NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Andreu de Castellcir

Sant Andreu de Castellcir és l'antiga església parroquial del poble de Castellcir, en el terme municipal homònim, a la comarca del Moianès. És inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Té cementiri propi, l'antic cementiri de la parròquia, modernament esdevingut municipal i encara en ús, i està situada a llevant de l'actual poble de Castellcir, a l'esquerra de la riera de Castellcir, al fons de la vall d'aquesta riera. Forma un petit veïnat no agrupat amb la masia de Cal Tomàs, situada al costat sud-oest de l'església, la Rectoria Vella i les properes, més a ponent, de Can Gregori, Cal Jaumet i, més llunyana al sud-sud-oest, la Codina. S'hi accedeix des del Carrer de l'Amargura pel Camí de Sant Andreu en poc més d'un quilòmetre de recorregut. El camí travessa la Riera de Castellcir pel Passant de Sant Andreu, i accedeix en poc tros més a l'església. Descripció L'edifici original ha estat modificat i renovat de tal manera que ha perdut l'antiga fesomia per a esdevenir un edifici de planta rectangular i coberta a dues aigües. Portal d'arc rebaixat. Dels absis originals romànics resta tan sols el del cantó nord. Corona el frontis una torre-campanar de planta quadrada. Hi ha un cor amb columnes i antics capitells treballats. Història L'església fou erigida a la segona meitat del segle xi. Consagrada el 8 de gener d'un any desconegut. Es va dedicar als apòstols Andreu, Jaume i Joan. Al segle xiii un dels absidiols es dedicà a Santa Maria. Les notícies més antigues de la seva existència daten del 1092 i 1116. Sobre l'origen i lloc d'emplaçament hi ha diverses hipòtesis, a part d'una llegenda que explica que aquesta església fou construïda pel senyor de Castellcir en un lloc no visible des del castell, ja que aquest, es comenta, assassinà el capellà en un acte de bogeria. Referències Bibliografia DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5 GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0 RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0. Enllaços externs Sant Andreu de Castellcir en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Andreu de Llorona

Sant Andreu de Llorona, o Lliurona, és l'església parroquial del poble de Lliurona, al municipi d'Albanyà, si bé dins de l'antic terme extingit de Bassegoda, pertanyent a la Garrotxa, i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una construcció romànica del segle xi, una mica modificada pels afegits d'èpoques posteriors. És un edifici d'una sola nau amb el teulat sobrealçat; l'absis, que era semicircular, mirava a llevant però fou destruït per erigir en el seu lloc la sagristia. A migjorn hi ha tres finestres en arc de mig punt i una cornisa; la porta d'ingrés, amb arcs en gradació, descansa damunt d'una cornisa sostinguda per cartel·les, i el timpà està decorat amb un ornament floral de temps més avançats. En un dels costats s'alça una torre campanar, d'època posterior, de planta quadrada amb un arc de mig punt a cadascun dels seus costats. L'església de "Sancti Andrear de Loron" ja se cita l'any 1019 amb motiu de la donació feta pel bisbe Pere Roger en instituir-se la Canònica gironina. Anys després, l'església i els seus alous foren retinguts pel vescomte Miró fins que, l'any 1031, en produir-se la seva mort, en recuperà la possessió l'esmentada Canònica. El topònim del lloc, unit al nom del sant titular del temple, s'esmenta en el decurs del temps com a "Lorona" (1171), "Lerona" (1362) i "Llorona" (1691). Aquesta església tingué un valuós retaule obrat pel mestre Mates a mitjan segle XVI constituït per sis taules amb escenes de la vida i martiri de Sant Bartomeu. També l'any 1915 hi fou dipositada la Mare de Déu de la Paloma, una talla gòtica d'alabastre del segle XIV. La imatge provenia de l'antic santuari de Sant Joan de Bossols, o de Baussols, destruït per un llamp aquell mateix any. Tot aquest patrimoni artístic fou destruït ens ser incendiada l'església durant 1936, durant el primers temps de la Guerra Civil. Referències
Sant Andreu de Malmercat

