NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa romaine de Pla de Palol

La villa romaine de Pla de Palol (ou villa romaine de Platja Artigues) est un site archéologique de la Rome antique situé dans la commune de Castell d'Aro, Platja d'Aro et S'Agaró (comarque de Baix Empordà), dans la province de Gérone en Catalogne. La villa romaine fait face à la plage de Cala Rovira. La partie sauvegardée de la villa a été largement fouillée, l'ensemble est devenu un parc archéologique de premier ordre. Le nom Palol vient du diminutif latin palatiulum qui signifie petit Palatin, du nom d'une des sept collines de Rome, où se trouvait le palais impérial. La référence au Palatin romain est une indication de l'importance et du luxe de cette ancienne villa. Archéologie Les premières recherches ont été effectuées au XIXe siècle par Josep Pella i Forgas (ca) où il a identifié une rangée de pierres taillées au milieu de la route et a donné une description des vestiges du patrimoine connu sous le nom de Senya dels Moros. À la fin de l'été 1955, on découvre des vestiges archéologiques à proximité du mas d'Artigues lors de travaux. Les archéologues n'ont pas pu arrêter la destruction des ruines, où furent alors construits l'hôtel Xaloc et les appartements Caleta Palace et Palatio Maris. Malgré tout, en 1959 un complexe thermal fut localisé, ce qui permit heureusement de modifier le projet de construction d'une maison sur une série de piliers et de voûtes qui n'endommagent pas l'ensemble et garantissent sa préservation. En 1988, une fouille d'urgence a documenté une zone de cour devant le complexe thermal, et au cours des années 1988 et 1999, la fouille d'extension de la zone protégée a été réalisée, laissant les vestiges découverts ouverts aux visiteurs. Les travaux ont permis de connaître l'évolution historique de ce grand chantier (environ 10 000 m2 dont une partie importante correspondrait à des cours et des espaces non bâtis). Cela a permis de documenter plusieurs phases de construction, qui impliquent une longue survie, qui depuis la basse ère républicaine jusqu'au VIe siècle. La nourriture et le vin étaient stockés dans de grandes jarres en céramique appelées en latin dolium, leur profondeur était d'environ un mètre. Les Romains au IIe siècle, ils partirent pour Empúries et revinrent au IIIe siècle. Un poinçon métallique en relief avec le nom Porcianus a été retrouvé destiné au gravage des amphores de vin. Aucune amphore gravée portant ce nom n'a encore été trouvée. Galerie Notes et références Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Catalogne
Viver de Can Borni

El Viver de Can Borni, o Jardins del Viver de Can Borni, és un jardí públic de Barcelona situat a la falda del Tibidabo, a la part alta del torrent de la Font del Bacallà, al barri de Sant Genís dels Agudells. Història El viver es va construir el 1919, com a espai d'aclimatació d'espècies autòctones i exòtiques, per trasplantar-les posteriorment als jardins públics i espais enjardinats de l'Exposició Universal de 1929. Projectat per l'arquitecte, urbanista i paisatgista menorquí Nicolau Maria Rubió i Tudurí, director aleshores de Parcs i jardins de Barcelona, s'inspira en els jardins que més admirava: els jardins llatins i àrabs, com els de l'Alhambra de Granada. Després de molt anys en desús, el 2006 es va rehabilitar íntegrament, respectant el disseny original, i es va obrir com a jardí públic. S'hi van incorporar alguns serveis bàsics i una aula de natura. Descripció El disseny del jardí mostra la influència de la jardineria andalusina, com a altres projectes coetanis de l'arquitecte com els Jardins de Laribal, que va confeccionar en col·laboració amb Jean-Claude Nicolas Forestier. Així, el terreny s'estructura en diverses terrasses per les quals transcorre un canal d'aigua que raja d'una bassa superior, procedent d'una font de la muntanya, anomenada font de Can Borni. El conjunt botànic del viver acull una mostra significativa d'espècies autòctones, oriündes de la serra de Collserola, i altres vingudes d'arreu del món, que s'han adaptat al clima i al substrat. La vegetació mediterrània està representada per grans pins pinyoners, alzines, xiprers i altres espècies arbustives, com ara l'arboç. el llentiscle, el marfull i el llorer. També es troben espècies exòtiques de muntanya que es van plantar al viver, com ara el cedre de l'Atles, introduït a Catalunya en motiu de l'Exposició del 1929, el cedre del Japó, el xiprer de ventall d'origen asiàtic, el roure americà, l'araucària australiana i el pinsap, avet de distribució molt restringida a Andalusia. Nom El nom del viver prové del malnom de la casa pairal de l'indret, ja esmentada per mossèn Clapés l'any 1843 com una antiga masia. Referències
Vivero de Can Borni

