NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ajuntament de les Franqueses del Vallès

Ajuntament de les Franqueses del Vallès és una obra del municipi de les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès nacional, en la categoria de Monument Històric. Descripció És un edifici que té una forma similar a un paral·lelogram. Està compost per tres cossos completament autònoms i incomunicats, tot i que ofereix l'aparença d'un únic edifici. La façana principal està situada arran de carretera i té una allargada de 124,30m i una fondària de 35,50m. El cos central correspon a l'ajuntament, té estructura basilical, cobert a dues vessants, amb capcers escalonats en els laterals i capcer de perfil sinuós en el central, d'on sobresurt la torre-campanar. Aquesta està coberta amb rajola vidriada de colors, formant una decoració geomètrica, i coronada per una agulla de ferro. A banda i banda les antigues escoles, amb la "sección de niños" i la "sección de niñas", tal com ens ho indiquen els rètols pintats a les façanes. Aquestes es van concebre per tenir només una planta utilitzable, de manera que només tenen 2,5m d'alçada. A la banda interior del pati, hi ha una sèrie de columnes de maó, helicoidals. Arreu de l'edifici hi ha repartides obertures de tipologia variada, distribuïdes simètricament, i seguint un llenguatge modernista. Història La situació fora del nucli de població respon a la recerca d'un punt neutral, que resulti còmode als quatre pobles que formen el terme municipal. L'edifici es va acabar l'any 1912, el seu arquitecte va ser Albert Juan i Torner. Aquest va voler utilitzar els materials i els sistemes de construcció de la comarca per poder facilitar les seves reparacions. Tot l'edifici va ser pagat i moblat per Joan Sampera i Torres. Aquest també va pagar la construcció de l'escorxada, realitzada pel mateix arquitecte. Referències
Ajuntament de Sant Celoni

L'ajuntament de Sant Celoni és un edifici de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici civil amb façanes a tres carrers. Compost de planta baixa i dos pisos, el cos central amb coberta a quatre vessants, els cossos laterals, amb una sola planta pis i coberta plana coronada amb una balustrada. Del cos central destaca una torre de planta quadrada de coberta plana emmarcada per un potent ràfec, de la coberta en sobresurt una piràmide de ferro amb les campanes del rellotge. Els elements formals i decoratius són modernistes. Història Aquest edifici es troba a la Plaça Major o Plaça de la Vila. La Plaça Major és l'espai urbà més important del nucli antic de la vila, en aquesta es troben altres edificis representatius de l'arquitectura de finals del segle xix i inicis del segle xx. Referències
Hospital de Cervelló

L'Hospital de Cervelló és una antiga dependència per a acollir els pelegrins i vianants pobres que passessin per l'antic camí de Barcelona a Vilafranca del Penedès. L'Hospital, avui dia integrat al nucli principal d'Olesa de Bonesvalls (l'Alt Penedès), forma part d'un conjunt emmurallatdeclarat bé cultural d'interès nacional, juntament amb l'església, torre, construccions annexes i pati. Arquitectura L'edifici principal, a una banda del pati, és de planta rectangular amb coberta de teula a dues vessants i a dos nivells. Les dues façanes que donen la pati, de paredat i carreus regulars, han estat modificades segons les necessitats de cada moment. A la façana oposada, on ara hi ha una masoveria, hi ha part del mur antic i, sobre el portal adovellat, un escut dels Cervelló i a sota una inscripció de 1590: Aquest Hospital fundat en altres temps per Guillem de Cervelló, el bisbe Juan Dimes Loris ara l'ha restaurat. És probable que fos en aquesta reforma quan es va situar damunt la porta de la tanca exterior una carassa d'època romana, potser procedent de Tarragona, modificada per enquibir-la. Les obertures, disposades irregularment, són balcons i finestres rectangulars. La porta principal és d'arc de mig punt amb dovelles regulars de pedra, i la que s'obre a la façana lateral és d'arc escarser. L'edifici, que es complementa amb una torre de planta quadrada, és un dels escassos exemples de l'hospital d'època medieval que es conserva. Història Fundat l'any 1262 per Guillem de Cervelló, va dependre inicialment del monestir de Sant Pau del Camp, però l'any 1297 Guerau VII de Cervelló, sense descendència legítima, va vendre la baronia al rei Jaume el Just i l'Hospital va passar a la corona i a dependre del bisbat de Barcelona. En un document de 1312 s'assenyala que cada mes s'atenien unes 400 persones. Això va fer que, al voltant de l'hospital, es construïssin cases per allotjar la gent que hi treballava i es formés un nucli conegut com la Pobla de Cervelló (ara barri de l'Hospital). Dotat posteriorment amb la vila de Sant Joan d'Olesa i amb altres possessions, l'administració inicial pel prior de Sant Pau del Camp de Barcelona fou reemplaçada al segle xiv pel bisbe de Barcelona. L'edifici experimentà diverses modificacions durant els segles xvi i xvii. L'activitat de l'Hospital va començar a decaure cap a la fi del segle xviii, quan es va obrir la carretera de carretera de Barcelona a València i va minvar molt el flux de vianants, coses que portaren a l fet que l'hospital perdés la seva funció. Desamortitzat al segle xix per les polítiques liberals, va ser adquirit per l'industrial Manuel Girona i Agrafel, que el va retornar al bisbat. Actualment forma part d'una explotació agrícola. Referències
Ca l'Anzí

