NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Vallmoll

Santa Maria és l'església parroquial de Vallmoll (Alt Camp). Està protegida com a bé cultural d'interès local. La parròquia inclou l'ermita de la Mare de Déu del Roser i les parròquies sufragànies de Sant Jaume dels Garidells i Santa Magdalena de la Masó. Està adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona. Arquitectura L'edifici de l'església és de tres naus amb quatre trams. Els suports són pilars i pilastres, i arcs de mig punt. La nau central es cobreix amb volta de canó amb llunetes. El cor és als peus. El campanar s'eleva a l'esquerra de la façana; té base quadrada, dos cossos vuitavats i remat de teula. La façana presenta una disposició simètrica. La porta, centrada, és d'arc escarser; l'emmarquen motllures que figuren dues pilastres que suporten una cornisa, damunt la qual hi ha una fornícula buida, també emmarcada per motllures. Més amunt se situa una obertura circular emmarcada per un esgrafiat. El coronament de la façana és en forma de frontó. Tota ella mostra arrebossat amb imitació de carreus. L'obra és de paredat i carreus de pedra treballada als angles. Història El projecte d'ampliació de l'antiga església de Vallmoll data el 1771. L'any següent va començar a ser enderrocada, i així mateix s'inicià la construcció de la nova, executada pel mestre de cases Salvador Guinovart, sota la direcció de l'arquitecte tarragoní Joan Antoni Rovira. L'obra es finalitzarà l'any 1775, i el 13 de juny de 1776 l'església fou beneïda per l'arquebisbe de Tarragona. El 1936 foren destruïts els retaules barrocs que contenia, entre els quals es trobava un de realitzat per Antoni Pallars entre 1778 i 1793. De l'església anterior procedeix el Retaule de Vallmoll, una obra de 1447-1450 de Jaume Huguet, fragments del qual estan repartits entre el Museu Diocesà de Tarragona, el Museu d'Art de Catalunya i el Louvre. Referències Enllaços externs «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
Iglesia de Santa María (Vallmoll)

Santa María de Vallmoll es la iglesia parroquial de Vallmoll (Alto Campo) en la provincia de Tarragona. Está protegida como Bien Cultural de Interés Local. La parroquia incluye la ermita de la Virgen del Rosario y las parroquias sufragáneas de San Jaime de Els Garidells y Santa Magdalena de La Masó. Está adscrita al arciprestazgo del Alto Campo del arzobispado de Tarragona.​ Historia El proyecto de ampliación de la antigua iglesia de Vallmoll data del 1771. Al año siguiente empezó a ser demolida, y asimismo se inició la construcción de la nueva, ejecutada por el maestro de obras Salvador Guinovart, bajo la dirección del arquitecto tarraconense Joan Antoni Rovira. La obra se finalizó el año 1775, y el 13 de junio de 1776 la iglesia fue bendecida por el arzobispo de Tarragona.​ En 1936 fueron destruidos los retablos barrocos que contenía, entre los que se encontraba uno realizado por Antoni Pallars entre 1778 y 1793. De la iglesia anterior procede el Retablo de Vallmoll, una obra de 1447-1450 de Jaume Huguet, fragmentos del cual se encuentran repartidos entre el Museo Diocesano de Tarragona, el Museo Nacional de Arte de Cataluña y el Museo del Louvre.​ Descripción El edificio de la iglesia es de tres naves con cuatro tramos. Los soportes son pilares y pilastras, y los arcos son de medio punto. La nave central se cubre con bóveda de cañón con lunetas. El coro se encuentra en los pies del templo. El campanario que se eleva a la izquierda de la fachada, tiene base cuadrada, dos cuerpos ochovados y remate de teja. La fachada presenta una disposición simétrica. La puerta, centrada, es de arco escarzano; la enmarcan molduras que representan dos pilastras que soportan una cornisa, sobre la cual hay una hornacina vacía, también enmarcada por molduras. Más arriba se sitúa una abertura circular enmarcada por un esgrafiado. El coronamiento de la fachada lo forma un frontón. Toda ella muestra un rebozado con imitación de sillares. La obra es de mampostería y sillares de piedra trabajada en los ángulos.​ Referencias Enlaces externos Diputación de Tarragona (ed.). «Mapa de recursos culturales».
Mare de Déu del Soler