El vivero de Can Borni se encuentra en la montaña del Tibidabo, en el Distrito de Horta-Guinardó de Barcelona. Fue un antiguo vivero de plantas nuevas del instituto de Parques y jardines de Barcelona y actualmente es un jardín público. Fue construido entre 1917 y 1923. Descripción El autor del proyecto fue el paisajista Nicolau Maria Rubió i Tudurí, director de Parques y jardines de Barcelona, quien lo concibió como un jardín de aclimatación de cara a la Exposición Internacional de Barcelona de 1929. El diseño del jardín muestra la influencia de la jardinería hispanoárabe, como en otros proyectos coetáneos del arquitecto como los Jardines de Laribal, que confeccionó en colaboración con Jean-Claude Nicolas Forestier. Así, el terreno se estructura en diversas terrazas por las que transcurre un canal de agua que mana de una alberca superior, procedente de una fuente de la montaña. La vegetación está formada principalmente por especies mediterráneas. El jardín cuenta con un centro de interpretación de la naturaleza.​ El nombre Can Borni («casa del tuerto») procede de una antigua masía ubicada en el terreno, descrita por el padre Clapés en su crónica de 1843.​ El vivero fue restaurado en 2006. Véase también Parques y jardines de Barcelona Historia de la jardinería en España Referencias
Xiquets del Serrallo

Els Xiquets del Serrallo són una colla castellera del barri marítim del Serrallo, a Tarragona, fundada l'any 1988. Història La colla es va fundar el 27 de novembre de 1988, apadrinada per les altres dues colles que en aquell moment hi havia a la ciutat, els Xiquets de Tarragona i la Colla Jove Xiquets de Tarragona. Durant la primera temporada, la de 1989, van descarregar el 4 de 7, el 3 de 7, i el pilar de 5. El 1990 van aconseguir descarregar el 5 de 7 per la diada de Sant Magí. Després d'uns anys sense completar noves construccions, el 1994 van aconseguir descarregar el primer 4 de 7 amb l'agulla i també van carregar el 2 de 7 al XV Concurs de castells de Tarragona. El 1996 van aconseguir carregar per primera vegada el 4 de 8 per la diada de Sant Magí. Entre els anys 1998 i 2000, la colla es va mantenir en la gamma de set i mig, amb castells com el 5 de 7, el 3 de 7 aixecat per sota i el 2 de 7 carregat. El millor castell de la temporada 2001 va ser un 4 de 7 amb l'agulla carregat, i a partir d'aleshores la colla va entrar en uns moments d'hores baixes, amb una línia clarament descendent fins al 2005. L'any 2005 va semblar l'inici d'una certa recuperació, aconseguint una altra vegada el 4 de 7 amb l'agulla. A la diada de la Mercè de Tarragona de l'any 2006, els Xiquets del Serrallo van aconseguir descarregar el 5 de 7. El 3 d'octubre del 2010, al XXII Concurs de castells de Tarragona, va carregar i descarregar el primer 3 de 7 amb l'agulla. El 2013, en la diada del seu 25è aniversari, tornaven a carregar el 4 de 8. El 2014, al XXV Concurs de castells de Tarragona, carreguen per primera vegada el 9 de 7, i el 2015 descarreguen per primera vegada el 2 de 7. El 2017 estrenen el local actual al Moll de la Costa del Port de Tarragona. El 2024, al XXIX Concurs de castells de Tarragona, descarreguen per primera vegada el 9 de 7. El 2026 aconsegueixen per primera vegada descarregar el 4 de 8. Els Xiquets del Serrallo ha participat en disset edicions del Concurs de castells de Tarragona. Referències Enllaços externs Xiquets del Serrallo - Lloc web oficial
Parc de l'Estació del Nord

