a element de defensa en el moment de la reconquesta del territori per part dels exèrcits comtals sobre el domini musulmà, en el segle xi i part del xii, que vigilava els camins de Gramuntell i de Montornès i es comunicava amb la torre del Castell de Granyena. La memòria de la gent de Granyena diu que des d'aquesta primitiva torre de defensa hi havia un túnel subterrani o mina que anava fins al castell i que en cas de perill, els seus propietaris podien ser avisats de pressa o escapar-se dels seus enemics. Referències
Torre d'Almucatén

La Torre d'Almucatén és una fortificació declarada bé cultural d'interès nacional al terme municipal de Benissanet, Descripció Avui dia no queden restes conegudes de la torre ni tampoc el lloc on estava emplaçada. Popularment es creu que podria correspondre a la torre de Cervelló, encara que altres fonts la situen dins del nucli antic de Benissanet Notícies històriques El primer esment de la torre és de finals del segle xiii, quan partidaris dels Entença la cremaren el 1291, durant les lluites que enfrontaren els templers, els Montcada i els Entença. Segons Pascual Madoz, a mitjan segle xix era enrunada. Notes
Torre de l'Àliga

La Torre de l'Àliga és una torre de guaita de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada a la Punta de l'Àliga, declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Torre grossa, d'estructura circular i atalussada, de la qual només resta la part inferior, que assoleix uns 10 m d'alçada. Actualment es troba adossada a una casa i envoltada per urbanitzacions. Història Documentada per l'escriptor tortosí Francesc Martorell des de 1625, va ser construïda el 1598, però podria ser una reconstrucció d'una d'anterior de l'època sarraïna o fins i tot romana, a causa dels vestigis iberoromans d'aquesta zona. Referències Enllaços externs «Torre de l'Àliga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 14 desembre 2018]. «Torre de l'Àliga». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Molí de Vent (el Perelló)

El Molí de Vent és una obra del Perelló (Baix Ebre) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Torre rodona, base d'un antic molí que va ser adaptada a usos militars. Torre cilíndrica, amb accés allindat, la qual cosa fa suposar que ha estat modificat, està a més arran de terra i se li han obert vàries finestres. Les parets estan fetes amb aparell de pedra irregular no tenen cap senyal de merlets (que probablement no en tindria) ni mènsules. Sembla que l'han confós amb un pal de la llum. Referències Enllaços externs «Molí de Vent». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de la Vila

La Torre de la Vila és una obra de Torredembarra (Tarragonès) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Per un gravat de Beaulieu sabem que Torredembarra, els segles xvii-xviii, era encara envoltada de muralles. Ara com ara, però, només se'n conserva una torre de base quadrangular d'època gòtica, l'anomenada Torre de la Vila -quadrada, amb finestra gòtica i coronada amb merlets-, recentment restaurada i alliberada de construccions adossades, i dos portals, dits de la Bassa i de Padrines, més o menys modificats. No s'exclou, tanmateix, la possibilitat de posar al descobert nous fragments del recinteAquests elements són situats al nucli més antic de la població, que conserva cases dels segles xvii-xix amb esgrafiats a la façana i l'església parroquial de Sant Pere, del segle xviii, i a tocar del Castellnou. Referències Enllaços externs «Torre de la Vila». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Castell de Clarà (Torredembarra)

El Castell de Clarà és un edifici de Torredembarra (Tarragonès) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional. Descripció Del vell castell només es conserven alguns vells elements molt adulterats i integrats en un edifici modern. El Castell de Clarà és una antiga masia medieval fortificada, amb pati al qual s'accedeix per un arc de mig punt, sota una torre amb matacà que actualment està força restaurada i que possiblement pertany al nucli primitiu del segle xiv. La casa té finestres amb llindes i arcs conopials. La construcció és la típica de maçoneria i carreus. Història Fortalesa. Documentada el 1227. Tot el nucli de Clarà formava una espècie de caseriu, amb la seva església, i és el nucli més antic que es coneix de la primitiva Torredembarra. Referències Enllaços externs «Castell de Clarà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de Sòl de Riu