La Mare de Déu del Soler és una ermita del poble de Montardit de Baix, al terme municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està situada a prop i a la dreta de la Noguera Pallaresa, a ponent de la carretera N-260/C-13, a prop i al nord-oest del Pont de l'Hostal Nou i del lloc on hi hagué l'Hostal Nou. Edifici d'una nau, les seves proporcions són molt allargades. El presbiteri, però, no sobresurt a l'exterior i a llevant hi ha un absis semicircular amb volta de tambor i mancada, a l'exterior, de tota decoració. La nau es troba dividida per tres arcs faixons que suporten la coberta de fusta i el llosat. Un banc d'obra corre al llarg de la nau. La porta situada a migdia té un arc de mig punt format per dovelles molt ben tallades i de grans dimensions. Una gran espadanya de dos arcs s'aixeca a la façana de ponent, construïda el segle xvii. Història Tot i que d'origen romànic, aquesta església fou profundament reformada durant el segle xviii, quan es construí, entre altres coses, el campanar d'espadanya abarrocat que ocupa tota la façana de ponent. La Mare de Déu del Soler ha estat la patrona de Sort i té força renom a tota la contrada. El Primer de Maig s'hi celebra un gran aplec. S'hi venera una imatge de la Mare de Déu amb l'Infant que, si bé és moderna, està feta copiant l'antiga, malauradament desapareguda. Es diu que en aquest indret existí un castell i una comunitat de l'Ordre del Temple. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Mare de Déu del Soler en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Ermita de la Virgen del Soler

La Ermita de la Virgen del Soler se encuentra en el pueblo de Montardit de Baix, perteneciente al término municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirá de la provincia de Lérida. Pertenecía al antiguo término de Enviny. Está situada cerca y a la derecha de la Noguera Pallaresa, a poniente de la carretera N-260 / C-13 , cerca y al noroeste del Puente del Hostal Nou y del lugar donde hubo el Hostal Nou. Aunque de origen románico, esta iglesia fue profundamente reformada durante el siglo XVIII, cuando se construyó, entre otras cosas, el campanario de espadaña con carácter barroco que ocupa toda la fachada de poniente. La ermita de la Virgen del Soler es centro de un encuentro comarcal el día 1 de mayo de cada año. Se venera una imagen de la Virgen con Niño que es reproducción de la antigua, desaparecida. Bibliografía Gavín, Josep M. (1981). Pallars Jussà. Inventari d'esglésies, 8 (en catalán). Barcelona: Arxiu Gavín. ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi (1984). «Sort - Enviny». El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Gran geografia comarcal de Catalunya, 12 (en catalán). Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-85194-47-0. Enlaces externos Mare de Déu del Soler en su entorno, en el Instituto Cartográfico de Cataluña
Camp Municipal de Rugbi La Foixarda