El Parc de l'Estació del Nord està situat al barri del Fort Pienc al districte de l'Eixample de Barcelona. Va ser creat el 1988 amb un projecte d'Andreu Arriola, Carme Fiol i Enric Pericas. El 1999 va ser ampliat per Patrizia Falcone. Descripció El parc s'estructura en dos nivells: accedint pel carrer de Lepant hi ha un nivell inferior on es troben una àrea per a gossos i una zona de jocs infantils, així com el Monument a Juan Pablo Duarte, obra de Félix Tejada; després de passar sota un pont que creua el carrer Marina i pujar una lleugera pendent s'accedeix a una zona més elevada, que és la part principal del parc, situada enfront de l'edifici de l'estació. Aquí destaquen dues escultures integrades amb la natura, a l'estil de l'art natura: Cel caigut i Espiral arbrada, de Beverly Pepper. La primera sembla una ona gegant que surt de la vegetació del parc, elaborada en ceràmica de color blau amb la tècnica gaudiniana del trencadís; la segona té forma de tronera de pedra, rodejada de til·lers. La mateixa artista va dissenyar els elements d'il·luminació del parc, uns monòlits de ferro de 4 m d'altura; i també els bancs, elaborats amb pedra artificial, i que semblen peces d'escacs. La resta del parc alterna zones de gespa amb espais arbrats, als que destaquen les acàcies i els xiprers. El recinte del parc acull també el Camp municipal de futbol Fort Pienc. Vegetació Entre les espècies presents es troben: el pi pinyer (Pinus pinea), el pollancre (Populus nigra italica), l'àlber (Populus alba Nivea i Populus alba Pyramidalis), el pollancre del Canadà (Populus x canadensis i Populus x canadensis Pyramidalis), el til·ler (Tilia tomentosa), l'alzina (Quercus ilex), el xiprer de Lambert (Cupressus macrocarpa), el tamariu (Tamarix gallica), l'arboç (Arbutus unedo), el pitòspor (Pittosporum tobira), el marfull (Viburnum tinus), la ginesta (Spartium junceum), el lledoner (Celtis australis), l'acàcia del Japó (Sophora japonica), l'acàcia borda (Robinia pseudoacacia) i la mimosa de tot temps (Acacia retinodes). Fauna Algun estudi fet per ornitòlegs aficionats ha evidenciat una biocenosi interessant, amb exemplars de: Raspinell, mallerengues, pit-roig, gafarró, mastegatatxes, papamosques gris, Aratinga nyandai, cotorreta de pit gris, capsigrany, merla, garsa, tallarol trencamates, tallarol de casquet. Galeria Referències Vegeu també Parcs i jardins de Barcelona Bibliografia Gabancho, Patrícia. Guia. Parcs i jardins de Barcelona. Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial, 2000. ISBN 84-7609-935-5. Viladevall-Palaus, Ignasi «Cincuenta parques, más dos». Cuadernos Cívicos La Vanguardia. La Vanguardia Ediciones, 3, 2004.
Parc de l'Estació del Nord

Parc de l'Estació del Nord är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc de l'Estació del Nord ligger 19 meter över havet. Terrängen runt Parc de l'Estació del Nord är varierad. Havet är nära Parc de l'Estació del Nord åt sydost. Närmaste större samhälle är Barcelona, 2,2 km väster om Parc de l'Estació del Nord. Kommentarer Källor
Casa-fàbrica Jaume Aimar

