NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
El Sagrat Cor de Puig Cornador

El Sagrat Cor de Puig Cornador és un edifici del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un capella de planta quadrada (5x5 metres), està situada al cim del Puig Cornador. El teulat és a quatre aigües i està sostingut per senzilles mènsules; els murs estan pintats de color gris, remarcant les parts decoratives amb color blanc. L'accés es realitza per una porta d'arc apuntat amb guardapols, dona llum a l'interior de la capelleta. Història Aquesta ermita fou edificada l'any 1900 gràcies a la devoció que professaren, al Sagrat Cor, els senyors Xavier de Ferrer i Lloret i Júlia Ferrer i Carreras Campa, membres de la família Ferrer-Noguer de Besalú i propietaris d'aquesta muntanya. Fou ell mateix qui va dissenyar els plànols de l'ermita, així com projectà i feu construir una carretera per a pujar-hi. Fou, aquesta, la primera ermita dedicada al Sagrat Cor de Jesús que hi hagué a Espanya. Referències
Ermita dels Sants Metges

L'Ermita dels Sants Metges és un edifici del municipi de Sarral (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una ermita, la planta de la qual, mitjançant un elaborat problema de tangències de corbes, aconsegueix una agrupació asimètrica, però lògica, de diversos espais on es connecten els tradicionals d'un santuari de romiatge (els Sants Metges: Sants Cosme i Damià) amb altres de funcionalitat moderna: nau per al culte, cambra per exvots, sagristia, sales i porxos per a reunions, menjador i cuina. El projecte respectà l'absis gòtic de la primitiva ermita, que fou determinant en l'intent d'aconseguir una fórmula moderna que lligués amb la tradició. El material emprat, parets de maçoneria i encofrats de formigó armat, permeten donar atrevides formes curvilínies d'inspiració lecorbusierana prou reeixides. A la coberta s'utilitza la teulada tradicional de teula àrab que lliga perfectament amb les formes modernes i amb els materials tradicionals que apareixen vistos (pedra, encofrats, etc.). Destaca sobretot el vitrall-façana de 8 m d'amplada per una alçada semblant que ocupa completament el frontispici de l'ermita, obra de Josep Grau-Garriga. Està muntat amb una estructura de ferro que emmarca i reticula tota mena d'utillatges del camp, formant una bella composició centralitzada amb una mena de cercles que recorda la tipica rosassa. Història La primitiva ermita dels Sants Metges, de la qual es conserva l'absis, era probablement del segle xv. Fou modificada al segle xviii segons el gust barroc. Altres restauracions importants van fer-se el 1854 i el 1940. L'any 1966 amenaçava ruïna i el poble, a proposta del rector Mn. Antoni Morell i Jansà i seguint l'opinió de l'arquitecte vilatà Josep Puig Torné, decidí construir una capella nova. L'edificació, segons el projecte d'aquest arquitecte, es dugué a terme en etapes. La primera, entre l'octubre de 1967 i setembre de 1969 de l'obra pròpiament dita; i la segona, acabada el 1970, de l'embelliment. L'obra costà 1.331.634,50 ptes. S'ha de deduir les aportacions de treball físic i intel·lectual de la gent que va intervenir-hi. Referències Enllaços externs «Ermita dels Sants Metges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Escola Joan Benet i Petit

L'Escola Joan Benet i Petit és un edifici del municipi dels Torms (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici de planta baixa estructurada en forma d'"L", tancada per l'extrem sud i llevant per un porxo de coberta plana. La construcció s'aixeca sobre un sòcol de carreus de pedra picada. Les parets són arrebossades i pintades, deixant veure alguns blocs de pedra a les cantonades. La coberta, a dues aigües, és de teula àrab. Destaquen les obertures d'arc i el ritme compositiu creat per les finestres rectangulars. La façana està rematada per una cornisa mixtilínia de pedra que al centre hi té gravada la data de 1916. Consta d'una entrada-vestíbul, un taller, dues aules i serveis. Història Fou la primera escola construïda per la Mancomunitat de Catalunya el 1916 i de fet és l'única que es conserva de les quatre que feu, una a cada província. El seu valor simbòlic i emblemàtic recau en la seva significació com a símbol de la identitat d'una incipient i exemplar escola pública catalana. Malgrat no tenir un entorn excessivament cuidat té unes característiques clares, està relativament ben conservat i manté elements arquitectònics de gran interès i significat som són, entre d'altres, l'esplèndida porxada, que simbolitza una escola oberta i lliure. La dificultat d'aquest element rau en aquests moments en la seva utilització residual, tan sols quatre alumnes, donada la baixa natalitat al municipi. Referències
Església de Bellpuig

