NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Joan Sesrovires

Sant Joan Sesrovires és una església protegida com a bé cultural d'interès local al poble de Torre-ramona (Alt Penedès), vora el cementiri. El primer document en què apareix esmentada data de l'any 1325, és la concessió de sepultura feta pel bisbe Ponç de Gualba a Berenguer de Corbins al cementiri de l'església de Sant Joan, sufragània de la parròquia de Sant Pere de Subirats. El 1930 el rector de Sant Pere de Subirats, a causa de l'estat ruïnós de la rectoria, s'establí a la Torre-ramona; fou llavors que Sant Joan va prendre funcions parroquials, tot i que continuà essent sufragània de l'església del castell. El temple és d'una sola nau, coberta amb volta de canó que arrenca d'una gran cornisa motllurada. L'absis és semicircular i està precedit per un tram presbiteral. Al centre de l'absis hi ha una finestra d'una sola esqueixada paredada. En la façana sud s'obre la porta, en arc de mig punt, i una finestra reformada. Està coronada per un campanar d'espadanya de dos ulls. L'edifici fou molt reformat amb l'afegit d'una capella a l'angle nord-est, el sobrealçament de tot l'edifici i la decoració interior, que amaga l'original. L'aparell exterior és de carreus irregulars, molt ben disposats, amb filades verticals i juntes. Referències
Sant Josep de la Llacuna

Sant Josep de la Llacuna és una obra del municipi de la Llacuna (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'estructura és d'una planta amb absis final, poligonal. El sostre és a doble vessant de teules i l'església és de pedra. Els costats laterals externs estan formats de 4 grans arcs cecs, que contenen dues finestretes, cadascun; A la part frontal, damunt l'entrada hi ha un campanar d'espadanya. Està situat al veïnat de Rofes, que és un petit nucli amb algunes cases de pagès que modernament ha esdevingut un conjunt residencial força urbanitzat. Aquesta obra és d'estil historicista amb elements neoromànics i neogòtics. Es creu que les pedres amb què es va construir aquesta església provenen d'una masia del municipi de Conesa, a la Conca de Barberà, dita mas del Joanot. Història La data de construcció és l'any 1985. Referències
Sant Llorenç d'Argençola

Sant Llorenç és l'església parroquial d'Argençola (Anoia), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'església primitiva, esmentada el 1031, fou consagrada de nou el 1097, i es trobava un xic més avall de la nova església, edificada amb pedres del castell i beneïda el 8 de maig del 1891. Descripció De planta rectangular, és un temple de nau amb capelles laterals. La façana principal conserva, a part de la porta d'entrada, un rosetó, i més amunt un petit òcul. Els murs laterals tenen petites finestres i contraforts. El campanar és de planta poligonal, formada per tres cossos; el segon té quatre finestres, una a cada cantó, i el tercer està rematat per una barana. Notes
Sant Llorenç de Vilardell

Sant Llorenç de Vilardell és una església al municipi de Sant Celoni (Vallès Oriental) situada a la dreta de la Tordera, al peu del massís del Montnegre. Sant Llorenç de Vilardell surt ja esmentada des del 1041 i des de 1440 estigué unida a la parròquia d'Olzinelles. Al segle xvi, les dues esglésies estaven en molt mal estat, de tal manera que el rector només podia viure a la rectoria d'Olzinelles. Se sap que en el 1637 continuava unida a Olzinelles, que era la parròquia principal, i Vilardell la sufragània. A causa del seu mal estat hi ha hagut reformes, així que es troben elements dels segles XII i XIII i altres dels segles XV i XVI. Edifici religiós, de paredat. La cornisa de la dreta, a la part de migjorn, al costat del cementiri, probablement formava part de la primitiva portada romànica (segle XII-XIII). La portada és senzilla, quadrada, sense decoració. Al damunt, hi ha una fornícula amb una petita imatge, moderna de Sant Llorenç. El pòrtic és senzill, amb teulada de dues vessants, que es recolza sobre tres matxons. Té un campanar d'espadanya amb dos buits per a les campanes. La part de baix és probablement romànica. L'interior té tres trams i el presbiteri, amb volta de mig canó un xic apuntada. Entre el segon i tercer tram hi ha un gran arc de mig punt. Té una pila baptismal senzilla, vuitavada del segle xvi. Al segle XVII ja es té constància que la capella té uns Goigs dedicats a sant Llorenç. Notes
Sant Martí de Montnegre