Ca l'Anzí és una masia de la Palma de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una antiga masia emplaçada actualment dins la zona urbana de la Palma de Cervelló. Consta de planta baixa, pis i una galeria superior i és coberta a dues vessants, amb el ràfec de la teulada força llarg a la façana principal. La construcció originària, de planta basilical, ha estat modificada en diverses ocasions, principalment la façana de migdia que fou renovada totalment el 1930. Conserva part del portal d'entrada al pati d'accés. Les obertures mantenen un ordre quant a la tipologia, sent d'arc rodò les del pis superior i allindades les del pis intermedi. Les portades, una a la façana principal i l'altra a la lateral, són d'arc rebaixat. Les façanes són arrebossades i la façana lateral disposa d'un coronament format per un mur de perfil trencat o denticulat, tot seguint el pendent de la coberta. La façana principal, amb teulada a manera de barbacana, disposa d'un rellotge de sol esgrafiat on s'hi pot llegir: "J. R. 1930". Al costat nord té un cos afegit modernament que fa de magatzem. Història Els actuals propietaris, de cognom Roca, porten sis generacions establerts en aquesta masia. Alguns documents dels segles xvii-xviii, conservats a l'arxiu de la família, ja esmenten aquest llinatge, tot i que el nom de l'Anzí s'ha mantingut sempre: algunes persones grans del nucli recorden un dels propietaris com Sebastià de l'Anzí, tot i que es deia Sebastià Roca. Entre els documents conservats no s'esmenta el nom Anzí ni com a cognom ni com a topònim, i tampoc en el llibre que recull les vendes o cessions de terres i propietats de l'antic monestir de Sant Pere de les Puel·les (carrer d'Anglí). La masia fou reformada el 1930. Referències
Ca n'Agustí

Ca n'Agustí és un edifici d'Olzinelles, entitat de població del municipi de Sant Celoni (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa està situada en una zona rural, rodejada de bosc i camps de conreu. Fou restaurada ja que va ser comprada per un senyor de fora de la vila i la volia com a lloc de segona residència. És un conjunt d'edificis en restauració voltat d'un pati. L'edifici o casa principal és de planta rectangular, consta de planta baixa i dos pisos, i té la coberta plana. La façana és de composició simètrica i està coronada per una barana en la que hi ha un rellotge de sol al mig molt diferent dels normals que solen estar col·locats a la paret. Aquests tenen la forma com de papallona i li falta el ferro del mig que l'identificaria millor. Hi ha restes a la façana de pintura, és a dir, abans devia estar decorada amb pintures que farien sanefes o jocs de colors per a donar-li un aire més senyorial. Referències
Cal Bas (Subirats)

Cal Bas és una masia de Subirats (Alt Penedès), catalogada com a bé cultural d'interès local. És el centre del nucli del mateix nom, a ponent del terme de Lavern. Història Originalment va ser una masoveria de la família Carbó de Puigfedó, que tenien la casa pairal a Can Bou. El 1545 esdevingué una nova pairalia anomenada Can Carbó de Sant Joan Salerm. El 1663, la pubilla Magdalena Carbó, es casà amb Pere Bas, i el 1771 la pubilla Bas es casà amb Salvador Galimany. El 1794, la pubilla Maria Rosa Galimany es casà amb Salvador Olivella, cognom que ha arribat als nostres dies. Durant la Guerra del Francès fou objecte de depredacions, principalment per les tropes del general Suchet quan es replegaven cap a la frontera. Descripció Refeta totalment el 1913, té planta baixa i dos pisos i està coberta a quatre aigües. La façana és de composició simètrica amb balcons al primer pis i finestres d'arc al segon. Hi ha un pati, situat al davant de la casa i altres edificacions agrícoles annexes. Els interiors són de gran interès, amb plafons de pintures al sostre de la sala principal d'estil romàntic. Referències
Cal Sogues

