NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sagrat Cor dels Germans de la Salle (Manlleu)

El Sagrat Cor dels Germans de la Salle és una obra del municipi de Manlleu (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, que actualment és una escola concertada de secundària, batxillerat i cicles formatius. Descripció L'edifici està situat vora el canal, al costat de les indústries; té una doble funció, doncs és escola i convent alhora. Les dependències conventuals s'interelacionen amb els espais i la infraestructura del col·legi. Al llarga de les façanes exteriors s'observa una combinació entre les finestres d'arc de mig punt i les de forma quadrada, que es van obrint de manera simètrica i totalment ordenada, excepte en els dos trams de finestres de mig punt enllaçades per columnetes de capitells corintis. L'església és d'una sola nau, amb la portalada en arc de mig punt: la part superior és treballada amb un timpà sostingut per dues columnes, la base de les quals és esculpida amb el bust de la Verge, a manera de mènsula. A la part superior de la façana destaca una trífora amb columnetes de capitells corintis entre les obertures, que conté un vitrall de temàtica religiosa (Crist entre dos àngels). Història L'any 1880 es fundà, en una vella fàbrica tancada, el Colegio del Sagrado Corazón de Jesús. Fou promogut pels sectors més conservadors de la població, entre ells els dirigents de la Joventut Catòlica i l'impuls de fabricants i comerciants de Manlleu. El primer director del centre fou Enric Delaris, nom que després s'ha donat al carrer on s'ubica aquest col·legi. Actualment és una escola concertada que imparteix els cursos d'educació secundària, batxillerat i mòduls professionals. A la façana, en un rosetó en forma d'estrella hi figura la data de 1905. Referències
Sant Agustí d'Isanta

Sant Agustí d'Isanta és una església romànica del municipi de Lladurs, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Situació L'església es troba al nord del terme municipal, sota els potents cingles de conglomerat de l'Espluga del Feixar que tanquen el Serrat de Prat d'Estaques per l'oest. Aprofita el cap d'una carena rodejada d'antics camps de conreu, ara de pastura, dominant els fondals de la Riera de Canalda des del seu marge esquerre. Una esclarissada vegetació de roures, garrics i alzineres rodeja i amaga la capella i les ruïnes del veí castell d'Isanta. Poc més enllà, al nord, es poden veure també les runes de la masia del Martí. A llevant de l'Hostal del Cap del Pla, a la carretera LV-4241 de Solsona a Sant Llorenç de Morunys, poc abans del km. 13 (42° 5′ 26″ N, 1° 31′ 3″ E), surt una pista que, en forta baixada, mena a l'indret amb poc més de mitja hora. Els últims metres es fan per un sender gens perdedor. Descripció És un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó i absis semicircular. La porta d'arc de mig punt adovellada s'obre al mur de migdia. Els murs s'han reforçat amb tres contraforts, dos a tramuntana i un a migjorn. Té dues finestres d'una esqueixada, una al mur sud i l'altra al frontis, coronat per un campanar d'espadanya de dues obertures. El parament és de carreus treballats a cop de maceta i en fileres. Referències Enllaços externs Sant Agustí d'Isanta, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Agustí de la Riera

Sant Agustí de la Riera és la capella de la masia de la Riera, del poble de Sant Joan d'Oló, pertanyent al terme municipal de Santa Maria d'Oló, a la comarca del Bages dins la comarca natural del Moianès. És una petita capella d'una sola nau, construïda vers el segle xix. Està situada al costat nord de la masia dels Clapers, dalt d'un turonet, a l'extrem meridional del terme municipal, a prop del límit amb Artés, Calders i Moià i a la dreta de la riera d'Oló. Referències
Sant Amanç de Calders