Sant Andreu de Malmercat és l'església parroquial romànica del poble de Malmercat, pertanyent al terme municipal de Soriguera, a la comarca del Pallars Sobirà. Formava part del seu terme primigeni. Està situat al sud-oest del poble, separada uns 80 metres del centre de Malmercat i en un punt una mica més baix que la resta. Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Soriguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Andreu de Malmercat en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Referències
Sant Andreu de Rodés

Sant Andreu de Rodés és l'església parroquial del poble de Rodés, en el terme municipal de Rialb, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme del mateix nom. És dins del nucli de població de Rodés, en el seu sector occidental. D'aquesta església depenia com a sufragània la de Sant Quirze de Sant Romà de Tavèrnoles. Descripció Petita església de planta rectangular amb capçalera a l'orient i porta a la façana de ponent a la qual s'hi accedeix per un petit atri adossat. A l'angle sud-oest, s'aixeca l'espadanya de dos arcs, de factura moderna construïda amb maons i amb superfícies arrebossades. L'aparell utilitzat en la resta de l'edifici és de pedra pissarrosa sense desbastar. La coberta és a dues aigües de llicorella. L'església de Rodés depenia de la de Sant Romà de Tavèrnoles. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Andreu de Ruïtlles

Sant Andreu era l'antiga església parroquial, avui tancada al culte, del poble de Ruïtlles, esdevingut en l'actualitat un veïnat de Mieres. Està protegida com a bé cultural d'interès local. És una construcció d'una sola nau, coberta amb volta de canó i molt modificada en el transcurs del temps. L'absis és semicircular, amb una finestra espitllerada a la part central, cegada des de l'interior de l'edifici, situat a la banda de llevant. A migdia hi ha la sagristia afegida al mur. La porta d'entrada allindanada amb l'any 1798 a ponent. Al damunt s'hi obre un ull de bou i assentat sobre l'extrem sud-oest es troba el campanar d'estructura octogonal i acabat en cúpula, d'època moderna i fet amb rajols. El forrellat conservat a la porta de l'església és d'època romànica. Cal destacar el seu ornament amb motius geomètrics, que el diferencien dels seus coetanis, ja que no està acabat amb un cap de drac. L'indret va ser colonitzat pels monjos benedictins de Sant Esteve de Banyoles a favor dels quals signà el papa Benet VIII, l'any 1017, la butlla confirmatòria de possessions on se cita el temple de "Sancti Andree de Rovilias". De l'acabament del mateix segles XI és al citació "Sancti Andree de Riutulis" denominació que es va convertir en "Ramilis" al segle xii i en "Rovilis" a la catorzena centúria. Sant Andreu apòstol va ser molt invocat a la contrada per a demanar la pluja en temps de sequedat, tal com indiquen els Goigs que té dedicats a Ruïtlles: "Gran ditxa es de Mieras, y de Ruillas lo Veynàt, perque en totas las miserias, gosa tan gran Advocát; majorment en Sequedát, logra Pluja com se veu". Referències
Sant Andreu del Coll

Sant Andreu del Coll és un edifici religiós del municipi d'Olot protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Situat a la falda del vessant sud de la serra de Sant Miquel del Mont. El temple presenta una sola nau amb absis circular que presenta finestra central i un fris sostingut per mènsules senzilles i cornisa. Per la part nord s'hi ha afegit la sagristia, posterior al romànic. La porta d'entrada és al sector de migdia. A les façanes nord i sud hi ha una cornisa. El campanar, que havia estat de cadireta, és de torre amb teulat a quatre vessants i s'assenta sobre l'extrem sud-oest de l'edifici. Cal datar-lo del segle xviii. Es va haver de refer a causa de les destrosses ocasionades pel llamp que hi va caure l'estiu de 1876. Història L'església actual és una construcció del segle xii, però les primeres notícies de la seva existència daten del 953, quan el comte de Besalú, Guifré, feu donació del monestir de Santa Maria de Ridaura i les seves pertinences al cenobi de Santa Maria la Grassa. El 995 el bisbe de Girona va fer la consagració del temple anterior a l'actual. Fins a l'any 1936 l'església conservà una notable làpida sepulcral gòtica, d'alabastre, en la qual es representava l'enterrament de Berenguer del Coll, senyor del veí castell romànic. Avui n'hi ha una còpia de guix al museu d'Olot. Des de l'any 2006, els Amics de l'Alta Garrotxa s'han proposat recuperar l'entorn, l'ermita i l'aplec que se celebra el diumenge abans de la festa de sant Andreu apòstol (30 de novembre). Referències
Sant Antoni (Sant Llorenç de la Muga)

