NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre de la Ricarda

La Torre de la Ricarda o de Cristall és una masia del Prat de Llobregat, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Va ser construïda per Manuel Bertrand i Salsas, propietari de la finca de la Ricarda. Descripció És una residència senyorial de planta baixa i dos pisos en un sector, i de planta baixa, pis i terrat en un altre. La part coberta per teulada a dues vessants imita l'estructura bàsica de la masia catalana, en un esperit clarament noucentista. L'esperit decoratiu és en canvi més modernista, amb esgrafiats de temes florals emmarcant les finestres, angles i cornises. Ceràmica vidriada de colors forma la base dels balcons, laminats de ferro treballats amb formes corbes imiten forjats artesanals. Referències Vegeu també Casa Gomis, també coneguda com a La Ricarda Conjunt de masies del delta del Llobregat
Torre de les Bisaroques

La torre de les Bisaroques és un edifici d'Olot (Garrotxa) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció A dalt del volcà Bisaroques hi ha una torre de defensa que ens recorda les guerres carlines. Està ubicada dalt del puig. La seva situació és totalment ruïnosa, igual que les seves germanes situades als volcans Montolivet i Montsacopa. Va ser realitzada amb pedra volcànica i disposa de porta d'accés a la planta baixa i dos pisos superiors amb espitlleres. Té planta rectangular. Història Olot es veu sotmesa durant el primer terç del segle xix a importants fets d'armes que condicionen fortament el desenvolupament normal de la ciutat: la Guerra de la Independència del 1808 i la primera Guerra Carlina, del 1833, fan de la ciutat objecte d'invasions, crema de convents i setges. Durant la primera carlinada es fortificaren els turons més remarcables que envoltaven la vila. Referències
Torre de Moja

La Torre de Moja es una construcció del municipi d'Olèrdola (Alt Penedès), declarada bé cultural d'interès nacional. La seva datació pot establir-se en el segle x, si bé seria molt refeta el segle xii. Història El lloc de Moja s'esmenta l'any 981 en una venda de terra i vinya feta a Guilamany. El 1010 Adalbert, fill del vescomte de Barcelona dona en testament l'alou de Moja al monestir de Sant Cugat del Vallès. El germà d'Adalbert, Geribert de Subirats, no acceptà la donació i això motivà la intervenció del comte de Barcelona el qual reconegué els drets del monestir l'any 1013. El 1109, el comte Ramon Berenguer III va donar al monestir la farga i la ferreria que posseïa a Moja. El monestir cedí la custòdia del lloc a diferents famílies. El 1114, l'abat Rotllan de Sant Cugat encomanà a Bernat Arnau i a la seva muller Sicarda els feus d'Arnau, pare de Bernat i la batllia de Moja amb la torre, que havien de reconstruir. Segurament la torre havia estat malmesa en les ràtzies almoràvits de principis del segle xii. L'any 1187, l'abat Guillem de Sant Cugat del Vallès encomana a Guerau de Moja i a la seva mare Agnès la fortalesa i la batllia de la quadra de Moja, li dona en feu els alous de la dominicatura amb el redelme (segon delme exigit sobre una cosa ja delmada), el braçatge i la tercera part de tots els plets de la dominicatura. Degut a les funcions del batlle en l'administració de justícia senyorial, esdevé beneficiari d'una tercera part dels ingressos de justícia. Guerau té l'obligació de donar la potestat de la torre als abats o als seus enviats i d'obrar-la i defensar-la amb els homes de la batllia de Moja. El 1234, el rei Jaume I confirma tots els castells i possessions del monestir de Sant Cugat del Vallès, entre elles la «dominicaturam de Modia». Al segle xvii, la familia Copons tenia el domini útil de la quadra de Moja. El 1702, Felip V atorgà a Ramon de Copons i de Grimau, senyor de la torre de Moja, el títol de marquès de Moja de la Torre. Arquitectura Situada dintre del nucli urbà, es troba integrada en el recinte d'un habitatge particular. Té planta circular amb un diàmetre intern de 515 cm. L'alçada és de 14 m des del sòl exterior fins al terrat. L'interior resta dividit en dos compartiments, l'inferior d'uns 7,5 m, possiblement cobert amb una cúpula i un altre de superior acabat amb una cúpula. L'espai superior estaria dividit per dos trespols de fusta. El primer situat a 2,5 m coincideix amb el nivell de la porta. El segon trespol està situat a uns 2,5 m. La porta, orientada a l'oest, fa 0,80 m d'ample i 1,30 m d'alt i s'acaba amb un arc de mig punt format per 9 dovelles i uns muntants monolítics de pedra escairada. Les parets són fetes de pedres poc treballades, però col·locades en filades i unides amb morter de calç. A l'exterior, els murs eren arrebossats i s'hi obre una finestra adovellada d'arc de mig punt. Es corona amb merlets de maó. Referències Vegeu també Palau Moja Enllaços externs «Torre de Moja». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre de Peracamps

