NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Bartomeu de Dorve

Sant Bartomeu de Dorve és l'església parroquial romànica del poble de Dorve, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada a dins del nucli de població, en el seu sector nord, el més elevat del lloc. Les primeres documentacions de Sant Bartomeu de Dorve no es troben fins al 1553, quan estava integrada en el Deganat de la Vall d'Àneu, i era servida per un co-rector. Més tard n'hi hagué fins a quatre. Al formar part de la jurisdicció de la Vall d'Àneu, era propietat dels comtes de Pallars i al segle xv passà a la casa de Cardona. Actualment roman tancada i sense culte, amb un tram de la nau esfondrat. És una església d'una sola nau, amb absis semicircular a llevant. La nau està dividida en quatre trams, amb tres arcs torals que en separen els trams. Presenta una irregularitat en la planta, que consisteix en el fet que no presenta un eix recte des dels peus de la nau fins a l'absis, sinó que l'absis es torç cap al nord. La volta és de canó, i, a part de la porta, que s'obre a migdia, té tres finestres de doble vessant, totes tres en el curt tram del mur de migdia de l'absis. Dues capelles més tardanes que l'obra original creen un transsepte davant del presbiteri, que és tancat per un retaule de fusta, de manera que l'absis roman amagat rere el retaule. A l'exterior, presenta arcades llombardes i lesenes a l'absis, que està molt sobrealçat per damunt de l'obra romànica. Un campanar de torre tardà, situat a l'angle sud-oest del temple, completa l'obra. A l'interior es conserven dues piques romàniques, una de baptismal i una de beneitera. Restauració La restauració es va executar entre el període comprés de gener 2011 a juliol 2011 i va comptar amb una inversió 200.000 euros. Va consistir en la rehabilitació de la coberta, mitjançant desmuntatge i reconstrucció amb pissarra de recuperació; el reforç estructural de la volta de l'església; el drenatge perimetral en la zona de l'absis; el reforç estructural del campanar i reparació d'esquerda; l'adequació del paviment interior i l'adequació de l'accés a l'església i al cementiri, amb consolidació del seu mur. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Bartomeu de Dorve». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Bartomeu de Dorve en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Bartomeu de la Baronia de Sant Oïsme

Sant Bartomeu és l'església de la Baronia de Sant Oïsme, dins del municipi de Camarasa, a la comarca de la Noguera. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català Descripció Sant Bartomeu de la Baronia de Sant Oïsme és l'antiga capella del castell del qual es conserva una magnífica torre circular, molt a prop del temple. Està formada per una sola nau, coberta amb volta de canó, acabada en una capçalera trevolada, amb tres absis semicirculars. En cadascun dels tres absis s'obre una finestra de mig punt i doble esqueixada. L'absis del costat nord ha estat molt modificat al llarg dels segles. Arc triomfal i volta de canó de mig punt. Porta de mig punt al nord. El campanaret quadrat sobre el creuer, amb finestres geminades amb columna i capitell mensuliforme, a les quatre cares, data del segle xii. Els murs són de carreus i la coberta de lloses de pedra del país. Notícies històriques Estava situada amb el castell al centre de la Baronia de Sant Oïsme. Al segle xviii la baronia pertanyia als Gassol, dels quals passà als Sobies i als Boatella. Referències
Sant Bartomeu de Malgrat

Sant Bartomeu de Malgrat és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici religiós, d'una nau amb absis semicircular, cobert amb volta de canó. Té dos arcs torals i un arc preabsidal. La construcció està feta amb pedres poc desbastades. Al costat de l'epístola, hi ha una antiga porta actualment tapada. L'accés més modern està al frontis. Referències
Capella nova de Sant Bartomeu de Margalef

La capella nova de Sant Bartomeu de Margalef és una església del nucli homònim, al municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al pati del casal dels Ducs d'Almenara Alta. Història Va ser feta construir entre 1776 i 1779 per Joan Antoni de Fivaller i Rubí (1714-1789), senyor de Margalef. Cap al 1998, la família Pedrol de Torregrossa va acordar amb el grup La Mercè de Lleida la restauració del casal i la capella, que va durar entre set i vuit anys. La pedra picada ha quedat vista, i les parts on hi havia totxana s'han arrebossat i pintat. Descripció És un temple de nau única amb coberta de teula àrab a dues vessants. La capçalera poligonal, i cada vèrtex, igual que les cantonades dels murs, és rematat amb carreus ben tallats de proporcions considerables respecte a la resta de pedra vista. Hi ha un campanar de paret i porta datada el 1778. Referències Bibliografia Gallart Fernández, Felip; Lladonosa Giró, Vicent «El casal de Margalef, la seva capella, els Fiveller i el ducat d’Almenara Alta». Mascançà: revista d'estudis del Pla d'Urgell, núm. 15, 2024, p. 55-64.
Sant Bartomeu de Montferri