Sant Antoni és un edifici religiós del municipi de Sant Llorenç de la Muga (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada a la riba esquerra de la Muga i a tocar a la carretera d'Albanyà. Aquest temple és de nau única, de planta rectangular i sense capçelera destacada. Presenta coberta a dues vessants, i a l'interior la volta és de canó. El portal és de rajol amb senzill rosetó, i al seu damunt, un campanar de cadireta d'un sol arc, també de rajol. Davant de la façana hi ha una galilea, amb coberta de dos vessants en el qual s'obren tres arcades de mig punt fetes amb rajols. Sobre l'arcada frontal hi figura la data 1835. A l'altar hi ha un petit retaule del segle xix. Història Sobre l'arcada frontal de la galilea hi figura la data de 1835. Dos documents parlen de la construcció i benedicció de la capella, ambdós datats també l'any 1835. El primer es refereix a l'obra de Pere Caballer. El segon document és l'acta de benedicció amb data del 22 d'abril del 1835. Referències
Sant Antoni Abat de Mentui

Sant Antoni Abat de Mentui és l'església parroquial del poble de Mentui, de l'antic terme municipal de Montcortès de Pallars, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el mateix poble de Mentui, en el centre d'aquesta petita població. Descripció Petita església d'una sola nau, amb absis semicircular al nord i façana a l'extrem sud, al centre de la qual es troba una senzilla porta d'arc de mig punt i sobre d'aquesta un diminut òcul. Al costat est de la nau s'aixeca el campanar, de secció octogonal, rematat per un xapitell. A l'oest hi ha una petita capella. La nau és coberta amb volta de canó i teulada a dies aigües. Els murs són d'aparell irregular sense desbastar. La façana és en part arrebossada. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. XI, pàg. 380. Madrid: Imprenta del Diccionario geográfico, 1848. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Montcortès de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Antoni Abat de Mentui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Sant Antoni de Cervera

Sant Antoni de Cervera és una obra de Cervera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau amb capelles laterals, realitzada en pedra, carreus i paredat. Presenta contraforts exteriors amb pilars adossats, a l'interior, volta de canó amb llunetes, amb arcs de mig punt i apuntats, de vuit trams. Cor als peus. La portada està situada als peus, arc de deprimit amb dues columnes adossades, una per banda, amb cariàtides que sostenen capitells corintis. Damunt la porta hi ha un medalló de forma ovalada, emmarcat per sumptuoses volutes que representa una escena de la crucifixió. Un altre element, més alt, és una mena de fornícula amb una estrangulació central, a la que sembla mancar-li una imatge. A l'altar major es pot observar la figura d'un Sant Crist crucificat, de fusta, realitzat al segle xiv. Història Església construïda al segle xviii al lloc ocupat anteriorment per una altra del segle xiii dedicada al mateix Sant en devoció a una relíquia duta a Viena del Delfinat, en terres de França i en atenció a les curacions que li foren atribuïdes del "mal de foc", una epidèmia que causà moltes víctimes. Aquesta plaga originà la creació d'un ordre hospitalari dedicat a tenir cura dels malalts i sembla que el primer establiment peninsular fou el de Cervera. Tant l'hospital com l'església foren protegits pels reis d'Aragó. La vida pacífica de la institució durà fins al segle xv. L'any 1401 entrà en decadència la Casa de Cervera. El segle xviii l'Ordre dels antonians hospitalers de Cervera fou extingida. L'any 1738 es van repartir els béns dels antonians i el règim de l'església va quedar en mans dels capitans de l'administració del Sant Crist. L'any 1787 es va construir la façana actual, a càrrec dels Administradors del Sant Crist i per això van fer representar damunt el portal el relleu al·lusiu al Sant Crist que s'hi venera, tallat, segons la llegenda per pelegrins angèlics. Les cariàtides de la façana, datades de l'any 1598, procedeixen d'alguna obra anterior. Hi ha també una làpida que conté el text de la consagració de l'església de l'any 1347 amb la relació de les capelles que hi havia en aquella data. Referències
Sant Antoni de la Salvetat