La Torre de Peracamps o Castell de Peracamps és una torre del municipi de Llobera, al Solsonès. És un monument declarat bé cultural d'interès nacional. Situació La torre es troba al nucli de Peracamps, al nord-oest del terme municipal, sobre un pujol, dominant una gran extensió de camps de conreu amb moltes masies i controlant la vall que baixa, per la Rasa dels Quadros, cap a la Torre de Vallferosa. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt, en direcció oest (indicació a Peracamps), del km. 23 de la C-451 de Biosca a Solsona a l'indret de l'Hostal Nou (41° 55′ 18″ N, 1° 27′ 38″ E). Passa per sota de les masies Soler Desposada i Secanella i arriba a Peracamps en 2,4 km. Descripció El conjunt el formen la torre i estructures annexes dins un clos emmurallat. Es conserva bé només la part de ponent. És de planta rectangular. Els murs són molt gruixuts, entre 2,10 m i 2,30 m a la part baixa. L'espai interior de la torre a la part baixa és de 2,35 m. Les parets s'aprimen a mesura que pugem: 10 cm al primer pis a 8 m d'alçada, uns 30 cm al segon pis a 13 m d'alçada. La porta es trobava al primer pis al cantó meridional. L'única paret que resta sencera és la de ponent. De les altres només en resten trossos. Les cantoneres són de pedres grosses (30x40 cm i 30x80 cm) i ben treballades. El parament de les parets és més petit (15x25 cm), de pedres només lleugerament escalabornades. Hi ha restes també d'opus spicatum matusser. El morter és de calç. Hi ha indicis que l'edifici devia estar arrebossat. Hi ha nombrosos forats als murs, segurament per alçar les bastides. Hi ha vestigis al voltant de la torre d'altres construccions. A l'angle nord-oest hi ha un dipòsit cavat a la roca (2,3x1,3x100 cm). Notícies històriques La primera notícia és de l'any 1042. Bonfill, senyor de Peracamps deixava el castell a la seva muller Amaltruda. El 1067 Amaltruda el donava al seu fill Arnau. L'any 1084 Arnau cedí la meitat del castell i de l'església de Peracamps a la Canònica de Sta. Maria de la Seu d'Urgell. El 1122 n'eren senyors els germans Umbert i Ramon Currià. Durant uns anys depengué, doncs, dels canonges d'Urgell, fins que el 1447, el castell i la baronia de Peracamps foren comprats per la Confraria laical de la Mare de Déu dels Colls de la vila de Sant Llorenç de Morunys a Ramon Altarriba, senyor d'Oliana. Aquesta senyoria s'acabà cap al 1837. Aquest castell fou mig enrunat per encàrrec reial després de la guerra de Successió (1716). Quan s'ensorrà hi hagué aprofitaments posteriors: un cobert. Referències
Torre de Perauba

La Torre de Perauba, se situa a l'extrem nord-oest de la Serra de Palles, contrafort nord-occidental de la Serra de Boumort, prop del poble d'Hortoneda, pertanyent a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, actualment del terme de Conca de Dalt, de la comarca del Pallars Jussà. És a llevant del Montpedrós, prop de l'església de Sant Cristòfol de Montpedrós, uns 800 metres al seu nord-est. Es troba a ponent dels Rocs del Comeller, a la banda de llevant de la vall de la llau de la Font Freda. És una torre circular, d'1,70 cm de diàmetre interior i 1,2 de gruix de les parets. L'alçada actual és de 7 metres, però originalment era més alta. Està construïda amb carreus regulars no gaire grossos, força primitius, que daten la torre vers l'any 1000. L'escriptor Pep Coll, fill de la propera població de Pessonada recull la llegenda de la Torre de Perauba: a la Torre de Perauba, hi vivia el rei de tot aquest territori, com testimonia la presència a l'entorn de la Font de la Casa del Rei. Bibliografia BENITO I MONCLÚS, Pere i BOLÒS I MASCLANS, Jordi. "Torre de Perauba", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X. Referències
Torre de Poquessalses