L'Església de Bellpuig és un edifici del municipi de Tortellà (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'esglesiola al costat de l'antiga fortalesa de la família dels Bellpuig. És d'una sola nau i absis semicircular i no conserva la seva teulada. Actualment els seus interiors s'utilitzen per guardar-hi bales de palla i el seu estat, en general, i el seu, és un estat del tot ruïnós. La porta d'ingrés al temple està situada a la façana de ponent; és adovellada, amb un petit ull de bou damunt seu. El conjunt està coronat per un campanar d'espadanya d'un sol ull. Història Aquesta petita església dedicada a Santa Àgueda sembla d'origen romànic i formava part de les dependències del Castell de Bellpuig. Les dades documentals més antigues d'aquell llinatge es remunten a l'any 1272, data en què apareix esmentat Berenguer de Bellpuig. El mes d'octubre de 1262, Bernat de Bellpuig presta homenatge per diverses possessions que tenia en feu a Ramon d'Empúries, senyor del castell de Sales. Els terratrèmols que van tenir lloc el 2 de febrer de 1428 varen enderrocar el castell que regia Roger Alemany de Bellpuig, morint la seva mare, Blanca, i dos dels seus fills; possiblement fou en aquest moment quan es va abandonar l'antiga fortalesa i se n'hi va bastir a prop una altra. Referències
Església de Sant Feliu de Pallerols

L'Església de Sant Feliu de Pallerols és un edifici del municipi de Sant Feliu de Pallerols (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici religiós de grans dimensions. Destaquen per la seva grandària dos cossos: el campanar i la nau principal. El campanar es construí en diferents anys successius, com queda reflectit en les dates, que comencen l'any 1604 a la base del campanar i van pujant amb l'alçada. La nau principal té 8 grans arcades als laterals, una de les quals dona pas i conforma una capella lateral cupulada. Els dos últims arcs conformen un cor. Destaca un púlpit de fusta i una imatge d'alabastre de la Mare de déu de Gràcia, si bé la de Sant Feliu, que es trobava damunt l'entrada, va ser robada. Història El 1184 s'esmenten diversos masos del terme parroquial de Sant Feliu de Pallerols que van ser donats per Dolça, senyora del castell i del terme d'Hostoles a la seva filla Ermessenda. Del 1187 és una sentència arbitral sobre béns situats en aquesta parròquia entre l'abat del monestir d'Amer i Miró, senyor del castell d'Hostoles. El segle xiv, el monestir d'Amer encara posseïa béns a la parròquia de Sant Feliu. L'església parroquial fou edificada de nou durant el segle xvii. Referències
Église Sant Feliu de Pallerols

L'église Sant Feliu de Pallerols (en français Saint-Félix de Pallerols) est un édifice religieux situé dans la commune de Sant Feliu de Pallerols, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'église Sant Feliu de Pallerols est un édifice de grande taille, qui se remarque de l'extérieur par les dimensions de son clocher et de sa nef principale. Le clocher a été construit en plusieurs étapes successives, ainsi que le montrent les dates inscrites dans la pierre, depuis 1604 à la base et de plus en plus récentes en montant. La nef comprend huit grandes arcades latérales. L'une d'entre elles s'ouvre sur une chapelle latérale, tandis que les deux dernières forment un chœur. Histoire La paroisse de Sant Feliu de Pallerols est mentionnée pour la première fois en 1184, à l'occasion d'une donation faite par Dolça, dame du château, à sa fille Ermessenda. Elle apparait peu après encore dans un jugement rendu en 1187 concernant des biens de cette même paroisse objet d'un différend entre l'abbé du monastère Sainte-Marie d'Amer et le seigneur du château d'Hostoles. Au XVe siècle, le monastère d'Amer possédait toujours des biens dans la paroisse de Sant Feliu de Pallerols. L'église est entièrement reconstruite au XVIIe siècle. Voir aussi Articles connexes Sant Feliu de Pallerols Liens externes Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Notes et références Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Església de Sant Jaume de Llierca