La casa-fàbrica Jaume Aimar és un edifici situat als carrers de les Basses de Sant Pere, 9-11, la Séquia, 4-10 i Sant Pere Més Baix, 96 de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els del districte de Ciutat Vella. Història A finals del 1750, el mestre de cases Josep Ribes i Ferrer va concertar el matrimoni de dos dels seus fills, Josepa i Josep Ribes i Margarit, amb Francesc i Maria, fills de Jaume Aimar, un tintorer de draps benestant de Barcelona. La cerimònia es va celebrar el gener del 1751 a l'església de Sant Pere de les Puelles. Durant el segle xviii, les famílies Aimar i Cantarell van compartir el govern del gremi de tintorers de draps de Barcelona, i segurament fruit d'aquesta convivència va ser el matrimoni entre Jaume i Eulàlia Aimar i Ribes, fills de Francesc Aimar i Josepa Ribes, i Jacint i Maria Paula Cantarell i Pujol, fills de Lluís Cantarell i Roure i Cecília Pujol, germana del comerciant Ramon Pujol I Prunés. El 1750, Francesc Aimar va demanar permís per a construir un balcó al primer pis de la seva casa del carrer de les Basses de Sant Pere, i el 1774, el seu fill Jaume va demanar permís per a construir-hi més balcons. El 1792, l'edifici amenaçava ruïna, i va demanar permís per a reconstruir el frontis que donava al Rec Comtal (carrers de Sant Pere més Baix i de la Séquia) i eixamplar un dels ponts que hi havia. Poc després, el 1793, va presentar-ne el projecte de reedificació, obra del seu oncle, l'arquitecte i mestre de cases Josep Ribes i Margarit. Després de la seva mort, i a instàncies dels creditors, el 1817 es van posar en lloguer el primer pis i l'obrador de tintoreria, i el 1819 es va posar la casa en venda. El 1826, el seu fill Francesc Aimar i Cantarell va demanar permís per a posar unes peces de pisa a sobre de les entrades d'aigua del Rec, i el 1832, la seva vídua Paula Cantarell va demanar permís per a obrir una porta a la façana lateral del carrer de les Basses de Sant Pere, segons el projecte del mestre d'obres Jaume Jambrú. El 1849 i 1863 la tintoreria era a nom de Salvador Pujol. Referències Vegeu també Fàbrica Bonaplata, Vilaregut, Rull i Cia Passatge de les Manufactures Bibliografia Arranz, Manuel. Mestres d'obres i fusters. La construcció a Barcelona en el segle XVIII. Col·legi d'Aparelladors i Arquitectes Tècnics de Barcelona, 1991. ISBN 84-871-0407-7. Molas i Ribalta, Pere. Los gremios barceloneses del siglo XVIII. La estructura corporativa ante el comienzo de la Revolución Industrial. Madrid: Confederación Española de Cajas de Ahorros, 1970. Molas i Ribalta, Pere «El gremi dels paraires de Barcelona durant la Guerra de Successió». Estudis i documents dels Arxius de Protocols, XXXI, 2013, p. 201-235. Enllaços externs «C/Basses de Sant Pere, 9-9 bis. Rehabilitación de edificio plurifamiliar de 16 viviendas». Lluís Parés Constructora, 2017.
Casa-fàbrica Salvador Viñas i Pons

La casa-fàbrica Salvador Viñas i Pons és un conjunt arquitectònic situat al carrer de Sant Pere Mitjà, 21-21 bis de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental) atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella. Història El 1805, el comerciant Josep Aribau i Pubill (oncle de Bonaventura Carles Aribau) va demanar permís per a reedificar una de les seves cases, i reformar l'altra. Després de la seva mort, les cases i el prat d'indianes de Sant Martí de Provençals van sortir a subhasta. El 1824, Antoni Montaner, segrestador dels seus béns, va demanar permís per a convertir una finestra en un portal. El 1833, el tintorer Salvador Viñas i Pons (†1867) va demanar permís per a reformar i reedificar-ne una part, segons el projecte de l'arquitecte Josep Buxareu i Gallart. Poc després, va presentar un segon projecte del mateix autor, i també va demanar permís per a construir-hi una claveguera. Segons la carta de pagament de les obres presentada el 1834, hi van participar el mestre d'obres Joan Buxareu i Gallart, el manyà Josep Cristià i el mestre de cases Francesc Batlle. Viñas hi va mantenir la seva indústria fins aproximadament el 1858, i el 1863 hi havia els corredors de teixits Aguirre i Muñoz i Vinuesa i Cia, i també el mestre d'obres Geroni Granell i Barrera. Descripció Es tracta de dos edificis «siamesos» de planta baixa i quatre pisos (tot i que el núm. 21 bis té una remunta posterior). La composició de la façana té alternància de finestres i balcons (amb llosana de ferro i rajoles al núm. 21 i de pedra de Montjuïc al núm. 21 bis). Referències
Central térmica Tarragona Power