Cal Sogues és una masia del municipi de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. No es pot assegurar amb certesa l'època històrica de la masia, però segons el testimoni verbal del propietari, l'obra inicial és segurament anterior al segle xviii i ha sofert diverses reformes en dates successives. D'aquesta casa en depèn la Torre de l'aigua del Pont de Cal Sogues, que també està protegida com a bé cultural d'interès local. Masia Masia amb planta baixa, pis i golfes, amb teulada a dues vessants. La façana està dividida en sectors per bandes verticals i horitzontals de maó, coronades per quatre arcades i centrada per un portal d'arc de mig punt adovellat i per una finestra superior de marcs, ampits i arc conopial de pedra, amb trencaaigües motllurat. Hi ha un jardí davanter tancat per un baluard que inclou un pou i edificis agrícoles annexes. Cal Sogas, dona nom a la barriada que s'ha creat al seu entorn. En els ràfecs hi ha sanefes en ziga-zaga. Torre La Torre de l'aigua del Pont de Cal Sogues és una obra del municipi de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. És una torre de planta quadrada i alçat paral·lelepípede, construïda amb maons. Té portes a la planta baixa i finestres d'arc de mig punt al primer pis amb marcs en relleu, com a les cantonades. Referències
Can Badia (Cardedeu)

Can Badia és una casa a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En aquest carrer, Teresa Oller, hi ha diverses cases del segle xviii. Aquesta és una de les més tardanes en construcció, però segueix la mateixa línia de composició que les altres. Cardedeu es trobava amb un creixement urbà molt important. Per aquesta mateixa data arriba el ferrocarril i poc després s'obre el carrer Sant Antoni que uneix el ferrocarril al centre històric del poble. Casa entre mitgeres amb coberta a dos vessants, perpendicular a la façana, sobre un perímetre rectangular. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana és de composició simètrica amb un gran portal d'arc escarser i una dovella clau amb la inscripció "F 1861 B". Les finestres són totes de llinda plana. Al primer pis hi ha una finestra balconera. Notes
Can Brugueres

Can Brugueres és una obra del municipi de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local, que dona lloc al barri de Can Brugueres. Descripció Can Brugueres és la masia que centra el barri del mateix nom, situat a la banda esquerre del riu Foix. Consta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta a doble vessant i té annexes unes galeries que formen un pati interior. Les portes són adovellades i els interiors presenten elements d'interès. Història L'origen de Can Brugueres (antigament Mas Gaó i després Can Barceló de Brugueres) cal situar-lo en època medieval. Encara es conserven pergamins del segle xv. Posteriorment, ha estat reformada en diverses ocasions. A una de les portes laterals hi ha la data de 1718. Referències
Can Buxó (Ripollet)

Can Buxó és un edific a Ripollet (Vallès Occidental) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Construcció constituïda per tres cossos ben diferenciats. A mà dreta hi ha una torre de planta quadrada que surt de la línia de la façana i confereix un aspecte fortificat a l'edifici; consta de planta baixa, primer pis i golfes. L'obertura del pis és un balcó de finestra rectangular amb pedres d'emmarcament i motllurades a d'intradós. Al registre de les golfes hi ha una galeria oberta de tres arcs de mig punt sobre pilastres amb motllures a la línia d'imposta. La coberta és de teula àrab a quatre vessants i voladís amb decoració de teules i cairons. El cos central i principal manté la mateixa compartimentació. La planta baixa té dos portals d'arc de mig punt, el de la dreta, amb reixa de ferro i dovelles, és l'actual oratori. Aquest oratori està datat del 1946 i la reixa de ferro forjat i molt ornamentat es pot deduir que sigui de la mateixa època. El cos de la reixa és rectangular i està format per dues fulles. Cada una consta de quatre barres verticals en tirabuixó que acaben a l'extrem superior cargolats en espiral. Horitzontalment té un registre inferior i un altre que divideix la porta en dues meitats iguals. A l'interior presenta una decoració d'elements ovalats. La part superior de la reixa té un acabament amb combinació de línies rectes per acabar en un element semicircular central. Tot el conjunt es troba ressaltat per l'emmarcament d'una gran porta d'arc rodó de mig punt dovellat. Al primer pis hi ha dos balcons rectangulars amb pedres als marcs i motllures a d'intradós. Els dos presenten baranes de ferro, però el de la dreta està més decorat amb formes en tirabuixó i boles. Al nivell de les golfes, finestres hi ha més petites. Situat a l'esquerra es troba un cos més baix de tres balcons al nivell del primer pis i portals d'arc escarser. Les cobertes són de teula àrabs amb ràfec en voladís i decoració de teules i cairons. Parament arrebossat amb dibuix de carreus, dessota còdols. Existeixen les restes d'un rellotge de sol. Història No se sap si la persona responsable de la construcció de la casa pertanyia a la família Llobateres, però el fet és que aquesta família és la primera de la qual es té notícia com a propietaris de d'immoble, justament en un document que els reconeix com a venedors d'aquesta propietat a un tal Miquel Puig. Després de restar durant tres generacions a mans dels Puig, va ser adquirit el 1712 per un prohom de Barcelona anomenat Joan Buxó, qui lluitaria com a capità a la guerra de Flandes. Aquesta compra fou una pura inversió, sense intenció de traslladar-se a viure a la casa. Així, durant molts anys, l'immoble va estar cuidat per masovers, mentre la família propietària residia prop de la Plaça Reial barcelonina. Els descendents d'en Joan Buxó, que més tard ja residirien a la casa, van conformar un llinatge amb un paper destacat en la història local. Ripollet va tenir durant el segle xix diversos batlles de la família Buxó. Referències
Can Cuc de la Muntanya