Sant Jaume és una església parroquial al nucli de Sant Jaume de Llierca (la Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Sant Jaume de Llierca ha disposat en el transcurs del temps de diversos temples. L'actual va ser bastit en les primeres dècades del segle xx, utilitzant per decorar-lo motius neoromànics com ara arquets cecs, faixes llombardes, etc. És de tres naus, separades per pilars i arcs torals de mig punt. L'altar major, de recent construcció, està dedicat a Sant Jaume el Major, patró del poble, i als costats hi ha imatges de Sant Mateu Evangelista i sant Josep. La pica baptismal conservada a l'interior del temple està actualment en desús. Correspon a un temple anterior a l'actual, està situada a la nau dreta del temple, tancada per unes portes de fusta. No disposa de cap mena d'ornamentació. Les seves mides són 80 cm de diàmetre i 60 cm d'alçada. Dins el temple podem veure tres altars laterals; el primer, dedicat a la Verge Maria i al Sagrat Cor de Jesús; l'altre, a la Puríssima Concepció i a Jesús a la Creu; el darrer, a la Verge i els quatre evangelistes. Així mateix, a l'interior de l'església de Sant Jaume es guarda una pica baptismal molt anterior a la construcció de l'actual temple, i una creu de plata situada davant l'altar major. Referències
Església de Santa Magdalena (Santa Coloma de Queralt)

Església de Santa Magdalena és una obra del municipi de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La façana de pedres carrejades, amb cloquer de doble espadanya. A la part baixada una gran arcada de mig punt amb reixa i una porta d'entrada central de ferro forjat. També hi ha un escut de pedra de la família Requesens que foren els qui la traslladaren pedra a pedra al lloc actual (pati del Castell). Conté una pica d'aigua beneitera Semblen tres capitells aprofitats per fer de peu de la pica d'aigua beneïda. Estan semi encastat a la paret. Als capitells hi ha representades diverses escenes. Poden provenir de l'antiga capella del Castell o de l'antic hospital de Santa Magdalena. Història L'any 1327 es fundà l'hospital i benefici o Confraria de la Santa Creu. El 1331 un tal Castellolí fundà el benefici de Sta. Magdalena coneguda des d'aquell moment com Església i Hospital de Sta. Magdalena. La vídua d'en Pere de Queralt, Sra. Francesca, i el Carlà Guillem de Santa Coloma, donaren les franqueses perquè s'hi fes. L'any 1922 l'Ajuntament subhastà l'edifici i fou adquirit per la Societat Cooperativa Obrera (Centre Republicà). L'any següent, 1923, el mateix Ajuntament va vendre a la Sra. Josefa de Requesens, propietaria del Castell, la façana de dita església que es reedificà al pati del susdit castell i s'inaugurà el mes de març de 1925. Referències Enllaços externs «Església de Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2011-08-29. [Consulta: 30 novembre 2015].
Iglesia de Santa María (Santa Coloma de Queralt)

La iglesia parroquial de Santa Coloma es un inmueble del municipio español de Santa Coloma de Queralt, en la provincia de Tarragona. Descripción La construcción de la iglesia parroquial actual, que estaría dedicada a Santa Coloma​ o Santa María,​ se remontaría a la primera mitad del siglo XIV.​ Aparece mencionada en el decimotercer volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, en la entrada correspondiente a Santa Coloma de Queralt, de la siguiente manera: Cuenta con el estatus de bien cultural de interés local.​ Referencias Bibliografía Fuguet i Sans, Joan (2003). «Santa Coloma de Queralt». En Josep Bracons, Pere Freixes (coords.), ed. L'art gòtic a Catalunya. Arquitectura II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-4120-890-5. Liaño Martínez, Emma (1980). «Las iglesias góticas de Santa Coloma de Queralt». Aplec de Treballs (2): 21-50. ISSN 2013-9314. Madoz, Pascual (1849). «Santa Coloma de Queral (ant.) Santa María de Belloch». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar XIII. Madrid. Wikidata Q115624375. Segura y Valls, Juan (1879). Historia de la villa de Santa Coloma de Queralt. Barcelona: Imprenta de Vicente Magriñá.
Església parroquial de Santa Maria (Vallbona de les Monges)

Santa Maria o Sant Damià és una església parroquial al nucli de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Iniciada el 1745 pel mestre de cases Josep Valls Galí. Fou construïda a conseqüència de l'augment demogràfic i s'hi reutilitzen carreus de pedra procedents del poble abandonat de Montesquiu. El 19 de juny de 1901 es van beneir les noves campanes i el 1936 fou saquejada, moment en el qual es va malmetre la imatge romànica de Santa Maria juntament amb les diferents altars i campanes. Església de planta de creu llatina, de tres naus dividides interiorment per grans pilars. La nau central està coberta amb volta de canó reforçada per arcs torals. La part central es cobreix amb un gran cúpula damunt del creuer. La façana s'articula amb dos cossos horitzontals i tres verticals rematats al centre per un frontó triangular. El pis inferior es divideix amb dues pilastres de banda que flanquegen una porta de llinda plana amb dues cartel·les. Aquest cos inferior es complementa als laterals amb dues motllures quadrangulars per banda que simulen falses finestres o portes. Al cos superior hi ha com una rosassa emmarcada en l'interior d'un arc a manera de timpà semicircular. Als laterals simètricament situats hi ha dos òculs tapiats. Al cos lateral esquerra s'hi alça el campanar que només presenta el cos de les campanes rematat per una balustrada. Història
L'Avellana (les Preses)

