NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Carreu

Carreu es una entidad de población española, hoy día deshabitada, del municipio de Abella de la Conca, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña. Geografía El nombre del lugar puede encontrarse mencionado con las formas Casas de Carreu​ y Carreu.​ Historia A mediados del siglo XIX, el caserío, perteneciente por entonces al término de Boixols, tenía contabilizadas 7 casas.​ Aparece descrito en el quinto volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz de la siguiente manera: En 2023 la entidad singular de población de Carreu, perteneciente al municipio de Abella de la Conca, tenía empadronados 0 habitantes.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1846). «Carreu (casas de)». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar V. Madrid. Wikidata Q115624375.
Casa Manuel Arnús

La casa Manuel Arnús o el Pinar és un edifici modernista situat al carrer del mateix nom de Barcelona, al peu del funicular del Tibidabo, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment és la seu de la Fundació Asepeyo. Història Va ser projectat el 1904 per l'arquitecte Enric Sagnier per al metge Manuel Arnús i Fortuny (1852-1930), nebot d'Evarist Arnús i de Ferrer. El nom del Pinar fa referència al bosc que envolta la casa, que Sagnier va respectar. Durant la Guerra Civil va acollir refugiats i després va quedar abandonat i es van malmetre tant l'interior com l'exterior. Més tard va passar a mans de la comunitat religiosa Filles de la Caritat de Sant Vicenç de Paül. El 1976 fou adquirit per la Fundació Asepeyo, que n'encarregà la restauració a l'arquitecte Josep Maria Armengou i Vives, acabada el 1991. Descripció Concebut inicialment com a habitatge unifamiliar aïllat, és un edifici de considerables dimensions envoltat per una pineda enjardinada amb paraments de rocalla. La finca és limitada per un sòlid mur al qual s'adossa la casa destinada a porteria. L'immoble té l'aspecte de palau-castell. Format per un cos central de planta de creu amb quatre ales cobertes a dos vessants i revestides de rajoles. Té també diversos cossos amb coberta plana adossats entre les ales, així com dues torres (una quadrada amb teulat piramidal i l'altra octogonal i emmerletada, rematada per una coberta cònica). A l'interior hi ha una noble escalinata a la dreta de l'espaiós vestíbul que dona accés a la planta superior. També disposa d'una petita capella per al culte. Referències Vegeu també La Fontana Societat Anònima Arnús-Garí Bibliografia Barjau, Sergi et al. Sagnier arquitecte: Barcelona 1858-1931. Barcelona: Antonio Sagnier, 2007, p. 212-237. ISBN 978-84-612-0215-7. Enllaços externs «Casa Manuel Arnús Fortuny "El Pinar"». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
Casa Arnús

La Maison Arnús, ou el Pinar (La Pinède), est un bâtiment moderniste d'Enric Sagnier construit en 1903, situé à Barcelone, et protégé comme bien culturel d'intérêt local. Bâti initialement comme habitation familiale isolée, il a un aspect de palais-château de considérables dimensions et est entouré d'une pinède. Histoire Il a été construit pour le médecin Manuel Arnús i Fortuny (1852-1930), neveu d'Evarist Arnús i de Ferrer (1820-1890), fondateurs de prestigieuses banques. Pendant la guerre civile d'Espagne, de 1936 à 1939 il a accueilli des réfugiés ; il est resté ensuite abandonné, ce qui a abîmé tant l'intérieur que l'extérieur. Plus tard l'édifice est passé entre les mains de la communauté religieuse des Filles de la Charité de Saint Vincent de Paul. En 1976 il est acquis par la Fondation Asepeyo, qui le restaure. La restauration, très réussie, restituant l'aspect original, est achevée en 1991. Actuellement il est le siège de la Fondation, qui a soin de maintenir la propriété dans de bonnes conditions. Liens externes « Casa Arnús », Cercador Patrimoni Arquitectònic, sur Ajuntament de Barcelona « Casa Arnús », Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, sur Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya (consulté le 20 avril 2012) Source de traduction (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Casa Arnús » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Casa Bellmunt