El Camp Municipal de Rugbi La Foixarda és un camp de rugbi en què habitualment juguen els seus partits el Gòtics RC i el Barcelona Universitari Club (B.U.C.) i, ocasionalment, també la selecció espanyola de rugbi i la selecció catalana de rugbi. Està situat al sector de la Foixarda, dins el Parc de Montjuïc, a la muntanya olímpica de Montjuïc de la ciutat de Barcelona, sobre la fondalada de l'antiga pedrera Foixarda coneguda com el Sot de la Foixarda. En el seu moment va arribar a albergar 25.000 espectadors, si bé la seva capacitat actual és d'uns 800 espectadors. Història Es va inaugurar inaugurat el 25 de desembre de 1921 amb la disputa d'un partit amistós de futbol entre el FC Barcelona i l'Sparta de Praga, amb intenció de convertir-lo en l'estadi seu dels Jocs Olímpics de 1924 sota el nom de "Estadi Català" L'Estadi Català va ser un projecte d'estadi olímpic construït a la muntanya de Montjuïc (Barcelona), inaugurat l'any 1921 en el marc del projecte de candidatura dels Jocs Olímpics de Barcelona previstos per a l'any 1924. El projecte, iniciat a la pedrera de la Foixarda, va restar aturat en saber-se que la ciutat que acolliria els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 seria París. El projecte, a més, va quedar descartat per acollir la següent candidatura olímpica de la ciutat, l'any 1936, en favor la construcció de l'actual Estadi Olímpic Lluís Companys. Actualment l'Estadi Català és un camp esportiu on es practica rugbi i es coneix amb el nom de Camp Municipal de Rugbi La Foixarda. L'any 1952 l'Ajuntament va decidir destinar el camp a la pràctica del rugbi. En 1955 va ser la seu de la competició de rugbi durant els Jocs Mediterranis celebrats aquell any a Barcelona. També va ser seu de la final de la Copa del Rei de Rugbi, en les seves diferents denominacions, en els anys 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1965, 1966 i 1985. El 2013 es van iniciar les obres per substituir el terreny de gespa natural, molt malmesa, per una superfície de gespa artificial amb una nova xarxa de drenatge i de reg. També va ser substituïda la xarxa d'il·luminació, dotant així mateix les seves instal·lacions de l'equipament necessari, tot això homologat per la Federació Espanyola de Rugbi. El cost de les obres es va calcular en 775.589 euros. Referències Enllaços externs «Camp Municipal de Rugbi La Foixarda». Sants-Montjuïc. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2018-04-02. [Consulta: 1r abril 2018]. «Camp Municipal de Rugbi La Foixarda». Instal·lacions esportives. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2018-04-01. [Consulta: 1r abril 2018].
Camp Municipal de Rugby La Foixarda

Campo Municipal de Rugby La Foixarda is a rugby stadium located in the Sants-Montjuïc district, Barcelona, Catalonia, Spain. Its location lies in the Foixarda sector, in the Montjuic Park, in the Montjuïc, Barcelona, built in the site of the old Foixarda quarry's ravine, known as El Sot de la Foixarda. The field is habitually used as home ground by Gòtics RC and Barcelona Universitari Club and, occasionally, used by Spain national rugby union team and Catalonia national rugby union team. It is a natural grass field opened in 1921 and holds about 1.200 people. History The field was inaugurated on 25 December 1921 when a football friendly match between F.C. Barcelona and Sparta Praha was being disputed, with the intention of converting the field into the main stadium of the 1924 Olympic Games, with the name "Stadium Catalán". In 1955, the field was the rugby union venue in that year's Mediterranean Games edition, disputed in Barcelona. It was also the venue for the Copa del Rey de Rugby final, in the 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1965, 1966 and 1985 seasons. In 2013, were started the works to replace the natural grass surface, in poor conditions, with an artificial grass surface, with a new draining and irrigation network. The floodlights were also replacing, equipping its facilities of all the necessary equipment, everything homologated by the Spanish Rugby Federation. The price of the works was calculated in € 775,589. Capacity In its days, the field held 25.000 spectators, although its current capacity is around 1.200 spectators. References External links Gòtics R.C. official website Universitari Club official website
Campo municipal de rugby La Foixarda