La torre de Poquessalses és una torre de defensa d'Amposta declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció És de planta rectangular, construïda els segles XVI-XVII i conserva part dels elements inicials. Ara és arrebossada i amb coberta a dues vessants. Originalment era de planta rectangular, de proporcions petites, 5-6 m d'amplada, 6-7 m de profunditat i 6-7 m d'alçada, amb terrassa plana, ara completament desfeta. No presenta cap element distintiu a les façanes excepte a la principal, on els troba la porta amb arc de mig punt amb dovelles i les restants pedres de l'emmarcament fetes de grans carreus bastant regulars, a més de les restes d'un matacà situat a la part superior d'aquesta façana, també cal destacar les pedres cantoneres, també prou regulars, que no arriben al final de l'edifici. Els murs són de maçoneria i presenten alguns desperfectes importants, sobretot a la cantonada inferior dreta de la façana principal. A l'interior destaca una volta de canó i dues obertures situades a les cantonades del mur principal i que estaven destinades a l'accés a la part superior de la torre. Història És el tercer vèrtex del triangle irregular de defensa d'Amposta. El seu origen pot estar en la necessitat de crear un nus de protecció de la zona després de la devastadora incursió dels corsaris algerins el 1540. Referències Enllaços externs «Torre de Poquessalses». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre de Viladellops

La Torre de Viladellops és un edifici situat al veïnat de Viladellops, al sud-est del municipi d'Olèrdola (Alt Penedès), declarat bé cultural d'interès nacional. Història El lloc és esmentat per primer cop l'any 976, en una donació de terres situades dins el terme del castell d'Olèrdola. L'alou de Viladellops fou donat el 992 al monestir de Sant Pere de les Puel·les pel jutge Teudiscle. Més tard fou propietat de l'orde dels hospitalers. El 1297, el comanador de la comanda de Sant Valentí de les Cabanyes, reclamà al lloctinent del veguer de Vilafranca la defensa del lloc contra Bernat Soler i l'abadessa de les Puelles. El plet s'allargà fins a l'any 1451 quan la reina Maria dictà sentència a favor de la jurisdicció hospitalera. L'any 1809, s'esmenta en un document redactat per un advocat en nom dels hospitalers que la torre estava en ruïnes. Arquitectura Torre de defensa de planta circular, té un diàmetre de 3 m i els murs fan un gruix de 140 cm. Només es conserva fins al nivell del pis principal on hi hauria la porta. A l'interior, el nivell del terra és a 2,3 m del sòl exterior. Uns tres metres més amunt començava la cúpula. L'alçada fins al primer pis, des de l'exterior, devia ser d'uns 7 m. L'aparell constructiu és format per pedres irregulars, arrenglerades però poc treballades. A l'interior s'hi observa un opus spicatum poc acurat. El petit edifici adossat a l'oest de la torre és considerat una presó o, per alguns, la capella de Sant Joan vell. Fa 4,25 m d'ample per 4,5 m de llarg i una alçària de 180 cm. La torre, segurament acompanyada d'un recinte més ampli situat en el lloc on hi ha la masia, es pot datar al segle xi. Referències Enllaços externs «Torre de Viladellops». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre del Breny

La Torre del Breny es un sepulcro monumental romano construido en el siglo III en el municipio barcelonés de Castellgalí, cerca de la confluencia de los ríos Cardener y Llobregat.​​ Descripción Aparece descrita en el Sumario de las antigüedades romanas que hay en España, en especial las pertenecientes a las Bellas Artes (1832) de Juan Agustín Ceán Bermúdez con las siguientes palabras:​ Está incluida en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña, catalogada como bien cultural de interés local (BCIL) y como bien cultural de interés nacional (BCIN).​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la comarca de Bages (provincia de Barcelona) Notas Partes de este artículo incluyen texto de Sumario de las antigüedades romanas que hay en España, en especial las pertenecientes a las Bellas Artes (1832), una obra de Juan Agustín Ceán Bermúdez (1749-1829) en dominio público. Referencias Bibliografía Ceán Bermúdez, Juan Agustín (1832). «Castellgali». Sumario de las antigüedades romanas que hay en España, en especial las pertenecientes a las Bellas Artes. Madrid: Imprenta de D. Miguel de Burgos. pp. 18-19. Wikidata Q115780298. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre del Breny. Sitio web oficial
Torre del carrer Nou (Alcanar)