Sant Martí de Montnegre és una església del poble homònim (Vallès Oriental), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada als vessants septentrionals del massís del Montnegre, a uns 467 m d'altitud. Història El poble de Montnegre és esmentat el 1022 i l'església fou inicialment la del Castell de Montnegre, centre d'una extensa jurisdicció que comprenia a més Fuirosos, la Batllòria i Gualba. El castell va ser malmès en la revolta dels remences del segle xv i els Gualba el van abandonar i van construir el Casal dels Gualba a la Batllòria. Se sap que l'any 1379 fou reparada, i els anys 1737 i 1739 el visitador constatava que calia fer reparacions importants. En la visita que hi va fer el bisbe Gavino de Valladares el 1776, es fa constar que era acabada de construir. Fins al 1867 en depenia el veïnat de la Batllòria, i tenia com a sufragània a la parròquia de Sant Cebrià de Fuirosos. Descripció Edifici religiós de paredat, arrebossat i emblanquinat. Té un campanar rectangular, amb quatre buits per a les campanes, de mig punt, sobre cornisa senzillesa, que divideix els dos cossos. Hi ha una altra cornisa sobre els buits i, encara al damunt, uns merlets (estil català). Corona la torre un cos piramidal. La portada és d'arc rebaixat i amb motllura seguida entre els muntants i de l'arc. Hi ha un ull de bou construït l'any 1610. És d'una sola nau i té dues capelles a cada costat. La nau central té amb quatre trams de volta de mig canó. L'absis té volta de mitja taronja. Parets de paredat i voltes de ciment. Referències Enllaços externs «Església de Sant Martí de Montnegre». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Sant Marçal de Terrassola

Sant Marçal de Terrassola és una església romànica de Torrelavit (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Marçal està situada dintre del nucli urbà de Terrassola. És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó lleugerament apuntada amb arcs torals i capçalera trilobada. Damunt del transsepte, s'eleva un cimbori vuitavat amb cúpula semiesfèrica sobre trompes. A l'exterior, els murs laterals i els de l'absis presenten decoració d'arcs cecs i bandes llombardes. La façana de ponent és d'estructura senzilla i té una porta d'accés central adovellada i una petita finestra d'arc de mig punt a la part superior. La teulada és a dues vessants. Història L'església de Sant Marçal de Terrassola és un edifici romànic que té el seu origen en els darrers anys del segle xi. L'any 1209 ja era esmentada com a parròquia. Actualment es troba en procés de restauració. Referències
Sant Maur de Contrast

Sant Maur o Sant Maure és una església al nucli de Contrast al terme municipal d'Argençola (l'Anoia). Potser és contemporània a la torre medieval del Contrast (s. xii). És citada el 1443. Depenia d'Argençola però no arribà a la categoria de sufragània. Era la capella del castell d'aquest nucli senyorial (quadra). És petita, romànica, encara que molt modificada per reformes posteriors (ha estat restaurada en el seu interior i conserva els murs, la volta, l'arc triomfal i l'absis de pedra treballada), conserva la imatge gòtica de "Sant Maur", del segle xv, mutilada el 1936. La porta principal està tapiada. Està tan modificada que es pot dir que només conserva de l'estil primitiu l'absis, i encara en part sobrealçat. La imatge de Sant Maure sembla realitzada en pedra calcària. Té el cos bastant desproporcionat, sobretot les mans (encara que poden ser fruit de la restauració després de la mutilació de 1936). Vesteix mitra i capa abacial, i porta un bàcul pastoral. La part posterior no està treballada i s'observen les marques del picapedrer. Referències
Sant Miquel d'Òdena