La central térmica Tarragona Power es una central termoeléctrica de ciclo combinado situada en el término municipal de La Canonja. Su combustible es el gas natural. Principalmente suministra electricidad a las instalaciones de BASF Ibérica en el Complejo Petroquímico de Tarragona.​ Cuenta con una potencia instalada de 417 MWe. Su construcción terminó en diciembre de 2003 y costó 267 millones de Euros. La operación y el mantenimiento corre a cargo de la filial de Iberdrola: Iberdrola Operación y Mantenimiento (Iomsa).​ Propiedad Desde su construcción la central pertenecía al 50 % entre Iberdrola y RWE. En septiembre de 2008, Iberdrola compró las participaciones de RWE por una cantidad que no fue pública.​​ La central de Tarragona Power está participada por: Iberdrola 100 % Datos técnicos Una turbina de gas (GE) y una turbina de vapor (Alstom) montadas en ejes diferentes. Dos generadores Una caldera de recuperación con post-combustión de 70 MW Dos calderas de producción de vapor de 150 ton/h Una planta de agua desmineralizada de 165 ton/h Aerocondensadores Subestación de 25 kV/220 kV. Referencias Enlaces externos Tarragona Power Geoscopio
ТЕС Таррагона (Iberdrola)

ТЕС Таррагона (Iberdrola) – теплова електростанція на північному сході Іспанії, яка була споруджена компанією Iberdrola через свою дочірню структуру Tarragona Power. В 2004 році на майданчику станції ввели в дію парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 424 МВт, в якому одна газова турбіна живить через котел-утилізатор одну парову турбіну. Котел-утилізатор має систему додаткового спалювання, що може забезпечувати до 70 МВт. Окрім виробництва електроенергії станція постачає пару споживачам оточуючої потужної індустріальної зони хімічного спрямування. Для виконання цього завдання вона має додатковий паровий котел продуктивністю 150 тонн пари на годину. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить по трубопроводу Барселона – Тівісса. Видалення продуктів згоряння котла-утилізатора відбувається через димар заввишки 70 метрів (завдяки його розташуванню висота викидів досягає 91 метра). Допоміжний котел отримав димар заввишки 30 метрів (фактична висота викидів 51 метр). Видача продукції відбувається під напругою 220 кВ. Можливо відзначити, що в той же період у тій же індустріальній зоні запустила свою парогазову ТЕС Таррагона компанія Endesa. Примітки
Laboratoris Uriach