El campo municipal de rugby La Foixarda (en catalán: Camp Municipal de Rugbi La Foixarda) es un campo de rugby en el que habitualmente juegan sus partidos el Gòtics R.C. y el Barcelona Universitari Club (B.U.C.) y, ocasionalmente, también la selección española de rugby y la selección catalana de rugby. Se encuentra situado en el sector de La Foixarda, dentro del parque de Montjuic, en la montaña olímpica de Montjuic de la ciudad de Barcelona,​ sobre la hondonada de la antigua cantera Foixarda conocida como el Sot de la Foixarda.​ Historia Fue inaugurado el 25 de diciembre de 1921 con la disputa de un partido amistoso de fútbol entre el FC Barcelona y el Sparta de Praga,​ con intención de convertirlo en el estadio sede de los Juegos Olímpicos de 1924 bajo el nombre de "Stadium Catalán".​ En abril de 1923 acogió el primer Campeonato de Cataluña de Baloncesto en el que la Sociéte Sportive Patrie se impuso en la final al Barcelona BBC por 8-4.​ En 1955 fue la sede de la competición de rugby durante los Juegos Mediterráneos celebrados aquel año en Barcelona. También fue sede de la final de la Copa del Rey de Rugby, en sus diferentes denominaciones, en los años 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1965, 1966 y 1985. En 2013 se iniciaron las obras para sustituir el terreno de césped natural, muy maltrecho, por una superficie de césped artificial con una nueva red de drenaje y de riego. También fue sustituida la red de iluminación, dotándose así mismo sus instalaciones del equipamiento necesario, todo ello homologado por la Federación Española de Rugby. El costo de las obras se calculó en 775 589 euros. En 2014 el campo acogió un enfrentamiento amistoso entre las selecciones del País Vasco y Cataluña.​ Aforo En su día llegó a albergar 25 000 espectadores, si bien su capacidad actual es de unos 1200 espectadores.[cita requerida] Referencias Véase también Anexo:Historia de los eventos deportivos en Barcelona Enlaces externos Página oficial del Gòtics R.C. Página oficial del Barcelona Universitari Club Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Campo municipal de rugby La Foixarda.
Camp Municipal de Rugbi La Foixarda

Camp Municipal de Rugbi La Foixarda – stadion do rugby union w Barcelonie, w Hiszpanii. Został otwarty 25 grudnia 1921 roku. Może pomieścić 800 widzów. Swoje spotkania rozgrywają na nim rugbyści klubów Barcelona Universitari Club i Gòtics RC, grywają na nim także reprezentacje Hiszpanii i Katalonii w rugby. Stadion La Foixarda został wybudowany w dolinie po dawnym kamieniołomie funkcjonującym od XVII do XIX wieku. Obiekt powstawał z myślą o organizacji w Barcelonie Letnich Igrzysk Olimpijskich 1924 i był przewidziany jako główny stadion tej imprezy w przypadku przyznania miastu organizacji olimpiady. Według planów miał pomieścić 35 000 widzów. Pierwotnie arenę nazwano Estadi Català (dosł. Stadion Kataloński). Ostatecznie jednak prawo organizacji igrzysk przyznano Paryżowi. Niedokończony stadion zainaugurowano 25 grudnia 1921 roku, a na otwarcie rozegrano dwa spotkania pomiędzy FC Barceloną i Spartą Praga (pierwsze zakończone zwycięstwem przyjezdnych 3:2, drugie – zwycięstwem klubu z Barcelony 2:0). Ponieważ pomysł organizacji igrzysk upadł, nie inwestowano w obiekt więcej środków i z czasem zaczął on popadać w ruinę. W 1929 roku ok. 500 m na wschód od obiektu otwarto nowy stadion olimpijski (Estadi Olímpic Lluís Companys), budowany tym razem z myślą o organizacji igrzysk w 1936 roku (ich organizację przyznano Berlinowi, choć po latach w końcu udało się wywalczyć prawo do organizacji olimpiady w Barcelonie i stadion ten został główną areną Letnich Igrzysk Olimpijskich 1992). Po wojnie domowej obiekt przemianowano na „La Foixarda”. W pierwszej połowie lat 50. XX wieku stadion przekształcono w obiekt do rozgrywania spotkań rugby. W 1955 roku odbyły się na nim mecze turnieju rugby w ramach Igrzysk Śródziemnomorskich 1955. W latach 1956, 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1965, 1966 oraz 1985 obiekt gościł finałowe spotkania Pucharu Hiszpanii w rugby. W 2013 roku zainstalowano na nim sztuczną murawę. Przypisy
Can Clota