Sant Bartomeu és l'església parroquial al cèntric carrer Major del poble de Montferri (Alt Camp) protegida com a bé cultural d'interès local. La parròquia està adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona. La parròquia té com a esglésies sufragànies la capella de Santa Maria de Vilardida (Vila-rodona) i l'ermita de la Mare de Déu de Montserrat de Montferri. Arquitectura L'església de Sant Bartomeu és de grans dimensions i de planta basilical. El seu interior presenta diversitat d'estils a causa de les successives reformes. Exteriorment l'església presenta dos elements remarcables: la portada de la façana i el campanar. La portada és constituïda per una obertura d'arc escarser resseguida per elements motllurats d'un acurat treball. La imatge de Sant Bartomeu presideix el conjunt des d'una fornícula, d'arc de mig punt, coronada per motllures amb motius florals. A ambdós costats d'aquesta fornícula hi ha dos elements decoratius situats damunt dels brancals, en els quals apareix l'any 1789. El campanar, a la dreta, presenta tres cossos, quadra l'inferior i vuitavats els dos superiors. Història L'església de Sant Bartomeu està documentada des del segle xiii (donació feta per la senyora Guillema de Castellvell el 19 d'abril de 1214). Es va bastir aprofitant les restes d'una construcció anterior, d'inicis del segle xii. La nau esquerra és la part més antiga de l'església. Al segle xii s'atribueix l'arc de ferradura, avui tapat, de la façana sud. La façana data del segle xviii, concretament de l'any 1789, d'acord amb la inscripció que hi figura. Pocs anys després, el 1797, es va realitzar el campanar. Hi ha una placa commemorativa d'aquest fet a la façana meridional. Durant la guerra civil es van cremar peces de gran valor artístic. Referències Enllaços externs Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
Sant Bartomeu de Pincaró

Sant Bartomeu de Pincaró és una antiga església del veïnat de Pincaró, poble del municipi d'Albanyà als vessants nord-llevantins del puig de Bassegoda inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta església romànica era coneguda per "eclesia parrochialis sancti Bartholomei de Pinquerono" a finals del segle xiv. L'any 1304 se cita aquest veïnat com a límit de tramuntana de la vegueria de Besalú i figura escrit en la forma Pinqueró. En ser suprimides moltes parròquies petites en el segle xvi, la de Sant Bartomeu de Pincaró fou adscrita a la de Sant Pere d'Albanyà, a la qual, segurament, ja havia estat subordinada en altre temps. Es tracta d'una construcció romànica del segle xii, d'una sola nau, coberta amb volta de canó, A llevant, té l'absis semicircular amb cornisa i finestra espitllerada i el campanar d'espadanya de doble obertura. Al nord els murs estan recorreguts per una cornisa. L'accés està en nun mur lateral i la porta d'accés està inscrita en un arc de mig punt. Referències
Sant Bartomeu de Sidamon

Sant Bartomeu de Sidamon és un monument del municipi de Sidamon (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església típica de tres naus. Una de principal i dues de més petites. Construcció senzilla. El sostre és de volta d'obra i en carreus regulars de filada només hi ha la façana, àdhuc el campanar. Té un valor urbà característic, perquè s'aixeca com a final d'una filera d'edificacions, donant de cara a la pl. Major. Edificada sobre el solar de l'antic castell de Sidamon i el temple primitiu. És de factura molt simple, amb una façana bastant austera amb una ornamentació molt puntual localitzada en l'escut de la dovella central de la portada, on hi ha la data 1788, i en el remat perlat. La conservació de l'edifici es veu afectada per l'esquerda vertical que parteix del centre de la façana, indicant grans problemes estructurals, malgrat els intents de consolidació. Des dels anys 1983-1984, l'espai públic ubicat a la dreta de l'església ha estat urbanitzat i convertit en la pl. Major. Aquesta plaça, de considerades dimensions, és pavimentada amb rajoles de colors. Té accés directe al mateix nivell des del c/ Major i a través de l'escalinata des de l'església. Fou desenvolupada segons el projecte d'Esteve Niubó Mir, enginyer tècnic agrícola. L'església ha estat allargada aquests darrers anys amb un creuer i presbiteri de maó. Referències
Sant Benet (Cabanelles)