L'Avellana és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici recolzat en un turó de forma allargada, teulada a dues vessants i orientat a Sud-oest. En la construcció predominen les pedres volcàniques. A la façana principal hi ha una portal dovellat i un altre que dona a les quadres. També hi ha, com a cos auxiliar de l'edifici, una cisterna del mateix material que la casa. La part esquerra de la casa s'ajunta a una cabana formant un nou cos on també es troba l'era. A la part dreta hi ha una eixida realitzada recentment, i a la part posterior hi ha un pou cisterna. Història L'Avellana o L'Avellaneda, com abans s'anomenava, es troba documentada per primera vegada el 7 de març del 922 en una escriptura testamentària en que Elionardis, noble del comtat de Besalú, deixa a la seva esposa Ricardis la vil·la de les Preses i dita casa. Ricardis, en casar-se en segones núpcies, fa donació, l'any 960, de la seva propietat al monestir de Bages. Toponímicament el nom ve de les plantacions d'avellaners. Referències
La Bertrana (les Preses)

La Bertrana és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici civil de forma allargada i teulada a dues vessants, situat al centre del poble, al c/ Major, dins el nucli urbà. El material de construcció és pobre. A la façana es troba un portal dovellat al qual s'accedeix per unes escales simètriques a cada cantó, de pedra treballada. Hi ha dues finestres de pedra treballada i en una llinda apareix la data de 1630. L'edifici és totalment simètric fora d'un afegit al cantó esquerre de la façana. Història El mas Bertran fou ocupat en el segle xvi per un occità immigrant anomenat Bertran de la Borda. Aquesta construcció per als senyors de La Mata s'escau just al costat de l'antic camí ral de la Vall i que unia antigament Girona i Olot. Poc abans de la gran pesta que assolà la comarca d'Olot l'any 1650, la casa fou ampliada. Referències
La Pabordia de Caselles

La Pabordia de Caselles és un edifici al barri de Camps del municipi de Fonollosa (Bages) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una antiga església que fou reconvertida en mas amb el carener perpendicular a la façana principal orientada a migdia i cobert a doble vessant. La gran masia aprofita el fort pendent del terreny i s'eixampla pel costat de migdia i ponent amb una gran ampliació pròpia del segle xviii. El cos més antic correspon a la façana de llevant visible des del camí d'arribada i on es troba afegida l'església romànica de la Mare de Déu dels Àngels de Caselles. L'església romànica del segle xiii fou sobrealçada posteriorment. És un edifici d'una sola nau de planta basilical amb un absis semicircular a llevant al mig del qual s'obre una finestra d'un sol esqueix. Les entrades a partir de dos portals moderns, són a tramuntana i a ponent. Una cornisa separa l'obra romànica de la moderna en tot l'exterior. L'aparell és de grossos blocs de pedra quadrats i polits de grans proporcions i disposats en filades horitzontals a trencajunt. Història La Pabordia de Caselles és una construcció del segle xvii i especialment ampliada al segle xviii, annexa a l'antiga església -pabordia de santa Maria, que és una fundació del segle xvii vinculada al monestir de santa Maria de l'Estany. Des del segle xiii és documentat també el mas, que dona nom a l'església i que acollia una petita comunitat de canonges regits per un paborde els quals residien en el primer mas. La llista de pabordes arriba fins al segle xviii, concretament l'any 1770 la pabordia els seus béns foren donats al seminari de Vic i el 1885 fou venuda la propietat a uns particulars. Referències
Mas d'en Briàs (Santa Coloma de Queralt)