Casa Bellmunt és un edifici d'estil racionalista construït l'any 1931 i dissenyat per Ramon Puig i Gairalt. Està situat al Districte III, barri de Santa Eulàlia de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, es troba protegit com a bé cultural d'interès local i està catalogat en el Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic de l’Hospitalet de Llobregat (PEPPA) de l'any 2001. Descripció L'edifici plurifamiliar es troba construït a la cantonada entre els carrers de Santa Eulàlia i Pareto. L'immoble consta d'una planta baixa d'ús comercial i quatre plantes pis, que cada una conté quatre habitatges per replà, amb un sol nucli d'escales centrat i coberta plana. Ramon Puig i Gairalt projectà l'edifici seguint els criteris de modernitat de l'època, amb una distribució interior funcional que permet que totes les cambres ventilin directament a l'exterior, i garanteixin la salubritat dels habitatges. A les façanes hi ha unes grans balconades en angle recte que giren a ambdues bandes de la cantonada, amb ampits massissos i baranes de tub metàl·lic, al costat dels quals hi ha dues tribunes que tanquen els extrems dels balcons i s'estenen verticalment als quatre pisos de l'edifici. Originalment els cossos que destaquen l'angle es van construir imitant el maó vist, però les rehabilitacions posteriors no han mantingut aquesta estètica. Les tribunes de cara a orient són petites i de forma triangular; les de la façana nord són de tall semihexagonal i irregulars, amb els costats més petits de la mateixa amplada que els dos costats de les tribunes est. Aquests miradors no sobresurten més que les balconades. Els finestrals de tot l'edifici són rectangulars. La planta baixa, destinada a instal·lacions comercials està remarcada per una cornisa que sobresurt tant com les balconades. Història L'edifici va ser construït l'any 1931, com a reforma i ampliació d'un antic edifici de planta baixa més planta pis, durant l'etapa de maduresa de l'arquitecte Ramon Puig i Gairalt, cosa que evidencia el vincle de Ramon amb les noves influències arquitectòniques del racionalisme europeu i del constructivisme. És un excel·lent exemple de l'esperit arquitectònic que defensa el GATCPAC. L'edifici es projectà al mateix moment que es construïa el Gratacels de Collblanc, amb un llenguatge racionalista comú, emprant un tractament i joc volumètric característic i uns elements estilístics propers a l'Art Déco. Referències
Casa Bruno Cuadros

Casa Bruno Cuadros (katalanisch für Haus Bruno Cuadros, benannt nach seinem ehemaligen Besitzer), auch bekannt als Casa dels paraigües – Haus der Regenschirme, ist ein Wohn- und Geschäftshaus in der Altstadt von Barcelona am Boulevard La Rambla (heutige Hausnummer 82), das vor allem wegen seiner ungewöhnlichen, historistischen Fassadengestaltung im asiatischen Stil Bekanntheit erlangt hat. Der Architekt Josep Vilaseca i Casanovas gestaltete das bereits 1858 erbaute Haus in den Jahren 1883–1888 um. Als Werbung für das Schirmgeschäft von Bruno Cuadros schuf Vilaseca den Fassadenschmuck aus Schirmen und Fächern sowie aus japanischen Holzschnitten nachempfundenen Wandbildern, die durch Schmuckfenster in asiatischem Stil ergänzt werden. Besonders auffällig ist der schmiedeeiserne chinesische Drache, der an einer Ecke des Hauses angebracht ist und eine Laterne, einen Schirm und einen Fächer trägt. Die Fassade wurde 1980 restauriert und gilt als eine der Sehenswürdigkeiten der Rambla. Heute beherbergt das Gebäude eine Bankfiliale. Einzelnachweise Weblinks
Casa Bruno Cuadros