Sant Antoni de la Salvetat és un edifici religiós al municipi de Jafre (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una capella de dimensions reduïdes de planta rectangular sense capçalera destacada exteriorment, teulada de doble vessant. Al frontis, porta amb llinda rectangular, un petit òcul i al cim una espadanya d'un arc. La coberta és d'embigat. Hi ha un arc diafragmàtic -en funció d'arc triomfal- apuntat que arrenca de mènsules en secció de bisell. Dos esglaons eleven el sòl del presbiteri. L'interior és cobert d'arrebossat, la molt malmès, igualment que el parament extern del mur septentrional. La construcció és de pedres petites, sense treballar, lligades amb morter, però a la part inferior dels murs observables, apareix un altre tipus de parament, de carreus bastament escairats, que s'afileren, el qual sembla pertànyer a època anterior a la resta de l'edifici. L'ermita de Sant Antoni, al veïnat de la Salvetat, sobre el marge esquerre del riu Ter, ja existia l'any 1637. El 1656 fou robada la seva campana per les tropes franceses que acampaven a la rodalia. El santuari tenia dret de refugi, fet que ha donat origen al topònim "la Salvetat". Fou molt activa la seva confraria, encara existent l'any 1794. Actualment la capella serveix de magatzem de masia veïns i es troba en un estat de conservació lamentable. (vegeu la fotografia de l'interior que publica J. M. Gavín a "L'inventari d'Esglésies" del Baix Empordà). Referències
Sant Antoni de Montalt

Sant Antoni de Montalt fou un monument del municipi de la Morera de Montsant (Priorat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Actualment només se'n conserva un conjunt d'edificis enderrocats. Descripció Entre els edificis enderrocats es troben les restes del que fou el Mas de Sant Antoni amb una capella annexa, enrunada igualment, que presenta al marc de la porta, fet en pedra, la data de 1703. Aquesta construcció podria correspondre amb certa seguretat a l'antiga església modificada i convertida en santuari. Els murs són fets amb carreus disposats regularment, més grans als cantons. Hi ha un portal adovellat a la façana principal, amb dues petites finestres a cada costat. Aquest sector no conserva la teulada. A manera d'annex hi ha una torre alçada sobre la que possiblement fou la capella del Mas, que conserva una porta amb una forma lobulada cisellada a la llinda. A banda i banda de la porta hi ha dues finestres quadrades que resten tapiades, fetes amb quatre grans blocs de pedra. A la part superior, afegida en una segona fase, s'hi obren dues finestres rectangulars. Història L'única part que resta sencera en el conjunt de runes és el santuari, degut segurament a que va ser convertit en habitatge després de l'exclaustració, fins que no va ser abandonat. El municipi fou abandonat pels seus habitants el 1285, suposadament forçats pels cartoixos, ja que consideraven que el nucli habitat es trobava massa proper del monestir, oferint-los a canvi terres i dots en altres pobles de la seva jurisdicció. Referències
Sant Antoni de Pàdua (Altafulla)