La Torre del carrer Nou és una torre del municipi d'Alcanar declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Segons Matamoros, aquesta torre cal datar-la de temps dels Àustries, com la resta de fortificacions de la vila, ja que té una tipologia similar a la resta de torres de la contrada construïdes per a protegir-se de les incursions pirates dels s.XVI-XVIII. Pere Català Roca a "Els Castells Catalans" i Ramon Miravall a "Les torres de la Regió Marítima de l'Ebre" es limiten a acceptar aquesta notícia. Tanmateix, creiem que podria tractar-se d'una construcció del s.XIV-XV. És de planta quadrada, feta de carreus ben tallats i encoixinats als angles i tan sols desbastats, units amb fang i morter de calç, a la resta. Cal suposar que era coronada amb merlets. S'hi conserven espitlleres i encara es poden veure els punts on es recolzaven els sostres. Des de la casa veïna es pot accedir a la part superior, a manera de terrassa. Història En alguns documents del s.XVII-XVIII es fa esment de les muralles que englobaven unes 150 cases i devien seguir el següent pla: des de la Torre del C. N ou (a l'angle c. Raval) baixava fins al carrer Major, des d'on pujava pel carrer del Mestre Pedrell passant per davant de l'església i girava per davant del cementiri fins a arribar a la Torre del c. Nou. Devia tenir quatre portals: a l'extrem del c. Major, davant del Raval, al camí d'Amposta i el del cementiri. A l'interior hi quedaven els actuals carrers de Jesús, dels Arcs (ara, d'Hug de Fullalquer), del Forn, Major, Plaça de l'església, carrer de Forcadell, del campanar, del cementiri i d'en Caballé. La nit del 2 al 3 de setembre de 1981, se'n va desplomar el mur del carrer nou. El 1983-84 l'arquitecte Alfred Pastor Mongrell va redactar un projecte de restauració per encàrrec del Servei del Patrimoni Arquitectònic de la Generalitat de Catalunya. Les obres van consistir a agençar l'interior, unint els dos espais que comprenia, per tal d'adequar-lo com a sala d'exposicions. Es va adequar també l'accés a la terrassa superior, que va quedar ben endreçada, amb bancs i floreres.Recentment, s'està tornant a degradar. Vegeu també Cisterna del Vall d'Alcanar Llista de béns culturals d'interès nacional del Montsià Llista de monuments del Montsià Referències Enllaços externs «Torre del carrer Nou». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Colomer

Les restes de la Torre del Colomer, o dels Colomers, estan situades a la vila Peramea, dins de l'antic terme de del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Són a l'extrem meridional de la vila de Peramea, al sud de la capella de Sant Sebastià i Sant Roc. Es tracta d'una torre subsidiària del Castell de Peramea, de la qual no es tenen notícies documentals. És una construcció de planta circular, d'un diàmetre de 4 metres i murs de prop d'un metre de gruix. Pel nord està envoltada d'un mur. Cap de les parets s'alça més de dos metres, dins del recinte, però l'amplada dels murs de la torre fan pensar en una construcció d'una alçada considerable. Tot plegat és en bastant mal estat, però permet observar un petit recinte de defensa que tancava la vila de Peramea pel sud. Referències Bibliografia Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep; Puigferrat i Oliva, Carles. «Torre dels Colomers de Peramea». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 215-216 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs La Torre del Colomer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
Torre del Gravat

La Torre del Gravat és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Vilanova d'Escornalbou (Baix Camp), situat a l'agregat de l'Arbocet. Descripció Torre de planta quadrada, situada a l'extrem sud del carrer de Baix, separada de les cases, que protegia el camí d'entrada a la població. És obra de paredat amb reforços de carreus de gres roig. Conserva restes de matacans i de finestres amb arcs de mig punt dovellats. Abans era anomenada Torre del Madico. És de tipologia molt similar a la Torre del mas de Munter. Història La torre del Gravat data probablement del segle xvi. És una de les dues torres que donen la imatge característica a l'Arbocet; l'altra és la torre rodona de cal Torratxar. Les dues torres haurien format part d'un recinte emmurallat que es va conservar fins a començaments del segle xviii. Dins del clos, al qual s'accedia per dos portals, hi havia una dotzena de cases, alguns corrals i un forn de pa. El carrer de Dalt va ser edificat entre la segona meitat del segle xviii i el primer quart del XIX. La veu popular diu que a la torre rodona s'hi hostatjaven els cristians, i a la quadrada, els moros. En aquesta torre s'hi va instal·lar el Comú del poble. Referències «Torre del Gravat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012]. Enllaços externs «Torre del Gravat». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Puig