Sant Miquel d'Òdena és una obra del municipi d'Òdena (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Capella ubicada al peu de la carretera d'Igualada a Odena, en un pujolet. Ha sigut restaurada. És d'una sola nau amb volta de canó de 12,35m x 6,40m. L'absis està decorat amb les típiques arcuacions i bandes llombardes, amb una finestra. Porta adovellada a la cara de migdia, amb una finestra a cada mur lateral. Murs tant interior com exteriorment construïts a base de carreus tallants en arenosa, amb morter i la coberta, després de la restauració, presenta lloses de pedra a l'absis i a la resta teula àrab segons E. Junyent és del segle xi, però A. Pladevall comenta que fou aixecada al pas del segle xii, en ple romànic, i Joan Bassegoda en el segle xii. Història Segons E. Junyent, la denominació antiga d'aquesta capella era Sant Miquel d'Ullastre, perquè el 1074 va rebre la deixa testamentària de Folc. El 1089 es va jurar sobre l'altar de Sant Miquel d'Òdena, capella situada dins del terme del castell d'Òdena, el testament del difunt Seniofred Adroer. Durant els segles XVII -XVIII era sufragània de Sant Pere d'Odena i tenia un cementiri propi, però les visites pastorals dels anys 1724 i 1732 informen del mal estat de conservació, especialment de la teulada. Una tempesta desfermada el juliol de 1935 va destruir un campanar d'espadanya construït pocs anys abans. Va sofrir danys durant la guerra civil i concretament l'any 1936. l'any 1976 van acabar les obres de restauració a càrrec d'un patronat local i sota un projecte de Joan Bassegoda. El dia 2 d'octubre del 1977 s'inauguraren la restauració i obres d'agençament pel culte. Curiositat Com la major part d'esglésies romàniques de l'Anoia, l'orientació de l'església obeeix a criteris litúrgics però també climatològics. Així l'absis està orientat cap a llevant, vers la sortida del sol i la porta d'accés està situada a migdia per tal de protegir-se dels vents freds del nord i mantenir-se sempre sota la radiació solar durant tot el dia. Referències
Sant Pau Vell

Sant Pau Vell és una església propera al Castell de la Guàrdia (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Estava situada en el paratge on hi havia el castell de la Guàrdia, dalt del turó anomenat Coll de Guirló. Va ser consagrada el 1084 i transformada al segle xiv. Arran de terra i al seu voltant queden vestigis de distribucions annexes. És molt primitiva però patí força modificacions al segle xiv. Començà essent capella del castell; hi té una de les seves parets adossada. D'aquest en queden alguns vestigis que ens poden assenyalar traces. Església de planta de creu llatina coberta amb volta de mig punt a l'absis i volta apuntada a la nau principal. Les cobertes estan pràcticament esfondrades. Al costat de llevant hi ha l'absis rectangular amb una finestra i dues més a la paret de ponent. A l'absis nord hi ha una finestra de doble esqueixada. Accés La carretera BP-1101 permet assolir amb facilitat el Coll de Can Maçana, on deixarem el cotxe aparcat. Alternativament, també s'hi pot pujar a peu des del Bruc. Al final de la zona de pícnic, veurem un panell informatiu i una pista forestal que s'enfila vers la muntanya. Passem la tanca de fusta, deixem el desviament a la dreta i seguim recte amunt per una pujada forta plena de còdols. A mesura que guanyem altitud, la pista s'estreny fins a transformar-se en el Camí de la Roca Foradada. Arribats al collet de Guirló, agafem la primera pista que surt a la dreta, seguint el senyal de Sant Pau Vell. El camí es torna a estrènyer i acabem pujant fins a l'ermita per una sendera estreta entre pins i alzines. Aquest sender segueix pujant des del costat nord de l'ermita fins al cim del turó del Castell de la Guàrdia, passant per un tram costerut i pedregós. Referències Bibliografia Albareda, A. M., Història de Montserrat. 1997. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona Estrada i Planell, G., El Bruc: el medi, la història, l'art. 1991. El Bruc Forestal Catalana, S. A., 1995. Fitxes de l'Inventari de Patrimoni Cultural del Pla d'Ús i Gestió del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat. Generalitat de Catalunya. Barcelona Martí y Cantó, J., Historia de la imagen y santuario de Nuestra Señora de Montserrat. 1863. Barcelona Servei del Patrimoni Arquitectònic. Fitxes del Patrimoni Arquitectònic. Generalitat de Catalunya. Barcelona Enllaços externs Patronat de la Muntanya de Montserrat (català) A Peu Per Montserrat (català) Wikiloc (català)
Sant Pere d'Òdena

Sant Pere d'Òdena és una obra del municipi d'Òdena (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església parroquial de tres naus amb els corresponents absis i campanar de torre de planta quadrada. Porta amb marc de pedra picada a la façana de migdia. Un cimbori de forma prismàtica descansa damunt d'unes petxines i dona claror a l'interior. Està construïda a base de carreus treballats a les cantonades i una combinació d'aquests tipus amb els de sense treballar als murs, tot lligat amb ciment. Les cobertes són de teula àrab. L'interior està arrebossat i l'exterior no. Hi ha la casa rectoral construïda a frec del temple. El conjunt es va construir l'any 1942 en un estil eclèctic, però en una línia neoclàssica. Història Aquesta construcció va substituir a una edificada l'any 1736, destruïda el 1936. al mateix temps, aquesta construcció del segle xviii havia substituït, Dalt del turó, a una de més antiga, possiblement romànica. La construcció del 1736 fou cremada el 1936 i enderrocada posteriorment. Tenia una nau amb capelles laterals, amb un campanar de torre de base quadrada. Referències
Sant Pere de Millà