Can Cuc de la Muntanya és una obra de Cànoves i Samalús (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat de planta rectangular. Consta de tres crugies paral·leles, planta baixa, pis i, només a la crugia central, golfes. Està cobert amb teulada a dues aigües. La façana és asimètrica, en el centre hi ha el portal de grans dovelles rectangulars formant un arc de mig punt; la dovella central porta la data de 1711. Les finestres són de pedra, totes elles amb ampit i, al damunt, tenen un arc fet de maó tapiat. Els cossos annexos de darrere aprofiten el desnivell. A la finestra de l'esquerra hi ha gravada la data de 1726. Història En el fogatge de 1553 apareix documentat Garau Cuch. Segons els documents conservats a la parròquia, la casa ja existia el segle xiv i, possiblement, amb anterioritat. Els orígens precisos de l'actual construcció són desconeguts, però a principis del segle xviii va tenir una important reforma o va ser aixecada de nou, tal com ho indiquen les dates gravades a les llindes. Referències
Can Llibre de la plaça Sant Joan

Can Llibre és un edifici a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental). És una construcció del 1644 successivament renovada i protegida com a bé cultural d'interès local.. L'any 1882 es feu la vorera. El 1881 el jardí. El 4 d'agost de 1912, Lluís Llibre reforma la façana de la seva casa al carrer del Forn (antic nom d'aquest carrer, ja que hi havia un forn). La reforma s'efectuà en un estil eclèctic i s'hi afegí una elevada cornisa. Les tribunes són posteriors a aquesta data, es feren pel anys 30. La construcció o reforma de la Torre Llibre s'inclou dins de la tasca de reforma de façanes de cases entre mitgeres, antigues. Ha estat donada a la vila fa poc temps per la família Llibre. Edifici de tres façanes que prové de la reforma d'una antiga masia amb planta baixa i dos pisos. La façana principal dona a la Plaça Sant Joan. És asimètrica, de pedra picada amb obertures de diferents tipus: arc escarser a la planta baixa, finestres balconeres de llinda plana amb esgrafiats a la llinda, arcada al llarg de l'amplada de l'edifici en successió d'arc de mig punt. La façana està coronada per una cornisa de perfil sinuós amb una finestra d'ull de bou al mig. L'altra façana, dues, són també d'estructura asimètrica amb tribuna. Tot el conjunt és de caràcter eclèctic. Notes
Can Malla

Can Malla és una obra al municipi de Granollers (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Can Malla és el resultat de l'engrandiment i restauració d'una antiga masia, al costat de l'antic Camí Reial o Camí de Vic. Segons Estrada, per Can Malla passava, en el segle xiii, el camí que procedia d'Hostalric, i per Cardedeu passava prop de Granollers, al sud de Palou, l'anomenada Via o Strada Francesca. Edifici aïllat, orientat a migdia, és de planta rectangular compost de planta baixa, pis i golfa. La coberta a dues vessants. L'estructura és el resultat d'una interpretació de la masia tradicional de tipus basilical, amb recreacions purament estilístiques com les garites o talaies a ambdós costats de la façana. També hi ha un record de l'arquitectura religiosa rural en aquest rellotge emmarcat per una espadanya. La porta és de mig punt amb dovelles que sobresurten. Els espais interiors presenten una estructura típica de la casa de pagès. El material emprat és imitació de pedra. El conjunt presenta un caràcter d'arquitectura rural en una interpretació historicista i estètica dels elements arquitectònics. Notes
Can Margens