La Casa Bruno Cuadros, surnommée la Maison des Parapluies (en catalan : Casa dels Paraigües) est un édifice moderniste de Barcelone, œuvre de l'architecte Josep Vilaseca i Casanovas. Située sur La Rambla, dans la Vieille ville, longtemps magasin de mode et de confection, la maison est inscrite et protégée comme bien culturel d'intérêt local. Histoire Vers 1790-1791, le lieu abrite la maison du peintre Manuel Tramulles. En 1858, son fils Bruno fait des travaux sur l'édifice. En 1858, le commerçant Bruno Cuadros i Vidal, originaire de la commune de Biosca (comarque du Segarra), aménage l'édifice pour y abriter sa boutique de parapluie et éventails sur cet emplacement stratégique de La Rambla : «Rambla de San José, 2, Gran fábrica de paraguas y sombrillas. Telas de seda y algodon: mangos, cordones, placas, abrazaderas y todo lo concerniente al ramo. Armazones y puños de todas clases. Remesas á provincias, extranjero y Ultramar. D. Bruno Cuadros.». Entre 1883 et 1885, la maison et le magasin sont complètement remodelés par l'architecte Josep Vilaseca i Casanovas, qui en restructure les intérieurs et y ajoute un quatrième étage. Le décor des façades, de type orientaliste, est choisi par le propriétaire Bruno Cuadros, qui y vend de nombreux objets et accessoires, notamment de mode, importés du Japon. Durant la guerre d'Espagne, une bombe qui n'a pas explosé impacte la façade sur la rue du Cardenal Casañas. En 1936, la maison devient connue pour être l'arrière-plan de la photographie La Madone anarchiste d'Antoni Campañà, qui prend à cet endroit une photographie d'Anita Garbin, cliché qui devient iconique du conflit. Dans les années 1980, sous la Transition démocratique, une réhabilitation générale, souvent critiquée, a lieu pour accueillir une succursale bancaire de la Caixa d'Estalvis de Sabadell (aujourd'hui faisant partie de la banque BBVA). Galerie Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne «Casa Bruno Cuadros». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. « Guia temàtica Biblioteca ETASB: Casa Bruno Cuadros », UPCommons Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la mode Portail de l’Art nouveau Portail du tourisme Portail de Barcelone
Casa Bruno Cuadros

La Casa Bruno Cuadros, o Casa de los Paraguas (in italiano Casa degli ombrelli), è un edificio progettato dall'architetto catalano Josep Vilaseca che si trova al numero 82 de La Rambla di Barcellona. La casa è famosa soprattutto per la sua facciata dallo stile eclettico, ornata da ventagli e ombrelli, xilografie giapponesi e da un drago cinese in ferro battuto sporgente da un angolo della casa che regge una lanterna, un ombrello e un ventaglio. La facciata è stata restaurata nel 1980 ed è una delle attrazioni de La Rambla. Oggi la Casa Bruno Cuadros ospita la filiale di una banca. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Casa Bruno Cuadros
Casa Enric Mir i Carreras

La casa Enric Mir i Carreras és un edifici modernista situat a l'avinguda Martí i Pujol, 45-47 de Badalona (Barcelonès), catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció És una casa de planta baixa, pis i golfes, amb dos cossos distribuïts irregularment en un esquema general prefigurat: els coronaments són simètrics i idèntics, amb ornaments sezessionistes i interessants finestretes amb vitralls; mentre que al nivell del pis cada cos presenta un esquema divers (obertura única i balcó molt sortint al de l'esquerra; dues obertures i un balcó més pla al de la dreta). A tots dos casos, però, sota el balcó presenta unes característiques ondulacions. Hi ha un pavelló interior de coberta corbada. Tot i que s'estableix un pla de façana únic, el sòcol es diferencia de la resta a través de la coloració. El repertori ornamental fa pensar en Mackintosh, especialment pels pinacles cilíndrics amb ornaments abstractes, el carener de la coberta que forma dues punxes suaus, o les tribunes, fetes de caselles, de l'última planta. Història Va ser projectada per l'arquitecte Joan Amigó i Barriga per encàrrec d'Enric Mir i Carreras, conegut com en «Mir ric», soci de Joan Gamper en la societat Cafès Mir-Gamper. Referències Enllaços externs «Casa Enric Mir Carreras». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
Casa España