Sant Benet és una església del municipi de Cabanelles (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada al nord-oest del petit nucli de Sant Martí Sesserres, al nord-oest del municipi de Cabanelles al qual pertany. Petita església de planta rectangular amb l'absis sense diferenciar capçat a llevant, construïda en una zona forestal, prop de la masia Castenys. Està coberta amb una volta de canó rebaixada, tot i que actualment bona part d'aquesta es troba esfondrada. Conserva un arc toral de perfil apuntat. A la part superior dels murs de tramuntana i migdia hi ha un seguit de mènsules de pedra. Presenta quatre obertures que il·luminen l'interior, esbiaixades i amb forma de sagetera. Dues estan situades al mur de migdia de la nau, una altra a l'absis i l'última a la façana principal, damunt del portal d'accés. La porta està construïda amb tres grans blocs de pedra sorrenca ben escairada. La llinda presenta l'escut dels Noguer de Segueró flanquejat per dues dates, 1845 i 1907, que fan referència a dues renovacions del temple. Per la banda interna, la llinda té gravada la següent inscripció: "MIQUEL MERCADER DE LLADÓ M'HA FET A 1907". Els brancals estan gravats amb llargues inscripcions que fan referència a l'obra. La façana està coronada per un campanar de cadireta de dos arcs, mig enrunat. Sembla que davant la façana hi havia hagut un pòrtic, avui en dia desaparegut. La construcció està bastida amb pedra desbastada disposada regularment, amb carreus a les cantonades. Tant la façana principal com l'interior del temple estan arrebossats i pintats. Història La primera referència documental que es té de l'ermita de Sant Benet data de l'any 1731 quan fou visitada, així aquesta construcció es pot enquadrar vers el segle xviii. Posteriorment va ser reformada als anys 1845 i el 1907 a mans de la família de can Noguer de Segueró, la gran casa pairal situada a la falda de la muntanya del Mont. En el portal d'entrada es poden veure dos grans blocs de pedra que actuen de brancals on es pot llegir una extensa inscripció on dona fe que el "MAGNÍFICH S. D. PERE DE NOGUER CASES BARCELÓ Y COMELLES DE ROCAFIGUERA" demanà la llicència el dia 15 de setembre de setembre de 1845 per restaurar-la. A continuació relata que l'any 1907 el net d'en Pere Noguer "L'ACTUAL CAP DE LA CASA NOGUER HA FET ARA DE NOU APARIAR AQUESTA ESGLÉSIA MAJOR". De la mateixa manera a la part interior de la llinda es pot veure la inscripció "MIQUEL MERCADER DE LLADÓ M'HA FET A 1907" fent referència al picapedrer que la va obrar. A escaigs metres de l'ermita, al nord d'aquesta, es pot apreciar una creu bastida l'any 1910, tal como ho testimonia la data gravada en el basament. Referències
Sant Briç de Tapis

Sant Briç de Tapis, antigament Sant Brici de Tàpies, és una església del municipi de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de planta rectangular d'una sola nau té una coberta a dos vessants i aparell de pedra sense treballar a excepció de les cantonades. Un campanar de cadireta de dos arcs de mig punt s'alça damunt el mur de ponent. Per altra banda, l'única porta d'accés es troba en el mur de migdia, és amb llinda i l'element més remarcable el constitueix la ferramenta romànica que decora els batents de fusta. Tot i que a l'exterior cap element palesa una separació entre la nau i el presbiteri, a l'interior un arc ultrapassat de dovelles estretes i llargues, sostingut per pilastres rectangulars, adossades. Un altre arc de ferradura, en funció d'arc toral, divideix la nau en dues crugies. La forma ultrapassada també fou emprada a la volta que cobreix l'edifici, tota ella coberta de calç igual que la resta de l'interior. Història Un document de l'any 1362 esmenta la parròquia de Sancti Brici de Tapis. A finals del segle xiv figura també en els nomenclàtors de la diòcesi "Ecclesia parrochialis sancti Bricci" de Tapies, i a inicis del segle xv com a "Sancti Bricii de Tapiis". La seva dedicació a Sant Briç resulta indicativa del culte que sant Martí ja rebia durant l'època romànica. Convé tenir en compte que sant Briç fou el bisbe que succeí al sant cavaller francès en la seu de Tours. Les capelles laterals i la sagristia s'afegiren a la construcció entre els segles xvii-xviii. Referències
Sant Cebrià de la Móra