La torre de Sòl de Riu era una torre de guaita que estava situada a la desembocadura del riu de la Sénia, al municipi de Vinaròs (Baix Maestrat). Quan la torre va ser absorbida pel mar, una altra de similar, situada uns 300 metres terra endins va agafar el seu nom. Aquesta està catalogada com a Bé d'Interès Cultural. Torre inicial La torre inicial, de la que es tenen referències ja el 1554, estava construïda sobre les roques de la desembocadura del riu de la Sénia. Controlava la costa davant el perill d'atac dels pirates berberiscos i el pas del riu Sénia cap a l'interior. Era de planta quadrada, de 15 metres d'alçada, de tres plantes. Estava dotada amb dos soldats a peu i dos a cavall. L'any 1763 ja s'informava que la torre presentava danys i estava amenaçada pel mar, pel que calia fer una escullera al seu davant. A principis del segle XX encara es podien veure restes de la torre, que finalment van ser absorbides pel mar. El temporal Gloria va provocar nous despreniments, deixant part dels fonaments a la vista. Torre actual La torre actual possiblement sigui de la mateixa època de l'altra, de la que va agafar el nom quan aquella va desaparèixer. Està situada prop del riu, uns 300 metres terra endins. Pertanyia a la família Anglés, emparentada per via femenina amb els Súñer, actuals propietaris. De 3 plantes, té planta rectangular, de 10 x 7 metres, habilitada com a habitatge. Conserva diverses mènsules dels desapareguts matacans. La porta és d'arc de mig punt. Conserva un escut senyorial de la família Anglés. Referències
Sidillà

Sidillà és un conjunt arqueològic i monumental situat sobre el turó del Puig Margodell, al municipi de Foixà (Baix Empordà). Està format per l'església de Sant Romà, pel poblat i per l'edifici de Sant Sebastià. Està situat a uns 3 km de Sant Llorenç de les Arenes (Foixà) i s'hi pot arribar per un camí veïnal que voreja el Ter, passada la presa de Colomers, a la dreta del camí, dalt del turó, mig amagat pels pins. També s'hi pot arribar des de Foixà o des de la carretera que va de Sant Llorenç de les Arenes a Foixà. El nom del lloc deriva d'un antropònim llatí, escrit de diferents formes: Sidilianum, Siciliano, Ciziliano, Scidilan o Cidiliano. Història El lloc de Sidillà s'esmenta per primera vegada en textos medievals de finals del segle x. Els canvis del curs del Ter van provocar la formació d'importants sediments sorrencs (importants d'ençà el segle xii fins a principis del XIV), llavors l'arena començà a cobrir el poblat, i els habitants de Sidillà (en la seva fallida lluita contra la duna) es traslladaren a Sant Llorenç de les Arenes. A finals del segle xix es plantaren pins i matolls per fixar la duna. Durant la dècada dels vuitanta del segle xx, s'hi van portar a terme unes primeres actuacions: l'església i el poblat es van desenterrar parcialment i es va fer una consolidació de la volta de l'església. Tot quedà abandonat fins al 2014, moment en què s'iniciaren els treballs de recuperació arquitectònica i arqueològica. Església de Sant Romà De planta rectangular, amb una capçalera quadrangular, té una coberta amb volta de canó a la nau i a l'absis. El poblat Situat a la banda nord de l'església. Està format per una trama de quinze espais amb una superfície de 612m². Però de fet es desconeix l'extensió total, ja que de ben segur ocupava tot el Puig Margodell. Les habitacions són quasi sempre de planta rectangular (entre 10 i 20 m²) i estan construïdes directament sobre la roca natural amb murs que es conserven de fins a 2m d'alçada. Les estructures tenien una coberta vegetal. S'hi ha trobat ceràmica domèstica, molt abundant la dels segles x i xi, escassa el XII i en cap cas posterior al XII. S'han trobat una necròpolis al constat nord de l'església abans de la seva construcció. Edifici de Sant Sebastià Situat al punt més estret del turó, delimita Sidillà pel nord. Es tracta d'un edifici de planta rectangular, amb dos espais rectangulars en sentit nord-sud, que devien estar coberts amb volta de canó. Posteriorment cadascun dels espais va ser dividit en dos. L'aparició de tombes lligades amb la banqueta de la construcció al voltant de tot l'edifici, indica que l'edifici probablement havia tingut (en algun moment) una funció d'edifici funerari. Referències Plafons informatius de l'indret Enllaços externs «Sidillà/Sidilianum». CARE Hispania. [Consulta: 20 novembre 2017]. «La torre de Sant Sebastià, nou element a consolidar». El Punt Avui, 23-09-2016. «Vestigis romans a Sidillà». El Punt Avui, 23-09-2016.
Autonomní univerzita v Barceloně