Sant Amanç és la capella del mas de Sant Amanç, del terme municipal de Calders, a la comarca del Moianès. Està situada al costat nord del mas de Sant Amanç, un quilòmetre i mig a l'est-sud-est del poble de Calders, a prop del límit amb Monistrol de Calders. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella rectangular, de mides reduïdes, encarada vers el nord-oest. Portal d'entrada rectangular, adovellat, amb una llinda que la data del 1643. Sobre la porta petita rosassa. Al capdamunt, campanar d'espadanya. Pedrissos a banda i banda de la porta d'entrada. A migdia, absis de punt rodó; a la façana de ponent, petita finestra adovellada. L'interior està enllosat, amb enterraments a la part central. S'hi observa una volta de punt rodó. És una construcció feta amb pedra ben escairada. A l'exterior capa de calç que l'ha deixada emblanquinada. Mostra un carener perpendicular a la façana. Història Edificada als voltants del 1643, al costat d'una masia, en aquella època, econòmicament forta, anomenada Santamans. El manteniment i conservació de la capella anava a càrrec del propietari de l'anomenada masia. Sembla que no s'hi ha fet massa reformes posteriors. S'hi feia un aplec per Pasqua Florida. Avui està força deixada. L'interior serveix de magatzem. Referències Enllaços externs Sant Amanç de Calders en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Andreu (Sant Llorenç de la Muga)

Sant Andreu és un edifici religiós del municipi de Sant Llorenç de la Muga (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Un cop passat el Pont Vell, que condueix al cementiri, a la banda dreta hi ha una petita capella dedicada a Sant Andreu. És una església d'una nau sola amb absis semicircular. Presenta coberta de volta de canó a la nau i de quart de cercle al presbiteri. La porta principal, d'un sol arc de mig punt presenta una llegenda incisa a la clau: SANT ANDREU i una data del segle xvii, ara mig esborrada -probablement 1605, l'any de la consagració-. Davant de la façana hi ha una galilea amb arcades de mig punt i teulada a doble vessant. Campanar de cadireta d'una sola arcada. Història Aquesta capella de Sant Andreu fou consagrada el dia 4 de juliol de l'any 1605, segons un autor local. (Baig Aleu). Tradicionalment ha estat considerada com una construcció romànica i efectivament la seva estructura respon a la de formes romàniques en l'arquitectura religiosa popular, però les dates concretes que posseïm no deixa lloc a dubtes que fou construïda a principis del segle xvii. L'antic cementiri era a tocar els absis de l'església parroquial, fou traslladat prop de la capella l'any 1831. Referències
Sant Andreu d'Arcavell

Sant Andreu d'Arcavell és una església del municipi de les Valls de Valira protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció D'una nau rectangular amb capelles laterals. Construcció rústega de pedres disposades sense ordre. Torre campanar formant línia amb el frontís. Història Localitat esmentada a l'acta de consagració de La Seu l'any 839. Referències
Sant Andreu d'Ivars d'Urgell

Sant Andreu d'Ivars d'Urgell és un monument del municipi d'Ivars d'Urgell (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de murs de carreu, orientada a l'est. Els suports són pilars i pilars amb pilastres adossades. Els arcs, inclòs el triomfal, són de mig punt. La coberta de la nau central és de volta de canó amb llunetes, la de les naus laterals és de volta d'aresta i la de la sagristia és de volta de canó. Té tres naus i cinc trams. El cor es troba als peus, al costat de l'evangeli. Té quatre cossos i forma octogonal. Té campanar, amb balustrada i gàrgoles en forma de rostre als vuit costats de la torre. La portada està situada als peus. És d'arc rebaixat dovellat, amb pilastres adossades als costats, arquitrau, fris i cornisa. A la dovella central hi ha gravada la data de 1786. Sobre la porta hi ha una fornícula i una rosassa. Referències
Sant Andreu d'Oliveda