Sant Pere de Millà és l'església parroquial de Millà, al municipi d'Àger (Noguera), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església de planta rectangular amb una nau principal i capelles laterals amb cor sobre la porta, arc de mig punt sobre impostes, il·luminat per una rosassa. La coberta de dues vessants, més baixa als laterals, està rematant amb un arc de rajols i teules la façana principal, coronada per una espadanya on hi havia una campana, que va ser salvada abans de caure debut al mal estat de l'església. Actualment la campana es conserva al campanar del Monestir de les Avellanes. El mur de l'epístola va enrunar-se i fou reconstruït més baix que el primer. Els murs són de filades de carreus regulars de pedra. Història El castell i el lloc foren conquerits per Arnau Mir de Tost. A partir del segle xiii la senyoria de Millà canvià de propietari. El 1414 és presa per Ferran d'Antequera. Referències
Sant Roc de Llindars

Sant Roc de Llindars és una església del poble de Llindars, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església situada dins del nucli urbà de poble i integrada en el conjunt urbanístic de la plaça Major. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, de planta rectangular, capçalera plana i coberta exterior a doble vessant. Presenta un parament paredat a les façanes laterals amb presència d'arrebossat a la façana principal i carreus ambdós arestes de al façana principal. La porta d'accés s'obra a la façana principat a partir d'una estructura d'arc conopial trevolat amb doble motllura, destacant una decoració vegetal que sobresurt de la clau. Hi ha una inscripció a l'intradós de la clau amb la data "1782" dins d'una cartel·la motllurada rectangular. Damunt d'aquesta porta hi ha una fornícula d'estructura motllurada i per sobre s'obre un petit òcul. Un campanar d'espadanya de doble ull corona la façana principal. Una cornisa feta maó disposat en cantells ressegueix el perfil superior de la façana principal, així com l'estructura del campanar d'espadanya. L'estructura d'un petit pinacle amb una bola se situa coronant ambdós costats de la façana principal, així com l'estructura superior del campanar d'espadanya. Referències
Sant Romà de Guissona

Sant Romà de Guissona és una església de Guissona (Segarra) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Construcció d'una sola nau dedicada a Sant Romà. La seva tipologia és romànica i està construïda amb carreus de pedra regulars. El seu estat actual és molt dolent, ja que la volta ha desaparegut, els murs es troben en molt mal estat i la vegetació ha envaït tota la nau. A l'interior de l'edifici podem endevinar l'arrencada de la volta de canó que cobria la nau i una petita motllura a les paretes laterals. La façana principal estava formada per una portada dovellada amb dues finestres quadrangulars a banda i banda, que per la seva tipologia semblen posteriors a la construcció de l'ermita. Història Aquesta ermita s'erigeix al costat d'un antic camí romà, que es trobava dins el terme del Castell de Rubiol. Originàriament va pertànyer a un particular. Anys més tard es va convertir en l'església del petit nucli de població de Rubiol, del qual en tenim constància l'any 1040, fins que el 1147 es va cedir al prior de Guissona. Referències
Sant Romà de Llabià

Sant Romà és una església a Llabià (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura És un edifici religiós, una església d'una nau i absis semicircular, de dimensions considerables. Al frontis hi ha una portada-més tardana- d'arc de gran dovellatge, de mig punt, amb guardapols amb impostes afigurant testes humanes i un alt finestral de doble biaix. La volta de la nau és apuntada i seguida; l'arc presbiteral és de punt rodó i la capçalera es cobreix amb quart d'esfera. Sobre els murs del temple, tant a la nau com a la capçalera, s'hi alça una obra de fortificació tardanament. Sobre l'angle sud oest es dreça una torre-campanar- també posterior als murs del temple- de planta quadrangular, amb arc de geminades de mig punt a cada costat. L'església presenta un parament de carreus grans i ben escairats que s'afileren. Història L '"Ecclesie de Libiano" s'esmenta l'any 1058 quan fou restituïda al bisbe Berenguer de Girona per la comtessa Ermenssenda de Barcelona. Segons l'acta de consagració de Santa Maria d'Ullà aquesta canònica agustiniana posseïa l'església de "Sancti Romani de Libiano". L'any 1311 al terme de Sant Romà de Llabià consta com a límit del feu de Celsà i Vellosos, llocs situats vers el SW de l'estany d'Ullastret. Als nomenclàtors de la diòcesi de Girona del XIV i posteriors hi figura com a parròquia. Referències
Sant Salvador de Briançó