Els Laboratoris Uriach són un antic edifici industrial situat als carrers del Dega Bahí, Nació i Ripollès del Camp de l'Arpa de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Al tombant dels segles xix i xx, la societat comanditària J. Uriach i Cia, dedicada a la venda a l'engròs de productes químics i farmacèutics, es va instal·lar al carrer del Degà Bahí, al Camp de l'Arpa. El 1910, Joaquim Uriach i Uriach, fill del fundador, va encarregar a l'arquitecte Joan Bruguera i Roget el projecte d'un magatzem al carrer del Ripollès i d'un edifici d'habitatges a la cantonada d'aquest carrer amb el de la Muntanya, que encara es conserva. Als anys 1950, el creixement de l'empresa, convertida ja en societat anònima, va fer que les instal·lacions (oficines i laboratori) resultessin insuficients, i per això, aquesta encarregà a l'arquitecte Manuel Ribas i Piera el projecte d'un centre d'investigació al mateix carrer, la primera fase del qual es va inaugurar el 1961. El 2001, l'Ajuntament de Barcelona va aprovar el «Pla Especial Integral de l'illa 'Laboratoris Uriach' delimitada pels carrers Degà Bahí, Nació, Ripollés i Muntanya» d'Immobiliària Colonial per a construir-hi habitatges, respectant l'edifici catalogat. Descripció Del conjunt de construccions dels laboratoris Uriach, únicament s'ha conservat la més antiga, un interessant exemple d'edifici industrial de qualitat inserit en una trama on es combinen l'habitatge i la indústria. Està format per dos cossos: un de vertical, de planta baixa i cinc pisos, que acollia les oficines de l'empresa, i un d'horitzontal, de planta baixa i dos pisos, que acollia part dels laboratoris, la biblioteca i l'habitatge del porter. L'estructura és de formigó armat a la planta subterrània i de perfils metàl·lics soldats a partir de la planta baixa, i els acabats són de granit a la base, aplacats de pedra calcària a les façanes del carrer i estucats blancs a les façanes interiors, fusteria d'alumini, etc. Referències Bibliografia Cabana, Francesc «La família Uriach i el farmacèutic Alomar». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Grup Enciclopèdia, 1992. Uriach Antón, Maria. De l'adrogueria Vilaclara als laboratoris Uriach, més de 100 anys d'història farmacèutica. Facultat de Farmàcia. Universitat de Barcelona (treball final de grau), 2016. Enllaços externs Basiana, Xavier; Orpinell, Jaume «Laboratoris Uriach, 1997-1998 (fotografia, 85 x 65 cm)». Barcelona, ciutat de fàbriques. MACBA.
Port d'en Perris

El Port d'en Perris és una platja situada al nucli antic de l'Escala (Alt Empordà). Amb una longitud de 30 metres i una superfície de 785 m² de còdols i sorra gruixuda, està flanquejada per dues llengües de terra: la Punta, a l'esquerra, i l'Olla, a la dreta. Antigament havia estat utilitzada com a port pesquer. Les Drassanes de l'Escala estan situades molt a prop, on s'hi construïen llaguts, bous, teranyines i bots, com el llagut Mestral que l'escriptor Josep Pla es va fer construir el 1944 i va ser varat al Port d'en Perris, enmig d'una gran expectació. Referències
Dinosfera

El Centre Paleoambiental Dinosfera és un espai expositiu sobre dinosaures al Coll de Nargó gestionat pel Museu de la Conca Dellà. L'espai expositiu Dinosfera forma part del projecte divulgatiu Dinosaures dels Pirineus, que vol oferir els coneixements científics sobre els darrers dinosaures que van viure a Europa a partir del patrimoni del territori i sobre la base de la recerca científica feta des de les institucions de Catalunya. En concret, a Dinosfera mostra tot allò que la ciència sap sobre la reproducció a través de l'ou. Més concretament, sobre la reproducció dels dinosaures a partir de la informació que els científics han obtingut als importants jaciments paleontològics del terme municipal de Coll de Nargó. En aquest espai expositiu, que es complementa amb el que hi ha al Museu de la Conca Dellà, a Isona, hi ha el niu més gran d'ous de dinosaure d'Europa, la reconstrucció a mida real d'un dinosaure sauròpode i un conjunt d'activitats que us permetran conèixer Catalunya a l'era dels dinosaures. Referències
Platja de l'Embarril

La platja de l'Embarril és una platja semiurbana del municipi de Llançà (Alt Empordà) situada en una zona urbanitzada, al sud de la platja de les Carboneres i al nord de la platja del Morer. Té una longitud e 70 m i una amplada mitjana de 8m, formada per grava de color grisós. Les roques dins de l'aigua formen piscines naturals. S'hi accedeix pel camí de ronda. Referències