Sant Andreu d'Oliveda és una esglesiola del municipi de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'esglesiola de Sant Andreu d'Oliveda està situada a dos quilòmetres al sud del poble. Descripció És un temple d'una nau amb absis rectangular; conserva una gran part de la primitiva construcció. La capçalera i l'arrencada d'ambdós murs laterals de la nau, presenten en l'exterior, un aparell de carreus força grans, esquadrats i allisats, amb tendència a les formes quadrangulars. Fa l'efecte que aquest material ben treballat procedeix d'algun edifici més antic, perquè es col·locà en el temple d'una forma mal traçuda. Les filades són seguides, però presenten irregularitats; els carreus són d'altures diferents i no encaixen gaire bé. Els mateixos murs, a l'interior del temple, ofereixen un tipus constructiu del tot diferent pel fet de posseir molts menys carreus escairats. La presència de nombroses pedres sense treballar o poc retocades motiva que les filades no segueixin enlloc de cap a cap dels murs. Les cantonades entre la nau i la capçalera són poc acusades tant a l'interior com a l'exterior de l'edifici. En els murs de la nau s'hi poden veure alguns fragments amb aparell de pedres sense escairar, diferent del de la capçalera. La més gran part d'aquesta nau correspon a una reforma molt tardana, coetània al seu torn de llunetes dels segles XVII o XVIII. També han sofert modificacions molt notables la volta del presbiteri que actualment té forma rebaixada. En els murs de migdia de la nau i de l'absis hi ha finestres d'un sol vessant, de forma rectangular, sense arcs a manera d'espitlleres. La que s'obre al centre del mur de llevant de l'absis és de doble esqueixada i té arcs de punt rodó, monolítics. Sobre d'ella a poca distància, hi ha una petita obertura rectangular, avui paredada. L'única porta existent no és antiga i s'obre a migdia de la nau. Història L'església de Sant Andreu d'Oliveda fou donada al monestir de Sant Pere de Camprodon l'any 952 pel comte Sunifred de Besalú. En l'acta de consagració del monestir benedictí (1169) es fa referència a la "ecclesiam sancti Andra de Oliveda cum decimis et primitiis et oblationibus suis". El 4 d'agost de 1306 el bisbe de Girona Bernat aprovà, mitjançant el cobrament de 25 sous barcelonesos, la venda de la vuitava part del delme de diferents masos de Sant Andreu d'oliveda feta per Ermessenda de Cabrera i el seu fill Arnay a Ramon de Quintana. L'ermita ja no apareix en les relacions de parròquies del segle xvii. Referències
Sant Andreu de Baén

Sant Andreu de Baén és una església parroquial romànica del poble de Baén, pertanyent al terme de Baix Pallars, del Pallars Sobirà. Formava part de l'antic terme de Baén. Està situada en un turó de 1066 metres d'altitud, en el costat sud-est del poble de Baén. Té categoria de parròquia, de la qual depenien les esglésies sufragànies de Buseu, Sant Sebastià de Buseu i Useu, però actualment és portada des de la parròquia de Sort. Descripció És una església d'una sola nau amb absis a llevant, tot dins de les característiques línies del romànic del segle xi. Malgrat la seva antiguitat, hi ha molt poques dades documentals, d'aquesta antiga església parroquial. Un arc presbiteral en degradació uneix la nau amb l'absis. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble biaix capçada per un arc de mig punt tallat en un sol bloc de pedra. La porta original és a migdia, i presenta un arc de mig punt, però actualment està tapiada, i l'accés a l'església és per la façana oest. Damunt d'aquesta façana oest es dreça un campanar d'espadanya que, en èpoques més recents, es va tapar per darrere amb un mur que li confereix aspecte de campanaret rectangular. L'església té una absidiola de planta rectangular a migdia, i en el mur de tramuntana es marca l'arc de la que devia ser l'absidiola simètrica pel nord, que no s'ha conservat. Tant les absidioles com el campanaret abans esmentat són obra del segle xvii. La coberta a doble vessant ha estat modernament refeta, però podria correspondre bàsicament a l'original. El parament dels murs laterals és obra romànica, del segle xii, dins del tipus de construcció romànica rural. Conserva part de l'arrebossat original. Referències Bibliografia DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 705. Lliçà de Vall, 2014. pdf. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. MADOZ, Pascual: Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. III, págs. 300-301. Madrid: Establecimiento literario-tipográfico La Ilustración, 1847. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Andreu de Baén». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 217-218 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
Sant Andreu de Bancells