Can Margens és una masia del municipi de les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una masia formada per dues cases. La més nova situada a la dreta i més endavant que l'altra, s'uneix per un dels costats. Ambdues tenen la façana orientada a migdia. La més antiga està envoltada d'un barri tancat amb dos portals d'accés, en un d'ells està gravada la inscripció: "Margens 1650". És de planta rectangular, consta de tres crugies i tres pisos d'alçada. Té un gran portal adovellat en el centre i tres finestres d'estil gòtic. En la finestra central hi ha un escut amb la data 1587. La casa més nova (segle xvii) té la mateixa estructura. Té adossada una galeria d'arcades a la dreta, ocupa tota l'amplada de la casa. Com a element característic hi ha una finestra situada a la façana de la Sala, que dona a l'habitació més important de la casa i que conserva mobiliari antic. Està emmarcada per carreus de pedra, amb un petit ampit motllurat i coronada per un arc conopial, a sota del qual hi ha dos lleons sostenint un escut amb la data de 1587 i traceria de carotes. A la imposta de l'arc exterior hi ha dues carotes. Els brancals de la finestra són fines columnes. També hi ha la Capella de Santa Margarita Es tracta d'una construcció de planta rectangular (10 x 3 m), coberta per voltes de llunetes, dividida en tres trams. A la base de les voltes hi ha una cornisa continua que recorre la llargada del parament interior, aguantada per mènsules amb decoració floral. Presenta dues finestres d'ull de bou. Està adossada a la casa per la banda de l'altar, on no hi ha paret, sinó un parament de fusta on s'obre una porteta i amb una fornícula al centre amb la imatge de Santa Margarida. Aquesta fusteria és neogòtica, amb decoracions d'arcs ogivals i floretes tipus gòtic. A l'exterior hi ha una porta allindanada i una petita espadanya. Història El cognom Margens ja apareix en el fogatge del 1553, cognom que perdura fins als nostres dies. La casa antiga es degué aixecar el s. XVI com ens ho indica la data de l'escut (1587), i també la tipologia de les finestres pròpia d'aquesta època. A mitjans dels s. XVII es degué construir la casa nova, de dimensions més grans que l'anterior. Una de les finestres de la cara nord porta gravada la data 1647. També el barri que uneix ambdues cases és d'aquesta època, ja que porta la data 1650. Posteriorment, probablement al s. XVIII, es va afegir la galeria d'arcades. Referències
Can Massó (Parets del Vallès)

Can Massó, també coneguda com la Marineta, és una masia de Parets del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La planta és quadrangular. La teulada és a quatre vents. A la porta, adovellada, hi ha un escut sobre la clau. A la finestres hi ha una bona traceria i són gòtiques igual que les laterals, tot i que són més petites respecta aquelles. A la part superior, sota el ràfec de la façana, hi ha una galeria amb pilarets octogonals que sustenten petits arcs escarsers. Història Tot i la seva estructura, salvant la teulada, gòtic-renaixentista, només es tenen documents de Can Massó des del segle xviii. És gairebé segur que fou molt retocada sobre el 1921 pels que llavors eren els seus propietaris: J. Calderó i Marinette Damm. Actualment és propietat de l'Ajuntament de Parets del Vallès, i s'utilitza com a centre de recursos empresarial. Referències
Can Mònic

Can Mònic és un conjunt d'edificacions del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegides com a bé cultural d'interès local. Descripció Conjunt de sis habitatges aïllats construïts el 1923 de la tipologia ciutat jardí alineades al carrer en planta baixa. Tenen sòcol de pedra, mentre que la resta és arrebossada. Cobertes a dues aigües amb el capcer trencat. Les finestres, d'estil modernista, estan emmarcades per maó,. Els elements formals (ferro, sanefes i llindes) pertanyen al llenguatge modernista. Formen part de la Ruta Modernista de Granollers. Història Les torres de Can Monic pertanyen al barri del lledoner, situat a l'extrem Nord de Granollers, molt a prop de les Franqueses del Vallès. El barri del Lledoner estava situat a la vora del Camí Reial, prolongació de l'actual carrer de Corró granollerí, on hi havia un hostal. Amb l'obertura de la nova carretera, la població s'anà establint a les voreres d'aquesta, formant així una perllongació del carrer principal de Granollers i seguint les línies de creixença de Granollers. El promotor de les sis edificacions, dedicades a famílies obreres, va ser Jaume Corbera i Tiana, empresari granollerí enriquit arran de l'auge de la indústria tèxtil. Referències