La casa España o Llunell és un casal gòtic de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès), declarat bé cultural d'interès nacional el 1975. Història Va ser construïda a partir del 1563 per Antic Llunell, pertanyent a una família de pagesos benestant amb múltiples propietats, i va ser reformada el 1735. Marianna Flaquer i Llunell es va casar amb Francesc de Moliners (o Molinés) i Casadevall, i l'hereu fou Josep de Moliners i Flaquer. Casat amb Gertrudis d'Alòs i de Rius, fou succeït pel seu fill Josep Francesc de Moliners i d'Alòs, casat amb Maria Josepa de Prior i de Valencià. La seva filla Maria Josepa de Moliners i de Prior es va casar amb Ignasi Maria d'España i de Quintana, regidor perpetu de Barcelona, i l'hereu fou Baltasar d'España i de Moliners, que va morir el 1862 a Montpeller, exiliat arran de les guerres carlines. El succeí el seu fill Josep d'España i d'Orteu, que fou nomenat marquès de Montsarra per Carles VII. Es va casar amb la francesa Amicie de Digoine (1858-1923) i van ser pares de Carles d'España i de Digoine, que a la mort de la seva mare el 1923, va demanar permís per a urbanitzar la finca, on s'obririen l'actual carrer d'España, i part dels de Molines i de Digoine. Va ser tinent d'alcalde durant l'alcaldia de Tomás Giménez Bernabé (dictadura de Primo de Rivera) i es va casar amb Francesca Muntadas i Estruch, filla de l'industrial Maties Muntadas i Rovira (1853-1827), gerent de L'Espanya Industrial. El seu fill Josep Maties d'España Muntadas (1929-2005) fou alcalde de la ciutat entre el 1962 i el 1973. Després de la seva restauració el 1969, l'any 1970 va ser adquirida per l'Ajuntament de l'Hospitalet per a adequar-la com a equipament cultural municipal, i el 1972 s'hi va inaugurar el Museu d'Història de la ciutat i l'Arxiu Històric. A partir del 2003, només hi ha el museu, que actualment es diu Museu de l'Hospitalet. Descripció És un edifici de planta rectangular, amb les tres plantes característiques de l'arquitectura civil de l'època. La teulada és a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. Al centre de la planta baixa s'obre la porta d'accés d'arc de mig punt amb grans dovelles i, a banda i banda, dues finestres quadrangulars. Seguint el mateix eix que les obertures de la planta baixa, al primer pis hi ha tres balcons; les llindes de les tres obertures estan decorades amb arcs conopials en relleu i un escut al centre que corresponen als antics propietaris de la casa: la mitja lluna dels Llunell, i la roda de molí dels Molines. A la planta superior, sis finestres d'arc rebaixat es reparteixen en dos grups de tres, a banda i banda d'un matacà central. La restauració de l'any 1969 li donà un aspecte artificiós, amb l'arrebossat de les façanes i els merlets que les coronen. Referències Vegeu també Can Quintana (Horta) Casa Domènec Sitjas Manso Calders
Casa España