Sant Andreu de Bancells és una parròquia dins del terme de Vilanova de Sau, a Osona. Rep el nom del Mas Bancells, a l'entorn del qual va anar creixent el poblament. El primer esment del lloc data de 1101. L'església és del segle xi, romànica, amb restauracions del XVII. Situada al cor de les Guilleries, la seva població no ha ultrapassat gaire el centenar d'habitants. Essent el moment de la seva màxima esplendor a mitjans del segle xix quan va arribar a fregar les 200 ànimes en una trentena de masies. Actualment, té una dotzena d'habitants que mantenen només 5 masos. Església de Sant Andreu És una església de nau única amb creuer marcat. L'absis és orientat a llevant i presenta decoracions d'arquets i lesenes llombardes amb decoracions de serreta a la part superior. La façana té un portal dovellat, un òcul i un campanar de torre al damunt, cobert a quatre vessants i amb les campanes. A la part esquerra hi ha un cos afegit que fa de sagristia. La coberta es veu sobrealçada tant als murs laterals com a la façana. És bastida amb pedra rogenca, típica de les Guilleries, i en algunes parts està arrebossada. A la part posterior i esquerra de la façana hi ha el cementiri. Rectoria La rectoria en forma de L aprofita el desnivell del terreny. Els dos portals d'entrada estan situats a la part més llarga del tram orientat a llevant. Ambdós portals són dovellats, un amb les dovelles més grans que l'altre. El tram més curt està sostingut per grossos contraforts. Els materials constructius són la pedra i el morter. Història L'església és esmentada el 1101 tot i que devia existir molt abans. Fou reformada i segurament sobrealçada al segle xvii, quan es construí el portal (1624) i al segle xviii s'hi edificà el campanaret de torre (1776). Malgrat les reformes guarda a la part de la capçalera les típiques decoracions llombardes característiques del segle xi. La història de la rectoria va lligada a la de la parròquia de Sant Andreu de Bancells. Segurament fou restaurada i ampliada ensems que l'església, al segle xviii, ja que el portal d'entrada està datat el 1717. Degut a la despoblació de la zona i als mitjans de comunicació la rectoria es trobava deshabitada, fins que el bisbat la va llogar a uns particulars, que s'encarreguen també de tenir cura de l'església. Referències Enllaços externs «Sant Andreu de Bancells». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. «Rectoria de Sant Andreu de Bancells». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Iglesia de San Andrés de Bancells

La iglesia de San Andrés de Bancells es un edificio religioso de la población de Vilanova de Sau en la comarca catalana de Osona de la provincia de Barcelona. Es una iglesia de arquitectura románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ La vicaría perteneciente a esta iglesia también está protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia La iglesia se encuentra mencionada des el 1101 aunque debía existir mucho antes. Fue reformada y seguramente sobrealzada en el siglo XVII, cuando se construyó el portal (1624) y en el siglo XVIII se edificó el campanario de torre (1776). A pesar de las reformas conserva en la parte de la cabecera las típicas decoraciones de la arquitectura lombarda característica del siglo XI.​ La historia de la vicaría va ligada a la de la parroquia de San Andrés de Bancells. Seguramente fue restaurada y ampliada al mismo tiempo que la iglesia, en el siglo XVIII, ya que el portal de entrada está fechado el 1717. Debido a la despoblación de la zona y los medios de comunicación la vicaría se encontraba deshabitada, hasta que el obispado la alquiló a unos particulares, que se encargan también de cuidar de la iglesia.​ Descripción Es una iglesia de nave única con crucero marcado. El ábside está orientado al este y presenta decoraciones de arquillos y lesenas lombardas con decoraciones de sierra en la parte superior. La fachada tiene un portal, un óculo y un campanario de torre encima, cubierto a cuatro aguas y con las campanas. En la parte izquierda hay un cuerpo añadido que hace de sacristía. La cubierta se ve sobrealzada tanto en los muros laterales como en la fachada. Está construida con piedra rojiza, típica de las Guillerias, y en algunas partes está revocada. En la parte posterior e izquierda de la fachada está el cementerio.​ La vicaría tiene forma de L y aprovecha el desnivel del terreno. Los dos portales de entrada están situados en la parte más larga del tramo orientado a levante. Ambos portales son dovelados, uno con las dovelas mayores que el otro. El tramo más corto está sostenido por grandes contrafuertes. Los materiales constructivos son la piedra y el mortero.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés de Bancells. Diputació de Barcelona (ed.). «Sant Andreu de Bancells». Mapa de patrimoni cultural (en catalán). Consultado el 19 de setiembre de 2014. Diputació de Barcelona (ed.). «Rectoria de Sant Andreu de Bancells». Mapa de patrimoni cultural (en catalán). Consultado el 19 de setiembre de 2014.
Sant Andreu de Bellveí