Autonomní univerzita v Barceloně (katalánsky: Universitat Autònoma de Barcelona; španělsky: Universidad Autónoma de Barcelona) je veřejná vysoká škola ve Španělsku, respektive Katalánsku. Navzdory svému názvu nemá již sídlo přímo v Barceloně, ale v asi 20 kilometrů vzdáleném Cerdanyola del Vallès. Založena byla 6. června 1968. Je rozčleněna na třináct fakult (škol). V kampusu v Cerdanyola del Vallès je zkoncentrováno mnoho výzkumných ústavů, center a laboratoří, které jsou navíc v součinnosti s nedalekým Barcelonským synchrotronovým parkem, kde funguje synchrotronový urychlovač částic třetí generace zvaný ALBA. Několik poboček univerzity funguje i ve městech Manresa, Sabadell, Terrassa a Sant Cugat del Vallès. Některé orgány univerzity sídlí i přímo v Barceloně. K přesunu do nového rozlehlého kampusu v Cerdanyola del Vallès došlo v roce 1972, v současnosti v něm žije okolo 50 000 osob. Studentů je okolo 46 tisíc. Většina platí školné. Podle žebříčku QS World University Rankings 2024 je Autonomní univerzita v Barceloně 149. nejlepší vysokou školou na světě (63. v Evropě). Je tak nejkvalitnější univerzitou ve Španělsku. Zvláště vynikajících výsledků dosahuje ve veterinárním vzdělávání, kde je 20. nejlepší na světě. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Autonomní univerzita v Barceloně na Wikimedia Commons Reference
Autonome Universität Barcelona

Die Autonome Universität Barcelona (katalanisch: Universitat Autònoma de Barcelona, spanisch: Universidad Autónoma de Barcelona) ist eine Universität nahe der spanischen Stadt Barcelona. Sie wurde am 6. Juni 1968 gegründet und konzentriert ihre Aktivitäten auf dem Campus Bellaterra im Kreis Vallès Occidental, 30 Kilometer vom Stadtzentrum Barcelonas entfernt. Weitere Einrichtungen der Universität existieren in Manresa, Sabadell, Terrassa, Sant Cugat del Vallès und Barcelona. Auf dem Campus befindet sich auch die Vila Universitària, eine Wohnanlage mit 812 Appartements, in denen 2.193 Personen untergebracht werden können. Geschichte und Profil Die Gründung erfolgte am 6. Juni 1968 durch einen Gesetzeserlass, zuvor gab es während der Zweiten Spanischen Republik Pläne für eine zweite Universität in Barcelona, die aber auf Grund des Bürgerkrieges und der nachfolgenden Jahre der Armut in den frühen Jahren der Franco-Diktatur nicht verwirklicht werden konnten. Am 6. Oktober desselben Jahres wurde die erste Vorlesung der Geisteswissenschaftlichen Fakultät im Kloster Sant Cugat del Vallès gehalten und ebenfalls im Oktober wurde die Medizinische Fakultät im Hospital de la Santa Creu i Sant Pau in Barcelona eingerichtet. Die Grundstücke, auf denen sich der Campus heute befindet, wurden im Jahr 1969 erworben und nach mehrjährigen Bauarbeiten sind die allermeisten Fakultäten der Universität dort untergebracht. Mit dem Ende der Diktatur stellte die Universität im sogenannten „Bellaterra-Manifest“ ihren Plan für eine demokratische, unabhängige Modelluniversität vor. Von 1985 bis 1992 wurden mehrere organisatorische Reformen durchgeführt und einige neue Fakultäten gegründet. Organisation Struktur Die Hochschule hat 54 Abteilungen, die grob in die vier Bereiche Gesundheitswissenschaften, Naturwissenschaften und Technik, Geisteswissenschaften sowie Sozialwissenschaften gegliedert werden. Zahlen Studiengänge: 77 Studenten: 51.459 (2005) Professoren und Mitarbeiter: 2908 (2005) Siehe auch Liste der Universitäten in Barcelona Weblinks Literatur von und über Autonome Universität Barcelona im Katalog der Deutschen Nationalbibliothek Offizielle Webseiten (katalanisch, englisch, spanisch) Fußnoten