Can Clota és una masia senyorial situada prop del torrent del mateix nom a Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història El 1503 hi ha documentat el nom del primer propietari, Simó Canyet, síndic del poble. Posteriorment passà a mans de Masdeu (1663), Pere Armigant (1703), i Francesc Armigant (1734), que va vendre la finca a Jaume Clota, natural de Sant Feliu de Pallerols. El 1744, el seu fill Francesc de Clota i de Teixidor, comerciant, fou nomenat cavaller pel rei Felip V, que li concedí l'escut heràldic amb el lema Triumphum non est sine sanguine, que es troba a la llinda del portal d'entrada. El 1746 va adquirir a Francesc Galceran de Cartellà-Sabastida-Ardena, baró de l'Albi i de Folgons, i la seva esposa Hipòlita de Casteràs, la senyoria jurisdiccional del terme d'Altet i Lluçà per 11.000 lliures. La seva filla Francesca de Clota i d'Anglí, fruit del seu primer matrimoni amb Manuela d'Anglí i Mas, es va casar amb Fèlix March de Jalpí-Tragó i de Berenguer, i la propietat passà a l'hereu Francesc Maria de Jalpí i de Clota (1758-1821). El 1803, la seva filla Maria Antònia de Jalpí i de Maranyosa es va casar amb el gironí Francesc Salvador de Delàs i de Taurinyà (1778-1864), II baró de Vilagaià, i els seus descendents encara mantenen la propietat de Can Clota. Descripció Consta de planta baixa, dos pisos i una torre-mirador, de planta quadrada, voltada de finestrals antigament coberts. La torre, que domina el conjunt, té probablement fonaments del segle xiv, i juntament amb les arcades de mig punt que volten la bassa són la part més visible des de la carretera. A l'est hi ha situada la capella pública, datada l'any 1689, segons la inscripció d'una pedra conservada a la sagristia. Referències Vegeu també Palau del Baró de Vilagaià Casa Joan Roig i Vidal Casa-fàbrica Espalter Torre Gallina Casa de la Volta del Remei Bibliografia Camps i Arboix, Joaquim de. Les cases pairals catalanes. Destino, 1965, p. 212-213. Morales Roca, Francisco José «Comerciantes de matrícula de Barcelona. Su acceso a las dignidades». Hidalguía: la revista de genealogía, nobleza y armas, núm. 292-293, maig-agost 2002, p. 561-596.
Can Clota

Can Clota es uno de los barrios que conforman el municipio de Esplugas de Llobregat, en la comarca del Bajo Llobregat, provincia de Barcelona, Cataluña (España). Se trata de un barrio de carácter principalmente residencial, con una mezcla de construcciones tradicionales, viviendas unifamiliares y nuevos desarrollos urbanos. Características El nombre del barrio proviene de la antigua masía de Can Clota, edificio que aún se conserva como parte del patrimonio local. El barrio ha experimentado en los últimos años procesos de renovación urbana, con la incorporación de zonas verdes y nuevos equipamientos que buscan mejorar la calidad de vida de los residentes. Can Clota destaca por su proximidad al centro del municipio y por su buena conectividad. A pesar de su pequeña extensión (0,212 km²), dispone de servicios básicos, pequeños comercios y acceso a espacios naturales cercanos. Transporte Tranvía El barrio está conectado mediante la red de tranvía Trambaix: – estación Can Clota (avenida de los Países Catalanes). Autobuses Varias líneas de autobús operan en la zona: Líneas urbanas y metropolitanas: 57, 63, 67, 68, 78, 157. Equipamientos y servicios Can Clota cuenta con centros educativos, instalaciones deportivas, comercios de proximidad y zonas ajardinadas. Está prevista la rehabilitación de la masía homónima para uso sociocultural. Su ubicación cercana a Collserola lo convierte también en un punto de acceso para actividades al aire libre. Patrimonio Masía de Can Clota: antigua casa rural del siglo XIX que da nombre al barrio. Su estructura se conserva y se plantea su rehabilitación como equipamiento municipal. Entorno natural: el barrio se encuentra a escasa distancia del Parque natural de la Sierra de Collserola. Véase también Esplugas de Llobregat Can Vidalet Trambaix Enlaces externos Can Clota en la web del Ayuntamiento de Esplugues de Llobregat
Can Soler (Camprodon)