Sant Andreu de Bellveí és l'antiga església sufragània del veïnat de masies disperses de Sant Andreu de Calders, del terme municipal de Calders (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Del conjunt antic de masies que formaven aquesta unitat parroquial, actualment només queden dempeus el Molí del Castell, Malniu, Comelles, la Casa Gran de Bellveí, Bellveí, que fou transformada en una petita colònia industrial i la masia de Sant Andreu, al costat de ponent de l'antiga església de Sant Andreu. Arquitectura Antiga església parroquial, situada prop el riu Calders, a la qual sols resten les parets laterals del seu primitiu estil romànic, conservant-se, sobretot, la del sector nord i els absis central i laterals que es troben a l'est, mancant-li tota la coberta. L'interior és ple de runa; s'insinua l'escala de pujar al cor. La forma dels absis és trapezoïdal. Als absis és on es troben els carreus millor treballats i escairats. La resta és pedra amb argamassa. La façana de ponent, que és on hi havia la porta d'entrada, és inexistent. Considerada com a romànica, són pocs els elements que permeten catalogar-la com a tal, donat el seu estat ruïnós. Història La primera notícia que es troba és la del testament de Guillem de Ramon de Calders, del 1107, que al deixar els seus béns, reparteix la meitat dels mateixos entre Sant Pere de Vic, Sant Benet de Bages i Sant Andreu de Calders. Des del segle xv fou sufragània de l'església parroquial de Calders i ho va ser fins a l'any 1875, encara que no es deixà de celebrar-hi la missa. Segons Visites Pastorals se sap que hi havia l'altar de Sant Isidre i el de Santa Maria Sassala, a més de l'altar Major. Al costat, i al cantó nord, hi tenia el cementiri. Al cantó de ponent, a pocs metres de l'església, s'hi va construir una casa i molí, avui també enrunats. Referències Bibliografia BENET I CLARÀ, Albert, JUNYENT I MAYDEU, Francesc i MAZCUÑAN I BOIX, Alexandre. "Sant Andreu de Bellveí". A Catalunya romànica. XI. El Bages. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6.
Iglesia de San Andrés de Bellveí

La iglesia de San Andrés es la antigua iglesia sufragaria del vecindario de Sant Andreu de Calders del término municipal de Calders perteneciente a la comarca catalana del Moyanés en la provincia de Barcelona. Son los restos una iglesia románica incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña y protegida como Bien Cultural de Interés Local.​ Historia La primera noticia que se encuentra documentada es la del testamento de Guillem de Ramón de Calders, del 1107, que al dejar sus bienes, reparte la mitad de los mismos entre San Pedro de Vic, San Benito de Bages y San Andrés de Calders o de Bellveí. Desde el siglo XV fue sufragánea de la iglesia parroquial de San Vicente de Calders y lo fue hasta el año 1875, aunque no se dejó de celebrar la misa. Según visitas pastorales se sabe que estaba el altar de San Isidro y el de Santa María Sassala, además del altar mayor. Al lado, y orientado al norte, había el cementerio. En el lado de poniente, a pocos metros de la iglesia, se construyó una casa y molino, hoy también en ruina.​ Descripción Antigua iglesia parroquial, situada cerca el río Calders, a la que sólo le quedan las paredes laterales de su primitivo estilo románico, conservándose, sobre todo, la del sector norte y los ábsides central y laterales que se encuentran en el este, falta toda la cubierta. El interior está lleno de escombros; se insinúa la escala de subir al coro. La forma de los ábside es trapezoidal, en esta parte de la construcción es donde se encuentran los sillares mejor trabajados y escuadrados. El resto es piedra con argamasa. La fachada de poniente, que es donde estaba la puerta de entrada, es inexistente. Considerada como románica, son pocos los elementos que permiten catalogarla como tal, dado su gran estado ruinoso.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Bibliografía Benet i Clarà, Albert, Junyent i Maydeu, Francesc i Mazcuñan i Boix, Alexandre. "Sant Vicenç de Calders". A Catalunya romànica. XI. El Bages. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8 (en catalán) Gavín, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6 (en catalán) Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés de Bellveí.
Sant Andreu de Cassibrós

Sant Andreu de Cassibrós és l'església romànica del poble de Cassibrós, en el terme municipal de Vall de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà, dins de l'antic terme de Ribera de Cardós. Està situada en el lloc més alt del poble, al nord-est de Cassibrós. Té la categoria de sufragània de Santa Coloma de Surri. Descripció Petita església sense absis, té una nau pel lateral de la qual s'hi accedeix. A sobre de la porta hi ha un petit òcul, sota el pinyó de la coberta -a dues vessants feta amb llicorella-. Al nivell del teulat s'hi aixeca una espadanya -amb la data de la reforma de l'església gravada; "1826"- amb dos arquets de mig punt. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.