Sant Antoni de Pàdua és una església renaixentista amb afegits barrocs del municipi d'Altafulla protegida com a bé cultural d'interès local. És una ermita renaixentista popular amb afegits d'estil barroc, que va més en consonància amb les manifestacions arquitectòniques de tota la resta de la vila. Va ser construïda molt possiblement abans de l'any 1717. L'estil arquitectònic és d'una gran senzillesa. La planta és d'una nau -amb llunetes- i el revestiment és de maçoneria, reforçades amb carreus a les cantonades. Història L'ermita d'Altafulla fou erigida gràcies a la donació que de part dels seus béns feu el pescador i primer ermità, Baltasar Rabassa, però com que la deixà de Rabassa resultà insuficient per a cloure l'obra. Els pescadors es comprometeren a acabar-la a base d'aportar la meitat de la setena part de la pesca fins que l'ermita restés acabada, cosa que succeí l'any 1717. Durant la guerra del francès, l'ermita sofrí greus desperfectes, ja que la seva localització estratègica va fer que fos ocupada per les tropes napoleòniques que la utilitzaren com a caserna. En els anys que regentà la parròquia d'Altafulla el rector vallenc Ramon Piñas i Morlà, aquest emprengué l'obra de restauració d'aquesta popular ermita, dotant-la d'un nou altar major, d'una graderia en el presbiteri i d'una carretera d'accés a l'ermita. Referències Enllaços externs «Sant Antoni de Pàdua». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Antoni de Roquetes

Sant Antoni de Roquetes és l'església parroquial de Roquetes (Baix Ebre) i és inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És de planta rectangular. El model bàsic és d'una sola nau amb capelles laterals entre els contraforts (quatre trams de nau, amb vuit capelles laterals, de les que només funcionen com a tal sis). L'absis és rectangular, amb la sagristia i una altra capella, a banda i banda, completant la capçalera regular del rectangle. La façana exterior de gran sobrietat, i hi destaquen la portalada, en forma d'arc triomfal, amb una petita fornícula amb la figura del sant titular. Presenta un senzill frontó que domina la façana i una torre campanar, de planta quadrada (al costat esquerre de la façana), i que es troba inscrita dins del mateix edifici. A nivell interior, encara que la planta és d'una sola nau, sembla funcionar com una església de tres naus, en estar oberts els murs interiors dels contraforts, amb grans arcs de mig punt. La nau està coberta per volta de creueria amb arcs de mig punt, situant-se primer una volta semiesfèrica (punt central del creuer que no es manifesta exteriorment), i a l'últim una gran tribuna. La il·luminació és dolenta degut a la gran alçada de les capelles laterals. Conserva pintures murals, capitells compostos i alguns altars de formes pseudoclàssiques. Història Al principi funcionava no com a parròquia, sinó que depenia de la seu de Tortosa, enviant un sacerdot per a realitzar els actes litúrgics. A principis de l'últim terç del segle xix comença a funcionar com a parròquia. Durant la Guerra Civil es va fer servir com a mercat. L'estructura de l'edifici no va sofrir grans desperfectes, però tots els elements ornamentals i els altars van ésser destruïts (els presents són posteriors a la Guerra Civil). Referències Enllaços externs «Sant Antoni de Roquetes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Bartomeu d'Albinyana

Sant Bartomeu d'Albinyana és una església d'Albinyana inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Davant l'església trobem el Sagrat, plaça amb xiprers que abans era el cementiri. La façana de l'església, és dividida en dos cossos horitzontals mitjançant dues motllures; i decorada amb dues pilastres estriades i adossades (una a cada banda). La porta té al damunt la llinda amb motllura en forma de semicercle. El remat consta de dos pinacles i un cos en forma de triangle al mig. L'interior té tres naus. La central presenta volta d'aresta i és separada de les laterals per arcs semicirculars. Als peus de l'església hi ha el cor suportat per un arc escarser. El campanar és una torre quadrada, amb els angles aixamfranats i coronat amb un penell que és un àngel petitó, que recorda al del Vendrell. Història L'església de Sant Bartomeu és documentada el 1120 en la confirmació de les possessions del monestir de Sant Cugat del Vallès del papa Calixt II. D'aquesta església d'estil romànic i d'una sola nau tan sols en resta la part de l'absis i els arcs laterals de mig punt. Al segle xviii s'amplià l'església i es construïren les naus laterals (la dreta en el 17969 i l'esquerra el 1723) segons les inscripcions que presenten cadascuna. El campanar i la façana daten del segle xix segons una inscripció que hi havia en el campanar. Durant la guerra del 36 es cremaren les imatges, els bancs, a l'interior de l'església i el campanar feu de xemeneia. El maig de 2018 es van acabar vint-i-cinc anys d'obres de restauració. Referències Enllaços externs «Sant Bartomeu d'Albinyana». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.