La Torre del Puig és una torre de defensa de planta circular, del tipus fort fuseller, construïda al cim del Puig del Vendrell per tal de protegir la localitat durant la tercera guerra carlina. Fou declarada Bé Cultural d'Interès Nacional l'any 1949. Presenta la mateixa fàbrica que la veina Torre del Botafoc. En destaquen els dos nivells d'espitlleres, de notable profunditat. Referències Enllaços externs «Torre del Puig». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Torre del Rellotge (Sants)

La Torre del Rellotge o Casa del Rellotge, popularment coneguda també com a Cal Dimoni, és una antiga masia de Sants, catalogada com a bé cultural d'interès local. Actualment depèn del Centre Cívic Cotxeres de Sants. Història Construïda el segle xiv sobre el turó on es troba el nucli històric de Sants, havia estat la casa dels masovers d'un gran casal gòtic anomenat Torre d'en Llull o de Sants, propietat de la familia Llull, on es van hostatjar persones il·lustres com la reina Margarida de Prades o el rei Felip V i després va esdevenir convent. A l'arxiu de la Parròquia del Pi es conserva un testament del 10 d'octubre del 1850 del notari Josep Fèlix Navarro-Mas i Avellà (nebot del terratinent de Sants Josep Albert Navarro-Mas i Marquet), en què desitjava ser enterrat al cementiri de Sants amb una làpida que digués: «Aquí descansa el cadáver de José Félix de Avellá y Navarro, dueño que fue de la Torre del Reloj.» El 1860 es va reordenar la plaça de l'Església (actualment Bonet i Muixí), cosa que va suposar l'enderrocament de la Torre d'en Llull i la mutilació de la Torre del Rellotge amb l'enderroc d'un cos lateral. Durant molts anys va estar abandonada i se l'anomenava Cal Dimoni perquè la canalla de les rodalies creia que en aquell casalot vell hi vivia un ésser endimoniat. A la dècada del 1980, la masia va allotjar l'Arxiu Històric de Sants, fins que el 2012 es traslladà a un altre edifici. Des de llavors la gestió és del Centre Cívic Cotxeres de Sants i s'hi fan cursos de jardineria. Descripció Es troba a l'interior d'un recinte tancat amb un jardí al davant i és gairebé invisible des del carrer, situat a una cota tres metres inferior. Consta d'un cos principal i un altre adossat. En origen hi havia un altre cos adossat a l'altra banda del central però aquest va ser enderrocat a l'efectuar la reforma de la plaça Bonet i Muixí (antigament de l'Església). El cos central consta de planta baixa, un pis i golfes; la teulada és a una vessant i desaigua en la façana principal. Hi ha una sola obertura per pis seguint el mateix eix longitudinal. La de la planta baixa és allindada i de grans dimensions. La del primer pis també es allindanada però té l'ampit motllurat i està emmarcada per un doble marc amb fines columnes amb capitell esculpit i es corona amb un guardapols que es recolza en mènsules decorades amb motius vegetals. A les golfes hi ha una senzilla finestra allindanada. El parament és de carreus regulars. El cos lateral consta de planta baixa i un pis amb teulada a una vessant que desaigua a la façana lateral. A la planta baixa s'obre la porta que és d'arc de mig punt adovellat i al primer pis hi ha una finestra allindanada. A la façana lateral s'obre una altra finestra allindanada. Aquest cos té el parament de pedra irregular excepte la cantonada i les finestres que són de pedra ben treballada. A l'interior es conserven els sostres amb bigues de fusta. Referències Vegeu també Can Mas (el Papiol) Hotel Internacional (Pla de la Boqueria)
Torre del Remei

La Torre del Remei és una obra del municipi de Bolvir (Cerdanya) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'arquitecte n'és Calixte Freixa i Pla. Descripció És una mansió-vila típica de començaments de segle xx, amb una ordenació simètrica estricta. Està formada per dos eixos de simetria amb confluència a la part central de la casa, que està coronada per una cúpula o lluerna. Hi ha soterrani, planta baixa, pis principal, pis secundari i golfes. La distribució funcional interior ha desaparegut per transformar-se en un hotel de cinc estrelles projecte realitzat pels arquitectes Espinet-Ubach. La planta original no s'ha modificat. La casa ha estat perllongada amb dos cossos ovalats a la part d'orient i d'occident, seguint les coordenades de la tipologia preexistent i creant una arquitectura totalment integrada. L'hotel té capacitat per onze habitacions, d'elles set són "suites", dos menjadors i tres sales d'estar. Vegeu també Sequoies de la Torre del Remei Referències Enllaços externs Hotel Torre del Remei