Sant Cebrià de la Móra és un edifici religiós del municipi de Tagamanent (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica orientada a ponent, construïda amb pedra rogenca local. La part central és el cos primitiu, amb nau de quatre trams de volta apuntada i absis de casquet semiesfèric a l'interior i de planta semicircular a l'exterior, amb una finestra. Portalada de mig punt, del 1722, amb dues pedres allargades en funció de brancals. La coberta de la façana segueix la forma arrodonida. Dues capelles laterals tardo gòtiques, vers 1580, de volta de creueria, amb columnes rodones als angles de la nau principal. La capella del Nord té uns capitells senzills a les arrencades dels arcs, i a la del Sud no en té. El campanar, situat a l'angle Nord-oest, du gravada la data 1799 en una pedra. És quadrat, amb dos forats de campana. S'hi accedeix per una porta oberta a la capella Nord. L'escala està trencada a mitjana alçada. A la dreta de l'absis s'obre la sagristia, que per fora anivella els murs Sud i Oest, anant a buscar el mig de l'absis. Té restes d'uns armaris a la paret, i d'un rentamans. Té una finestra oberta al Nord. A l'absis es veuen les restes d'uns encaixos a la paret que podrien correspondre a un retaule des de terra fins a 3,3 m d'alçada. L'ara de l'altar és una làpida funerària d'època moderna, força llegible. A banda i banda de l'entrada, i fent cantonada amb les capelles, s'obren sengles altarets a la paret, amb un petit taulell sobresortint 40 cm, a 90 cm d'alçada. A la banda Nord i just al costat de la porta principal, una obertura elevada dona pas del campanar al cor, desaparegut, que reposava sobre un arc pla, les restes del qual es veuen a sobre la porta en tota l'amplada de la nau. A sota d'aquest pas, un armari. Història La Móra és un topònim que data entre els anys 898 i 917, fent referència a la vila del mateix nom, de cases disperses. L'església de Sant Cebrià és documentada el 1099. La parròquia tenia cinc famílies el 1515 i el 1686 el doble. El 1782 n'arribarà a tenir 12. Referències
Sant Cebrià de Mollet

Sant Cebrià de Mollet és una església del municipi de Mollet de Peralada (Alt Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Església situada a la zona alta del poble, al costat de l'ajuntament. Església d'una nau amb absis semicircular recoberta interior i exteriorment per una capa de morter de calç, la qual deixa al descobert molt pocs elements de l'obra romànica. És visible només la part exterior de l'absis, que queda dins un pati particular. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada i arcs de punt rodó. La volta de la nau és apuntada i seguida. La volta de l'absis és ametllada i posseeix cornisa encorbada. La nau va ser sobrepujada per una obra de fortificació convertida més tard en terrabastall on hi ha petites sageteres. Al costat de tramuntana del temple s'alça la torre campanar, que té un cos inferior de planta quadrada i al damunt s'hi alçà un cos octogonal amb arcades lleugerament apuntades. Història L'església parroquial de Sant Cebrià de Mollet fou una antiga possessió del monestir de Vilabertran des del 1093. És una construcció del segle xii. En època tardana es reformà la façana, s'afegiren capelles laterals i es construí o es reformà l'alt campanar. La nau fou sobrepujada per murs de fortificació; posteriorment convertits en terrabastall, en els quals veiem petites safeteres. Referències
Sant Cebrià de Torroella