La Casa España, o Casa Llunell, es un palacio gótico de Hospitalet de Llobregat (Provincia de Barcelona, España), declarado Bien Cultural de Interés Nacional. Alberga el Museo de Historia de la ciudad y el Archivo Histórico. Descripción Es un edificio de planta rectangular, con las tres plantas características de la arquitectura civil de la época. El tejado es a doble vertiente con la cumbrera paralela a la fachada principal. En el centro de la planta baja se abre la puerta de acceso con un arco de medio punto con grandes dovelas y, a ambos lados, dos ventanas cuadrangulares. Siguiendo el mismo eje que las aperturas de la planta baja, al primer piso hay tres balcones; los dinteles de las tres aperturas están decoradas con arcos conopiales en relieve y un escudo en el centro que representa a los antiguos propietarios de la casa: la media luna de los Llunell, campesino con múltiples propiedades, y la rueda de molino de los Molines.​ En la planta superior, seis ventanas de arco rebajado se reparten en dos grupos de tres, a ambos lados de un matacán central. La restauración del año 1969 le dio un cierto aspecto artificial, con el enlucido de las fachadas y las almenas que las coronan. Historia La casa fue construida a partir de 1563 por Antic Llunell y fue reformada en 1735. Por alianzas matrimoniales pasó a formar parte de la familia Molines y más tarde de los Espanya. En 1969 fue restaurada, y desde el 1972 alberga el Museo de Historia de la ciudad y el Archivo Histórico. Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa España. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya (ed.). «Casa Espanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Consultado el 18 de abril de 2012.
Casa Enric Pavillard

La casa Enric Pavillard, o simplement casa Pavillard, és un edifici d'estil modernista de Badalona (Barcelonès) protegit com a bé cultural d'interès nacional. Va ser una de les primeres obres de l'arquitecte badaloní Joan Amigó i Barriga, edificada l'any 1906 a l'eixample de Badalona. És el monument modernista més destacat d'aquesta ciutat. Descripció Originalment va ser concebut com un habitatge de tipus residencial amb un jardí clos. Segons Oriol Bohigas: «Se trata de una casa donde el Modernisme reside más en los detalles que en la composición general.» A nivell constructiu, és una casa amb planta baixa, pis i golfes, estructurada en dos volums o cossos: un adjacent a la mitgera, que inclou l'escala, és més alt i cobert amb terrassa; l'altre, totalment exterior, té forma de cantonada i és cobert amb teulada a dues vessants. La façana presenta un bon repertori decoratiu d'arts aplicades. Les parets estan estucades amb falsos carreus rústecs i sanefes de flors. A l'exterior de la planta, allà on s'uneixen ambdós cossos hi ha una tribuna de ferro i cristall emplomat, pintada amb elements naturalistes, a l'estil del Raspall del Palau Nadal de Barcelona, edifici amb el qual Bohigas també troba similituds en l'estucat de les parets. Possiblement l'element més definidor de l'edifici són els elements de ferro, que probablement van requerir la participació d'algun artesà especialitzat, que necessàriament havia d'estar al corrent d'aquestes noves modes. A banda de la tribuna, té una mostra de forja als balcons i a les reixes que tanquen les finestres de les golfes que intenten conformar una línia sota el sortint de la teulada, element que, a banda de modernista enllaça amb la Secessió de Viena, i finalment el barri o porta d'entrada, que contempla una successió de cercles. En darrer lloc, té elements de ceràmica al sotabalcó. Història La casa Pavillard està ubicada a l'eixample de Badalona, concretament a la part de la plana del Corb o d'en Tàpies, que va començar-se a urbanitzar a inicis de segle xx, on s'instal·la la nova burgesia industrial de la ciutat. Concretament, la casa pren el nom del seu primer propietari, un industrial d'origen francès, Enric Pavillard, que va ser gerent de la fàbrica de tintes Lorilleux, ubicada a la mateixa ciutat, i que va encarregar la construcció de la casa a l'arquitecte badaloní Joan Amigó i Barriga vers el febrer de 1906, segons l'expedient municipal, i va ser edificada aproximadament el mateix any. El 1981 es publicava al BOE una disposició del ministeri de cultura declarant la casa com a monument històric-artístic d'interès local, després d'un informe positiu de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. Actualment és considerada Bé Cultural d'Interès Nacional. El seu ús és el d'oficines d'una òptica. Galeria Referències Bibliografia Bohigas, Oriol «Joan Amigó Barriga. Otro modernista desconocido» (en castellà). Cuadernos de Arquitectura, 63, 1966, p. 45-48.
Casa Folguera