El Mas d'en Briàs és un edifici del municipi de Santa Coloma de Queralt inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La masia consta d'una planta baixa i tres pisos, el més elevat serveix com a golfes. A la façana frontal, a la qual s'accedeix per un pati tancat, hi ha gravada la data 1738 en un balcó emmarcat amb pedra. Annex al mas hi ha les restes d'una capella dedicada a Sant Pere Nolasc, així com altres petites construccions. Història A principis del segle XV era anomenat Mas d'en Canela. En el període 1417-1426 consta com a mig enrunat, Montserrat Rumbau considera que "podria tractar-se d'un mas rònec" a causa de la pesta negra. El 1439 apareix documentat com a Mas d'en Anguera. Aquesta serà la denominació de la masia fins a 1566, quan Margarida Anguera es casa amb Lluís Rabassa, i passa a ser conegut com a Mas d'en Rabassa. En el cadastre de 1716, consta Rafel Sol com a propietari del mas, que amenaça ruïna. El 1734, compra el mas el flamenc Francisco Guillermo de Brias y de Molanghien, un antic mariscal de Camp de Felip V. Brias en refà l'actual façana principal, així com el sostre del primer pis i alguns finestrals. Arran de la mort de Brias el 20 d'octubre de 1770, el 27 de juny de 1771 es realitza un inventari de la masia. Segons aquest document, l'edifici estava conformat per l'entrada, el menjador, la botiga de grans, el celler, una sala, la cambra de la xemeneia, tres altres cambres, un corral, un colomer, una trilla i un oratori. Entre altre material religiós, en aquest hi havia un santcrist amb la seva creu de fusta i daurada, un sant Antoni de guix, un Sant Josep, i un quadre gran de la Nostra Senyora de la Soledat". La propietat del mas passa a Coloma Castellet, dona del mariscal. Possiblement, és ella qui mana construir una llinda rectangular a la capella de Sant Pere Nolasc (1774), en un possible canvi d'advocació de la capella Es desconeix quins van ser el propietari del Mas d'en Briàs durant el segle xix. El 1853 consta que pertany a Buenaventura de Colce y Pando. El 1912 és adquirida per Pau Forn i Segura, de la Pobla de Carivenys, que la cedeix a la Casa de la Caritat de Cervera. Malgrat la religiositat dels propietaris, el Mas d'en Briàs acollia les celebracions del Primer de Maig del Centre Republicà de Santa Coloma. La llum va arribar al mas d'en Briàs el 1960, en aquell temps hi vivia la família Figueras, que n'eren els masovers. Tampoc hi havia canalització d'aigua, que s'obtenia a través d'un pou. A finals de la dècada, els Figueras van abandonar la masia. La Casa de la Caritat de Cervera va mantenir-ne la propietat fins a 1983. Referències Enllaços externs «Mas d'en Briàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Masia Codella

La Masia Codella és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una casa ubicada dalt d'un turonet, voltada per una tanca de pedra volcànica. Codella, juntament amb el Vigatà, eren les cases més importants d'aquest sector del pla de Les Preses, que s'endinsa vers la vall de La Pinya. És de planta rectangular i teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes laterals. Va ser bastida majoritàriament amb pedra volcànica, que posteriorment es va emblanquinar. Disposa de planta baixa i dos pisos superiors. Cal destacar un cos ubicat a la façana de migdia, amb una filera d'espitlleres (6) que protegien l'accés al casal. El que dona personalitat al mas és, sens dubte, la façana que mira al sol amb quatre arcades de punt rodó a cada planta. Posteriorment es realitzaren ampliacions pel costat de ponent. Referències
Placeta de Manuel Ribé

La Placeta de Manuel Ribé al barri gòtic de Barcelona pren el seu nom de Manuel Ribé i Labarta (Barcelona, 1878-1961), el qual fou cap de cerimonial de l'Ajuntament de Barcelona i de la Guàrdia Urbana. Història Fou creada a conseqüència de la destrucció que varen provocar les bombes dels avions italians durant la darrera Guerra Civil Espanyola. Centre d'Interpretació del Call És un edifici construït en el segle xvi, amb restes anteriors dels segles xiii i xiv. S'hi pot entrar i aprendre del material que hi ha exposat, de la projecció sobre el que va ésser el Call i de les explicacions que ens poden donar al taulell d'informació. Referències Enllaços externs Facebook Barcelona recupera el relat jueu - Judaisme en català OpenStreetMap
Plazuela de Manuel Ribé

La Plazuela de Manuel Ribé está situada en el barrio gótico de Barcelona y toma su nombre de Manuel Ribé i Labarta (Barcelona, 1878-1961), el cual fue jefe de ceremonial del Ayuntamiento de Barcelona y de la Guardia Urbana.​ Historia La plazuela fue creada a consecuencia de la destrucción que provocaron en esta zona las bombas de los aviones italianos durante la Guerra civil española.​ Centro de interpretación de la Judería Se trata de un pequeño museo perteneciente al MUHBA, situado en un edificio construido en el siglo XVI, con restos anteriores de los siglos xiii y xiv. Se puede entrar y aprender del material que hay expuesto, de la proyección sobre lo que fue la Judería de Barcelona y de las explicaciones que nos pueden dar en el mostrador de información.​​​ Referencias