Sant Cebrià de Torroella és un edifici religiós del municipi de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Cebrià de Torroella de Fluvià està situada a l'est del nucli, al barri de la Vila. És un edifici d'una nau amb absis semicircular. A la façana hi ha la portalada de tres arcs en degradació, llinda i timpà. Els seus tres arcs no són de mig punt sinó que tenen forma de ferradura, i les impostes del costat esquerre posseeixen decoració en relleu, motius molt esquemàtics de formes geomètriques. En el muntant, també del costat esquerre hi ha una creu en baix relleu inscrita en un cercle. Al centre de la façana hi ha un petit rosetó probablement d'època posterior. El mur és coronat per un campanar de cadireta reformat per tres pilastres rectangulars. Al costat nord de la porta, encastada al mur, hi ha una làpida sepulcral gòtica que té la meitat de la inscripció destruïda. L'aparell romànic dels murs laterals només és visible en uns curts trams, ja que el segle xviii s'afegiren a cada costat del temple unes capelles laterals. També es construí una sagristia a la banda sud. El mur de la capçalera de la nau, que destaca per sobre de la teulada de l'absis, és ben conservat i s'enlaira quelcom respecte a la coberta. L'absis semicircular posseeix al centre una finestra de doble esqueixada i arcs de mig punt. Interiorment, la volta de la nau és apuntada i seguida. L'arc triomfal és apuntat, doble i en degradació. L'aparell d'aquesta església és de carreus grans i ben escairats. En construir les capelles laterals i la sagristia es reutilitzaren els carreus dels murs que s'hagueren d'esbotzar. Història La construcció de l'església de Sant Cebrià se situa, per les seves característiques, entre els segles xii i xiii. Posteriorment al segle xviii, s'hi afegiren dues capelles a cada banda de la nau, i la sagristia a la dreta. L'edifici es troba en bon estat de conservació. Referències
Sant Celdoni i Sant Ermenter de Cellers

Sant Celdoni i Sant Ermenter de Cellers més conegut a la comarca com Monestir de Cellers és un monument del municipi de Torà (Solsonès) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Monestir benedictí situat a 9 km de Torà, al fons de la vall de Cellers. Aquest conjunt està format per diverses dependències que s'han anat afegint al llarg dels anys. L'església és l'element principal d'aquest antic monestir, però al voltant d'aquesta trobem l'anomenada Casa dels Sants (SE), dos patis (O) i la rectoria (O). Església de planta quasi quadrada amb una capçalera triabsidal mancada de nau. Dins el gruix del mur hi ha dues petites absidioles, una a cada banda de l'absis central. L'espai quadrangular és cobert amb una cúpula sobre petxines. La cripta, sota l'absis central, té tres naus i dotze parells de columnes amb capitells esculpits. Notícies històriques Segons la llegenda, les despulles dels màrtirs sant Celdoni i sant Ermenter foren portades a Cellers, un poblet de la vall de Forest, a l'antic terme de Llanera de Solsonès, procedents d'un monestir d'Aragó, per enterrar-les en un lloc segur, lluny del perill musulmà, i aixecar-hi una església. El 1038 els monjos Guillem, Galid i Seniofred rebien un donatiu per tenir cura de l'església de Sant Celdoni i Sant Ermenter. Amb el temps s'hi formà una petita comunitat benedictina, que el 1070 passà a dependre del monestir de Sant Serni de Tavèrnoles, i esdevingué un petit priorat. A mitjan segle xiv quedà pràcticament deshabitat, per la qual cosa el comte de Cardona, Joan Ramon Folc, d'acord amb el senyor feudal de la contrada, Ramon de Pinós, considerà que la solitud del lloc no era adient per a tenir-hi les relíquies dels sants, que foren traslladades el 19 d'octubre de 1399, un diumenge segons diu l'acta del notari, a l'església de Sant Miquel de Cardona i col·locades en el seu altar major. La versió popular diu, però, que els cossos foren robats pel comte o en tot cas comprats. Així també ho explica el Martirologi Català de F. Reirola Masferret, 1880. Finalment, per una butlla de 1593, les rendes del monestir quedaren incorporades a la canongia de la catedral de Solsona. Devia patir alguns desperfectes durant la Guerra dels Segadors, així trobem que part de la paret del frontispici és de carreus molt treballats provinents d'una restauració que data del 1700, segons està inscrit en una pedra de la girola central i en els ferros forjats de la porta. Encara avui el diumenge de Passió s'hi celebra la Festa del Perdó en la que hi ha la possibilitat de confessar-se. També inclou una missa i un dinar campestre. Referències Bibliografia Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol. II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 165. ISBN 84-607-0408-4.
Sant Climent d'Estana

Sant Climent d'Estana és l'església d'Estana, en el municipi de Montellà i Martinet (Cerdanya), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una construcció de pedra i maçoneria i coberta de teula àrab. D'una sola nau de volta d'aresta incompleta i tres cossos amb arcs formers que conformen les capelles. El cor, als peus, està construït amb pedra i fusta. Interior emblanquinat i amb restes de pintures. La portada als peus de mig punt dovellada. Òcul a la façana. Capçalera plana. Torre campanar als peus, a ponent, de tres cossos d'alçada construïts amb pedra i maçoneria. Referències