Sant Salvador de Briançó és una església del poble de Briançó, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici situat a la plaça del poble, d'una sola nau de planta rectangular amb coberta de volta de canó. Aquest presenta una obra paredada amb pedra irregular rejuntada amb argamassa de calç i arena, i la coberta a doble vessant de teula àrab. A la seva façana principal hi troben la porta d'accés d'arc de mig punt i els seus brancals obrats amb carreus de pedra del país. Per sobre d'aquesta porta hi ha disposat un òcul i finalment un petit campanar d'espadanya d'un ull. Al costat de l'església, dins de la plaça del poble, ni na altres elements arquitectònics que han perdut la seva primitiva funció i que actualment formen part de l'embelliment de l'entorn. És el cas de dues columnes, que en origen deurien formar part d'un porxo i que actualment formen part duna estructura allindada amb la data 1975 incisa en el dintell de la mateixa estructura. Història Les restes de la primitiva capella de Sant Salvador s'han localitzat en els baixos de cal Carulla. D'aquesta primitiva església se'n coneixen poques referències i ben segur que va ser bastida al mateix temps que s'aixecà el Castell de Briançó, conegut a partir del segle xii, i que actualment està localitzat a cal Carulla. La capella era sufragània de la parròquia de Santa Maria de Montlleó, i va estar dins del bisbat de Vic fins al 1957, que passà a Solsona. L'edifici actual és d'estil tardà. Referències
Sant Salvador de Montoliu de Segarra

Sant Salvador de Montoliu de Segarra és l'església parroquial de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció situada a la plaça de l'Església, i integrada dins del nucli urbà del poble. L'edifici se'ns presenta de planta rectangular, d'una nau, dues capelles laterals, capçalera plana, coberta a doble vessant i torre campanar. La porta d'accés se situa a la façana principal i s'estructura a partir d'un arc carpanell i amb la data incisa "1891" dins d'un segell. Damunt d'aquesta porta, seguint l'eix vertical, se situa una fornícula sense cap imatge, una gran òcul motllurat i decorat amb vidres de colors que dibuixen una creu llatina. Per sobre d'aquest, un segon òcul de dimensions més petites i corona, finalment, una cornisa motllurada que ressegueix un perfil curvilini, sobre el qual se situa una creu llatina. A un angle d'aquesta façana principal es disposa una torre campanar de planta quadrada i estructura poligonal, oberta per quatre ulls estructurats a partir d'arcs apuntats. Finalment, l'edifici disposa d'una sèrie de contraforts situats a la part superior de la façana lateral, entre els quals es disposen unes finestres allargassades. L'obra presenta un parament paredat de pedra del país, i també disposa de carreus a les obertures de la façana principal. Història L'església ens apareix documentada per primera vegada en les llistes parroquials del bisbat de Vic dels segles xi i xii, amb el nom de "Monte liut" o "Monte olio". Sembla que en un primer moment, l'església tenia una doble advocació, com se'ns recull en el testament de Guillem Dalmau de Cervera que disposa d'un llegat per l'església de Santa Maria i Sant Salvador de Montoliu. Posterior, el seu edifici restà malmès pels terratrèmols de 1427. L'església parroquial de Sant Salvador, va estar dins del bisbat de Vic fins a l'any 1957, moment que va passar al bisbat de Solsona. Referències
Sant Salvador de les Pereres

Sant Salvador de les Pereres és una ermita a l'indret de les Pereres al terme municipal de Mediona (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Capella de reduïdes dimensions que consta d'una sola nau, amb absis de planta semicircular i volta de canó que comença sobre una motllura horitzontal, amb coberta a dos vessants i campanar de cadireta. Entrada frontal amb llinda de pedra i petites finestres laterals d'arc de mig punt i esqueixada. Ús de materials pobres: pedra menuda, argamassa i guix. Notes