Casa Folguera és un edifici situat al carrer de l'Esperança, núm. 5 del municipi de Blanes (Selva). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. També és coneguda com a Can Macip. Descripció És un edifici de tres plantes i golfes entre mitgeres. La planta baixa consta de cotxera i entrada amb vestíbul, i està emmarcada per esgrafiats de motius rectangulars, decorats geomètricament i vegetalment de roig i blanc. La divisió amb el primer pis es marca amb un seguit de motllures i petites mènsules. Sobre la porta d'entrada hi ha un relleu figurat on apareix un mestre d'obres i un paleta. El primer pis ja no té esgrafiats i les obertures són dues arcades de mig punt amb una columna jònica que les divideix. El segon pis només té una obertura, també de mig punt, amb un balcó i l'esgrafiat i pintat d'un rellotge de sol. La cornisa sobresurt mig metre i està formada per mènsules i cassetons. A les golfes existeix una terrassa coronada de dos vasos decoratius classicistes. Història És un edifici reformat l'any 1941-1943 per l'arquitecte Francesc Folguera. Preveient que diverses feines que tenia encarregades a Blanes l'ocuparien durant un període llarg de temps, Folguera va comprar una casa al carrer de l'Esperança i hi va construir un habitatge que li pogués servir a la vegada d'estudi. L'arquitecte hi va viure i treballar fins al 1956, quan la va vendre a la família Macip, els actuals propietaris, i es va traslladar a Barcelona. Referències Enllaços externs «Casa Folguera». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Casa Iglésies Òdena

La Casa Iglésies Òdena és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp). Descripció És un edifici de planta baixa i tres pisos que es troba al carrer de Jesús format per tres escales de veïns, que gràcies al tractament unitari de la façana dona la impressió que es tracta d'un únic edifici molt ample. Actualment, dos dels accessos a la casa són locals comercials. Té una façana totalment simètrica, segons nou eixos verticals, sense introduir cap jerarquia, que en canvi existeix en alçada: la llosa dels balcons és comuna amb tres eixos al primer pis, individual, rectangular i amb menys volada al segon, i al tercer pis és corbada. La planta principal presenta una certa diferenciació, amb l'ús de tres balcons correguts que es reparteixen les nou obertures de la façana. La façana està construïda tota ella de pedra natural amb diferents decoracions a la part inferior dels pilars i amb un tractament unitari. És recoberta amb un estuc imitant un aparell encoixinat, a excepció de la planta baixa, construïda amb pedra amb tractaments de gust modernista, on hi trobem els detalls escultòrics més acurats. La coberta és plana. El seu interès està en la claredat de la composició i distribució i en la incorporació de bona part dels elements modernistes en la façana i interiors, dintre d'un esquema totalment simètric. Les portes de fusta d'accés als habitatges, els elements vegetals als dentells, els ferros forjats dels balcons i els fanals són detalls ornamentals del més pur estil modernista. Història El 1908 Josep Iglesias Òdena va fer construir un edifici d'habitatges com a residència dels tècnics superiors del Vapor Vell, una fàbrica de filatures de cotó que pertanyia a la família. La casa, d'estètica modernista, va ser projectada per l'arquitecte Pere Caselles. Uns anys abans, Josep Iglesias, junt amb el seu germà, havien encarregat, també a Pere Caselles, la Casa Punyed, al carrer de Llovera. El propietari morí víctima d'un accident de cotxe, en topar amb un tren, el 17 de setembre de 1914. La casa forma part de la Ruta del Modernisme de Reus. Referències «Casa Iglésies Òdena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
Casa Isabel

Casa Isabel és una masia del poble de Gurp, a l'antic terme de Gurp de la Conca, pertanyent actualment al municipi de Tremp. És al sector oriental del terme municipal, limítrof amb Talarn, i a prop, al sud-oest, de l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials. A la dreta de la llau del Caragol, és al nord-oest del Tossal de la Farga. Referències