Can Soler és una masia actualment rehabilitada del poble de Rocabruna, que pertany al municipi de Camprodon (Ripollès). Documents trobats a la mateixa casa recentment constaten que la casa fou construïda abans del segle xvi i, per tant, te més de 500 anys d'antiguitat. Tot el que se'n sap fins al moment és que l'establiment va fer la funció de la casa pairal de la família Soler durant tot aquest temps fins que els seus propietaris van abandonar la vila per anar a viure a Camprodon. La casa va fer el servei de masoveria per una família d'agricultors des de llavors i ha restat desocupada els últims vint anys. A partir del 2010 la casa es dedica al turisme rural. Situació A 7Km. del nucli urbà de Camprodon; s'accedeix a la casa per un camí proper que desemboca al centre de la vila de Rocabruna. Vídeos Cadastre de Rocabruna http://www.youtube.com/watch?v=2YnQ8i9R5gw Vídeo de la masia pels propietaris http://www.youtube.com/watch?v=c19nY4F9tEU Referències
Sant Nicolau de Girona

Sant Nicolau de Girona és una capella romànica de la ciutat de Girona que data del segle xii. Es va edificar al cementiri de Sant Pere per tal de poder donar certs serveis parroquials que anaven a càrrec del monestir. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Petita església, model de capella funerària, situada al recinte de l'antic cementiri del monestir de sant Pere de Galligants. És un edifici d'una nau, coberta amb volta de canó, i absis trilobulat. La nau sorgí com a prolongació d'un quart absis, atès que la capella era originàriament de planta circular. Al creuer s'aixeca un cimbori de planta octogonal, sobre trompes, amb llanterna superior. A l'exterior, la façana principal va desaparèixer en construir-se l'hospital dels clergues. El 1763 s'obrí una porta a la façana de migdia. El cimbori presenta decoració a base d'arcuacions cegues, com en el cas de l'absis, pròpia del segle xii. L'obra és feta amb aparell petit i regular, la qual cosa li atorga un cert aire arcaïtzant. Restes paleocristianes Hi ha restes paleocristianes del segle iv. Se suposa que havien format part d'una construcció funerària. Es conserven diverses tombes de diferents tipus constructius que utilitzen lloses de pedra o bé còdols en opus spicatum. Segons Lamperez, l'església de Sant Nicolau recorda les cel·les o memoria martyrum aixecades pels primitius cristians en els seus cementiris. Història La construcció actual data del segle xii (és documentada des del 1135), si bé hom ha suposat que els seus orígens són més remots. En realitat, la capella feia de parròquia del raval de Sant Pere, ja que l'església del monestir atenia les necessitats dels monjos i es reservava només a les funcions baptismals dels fidels. Amb la desamortització del 1835, la capella passà a mans de particulars. Convertida en un magatzem d'un marxant de cuiros i, posteriorment, d'una asserradora, el 1936 fou adquirida per l'ajuntament. Fou restaurada el 1942 i, novament, el 1977, en una intervenció de caràcter molt historicista. La capella es fa servir com a espai cultural per a exposicions i mostres d'art. També s'ornamenta, cada any, durant Girona, Temps de Flors. Referències Enllaços externs «Sant Nicolau de Girona». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Casa Berenguer

Casa Berenguer také známá jako casa Casimir Clapés nebo dříve jako La Berenguera, je budova, která se nachází na ulici Diputació, č. 246, v čtvrti Dreta de l'Eixample v Barceloně. Byla postavena v roce 1907 podle plánů architektů Bonaventury Bassegody a Joaquima Bassegody. Její stavbu zadal průmyslník Casimir Clapés, z textilní firmy Sobrinos de Berenguer, a dal architektům naprostou volnost. Budova je ve stylu modernismu s novogotickými prvky a skládá se z přízemí a čtyř pater, s velmi nápadným průčelím z něhož vystupuje tribuna. Je zde hodně ozdob vytesaných do kamene a kovaných mříží s florálními motivy. Na tribuně je vlys s ženskou postavou u tkalcovského stavu s dvěma dětmi. Nad tribunou jsou dva symetrické balkony s kovaným zábradlím. V horní římse fasády se nachází ve výklenku sedící ženská postava. Restaurátorské práce v roce 1990 se pokusily o navrácení původního stavu budovy. Je španělskou kulturní památkou lokálního charakteru. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Casa Berenguer na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Casa Berenguer na Wikimedia Commons