Santa Margarida del Pla

Santa Margarida del Pla (o del Mont) és una obra del municipi de Castellgalí (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Localització L'edifici se situa en una vall entre el Talló i el serrat de la Llangotera, per aquesta mateixa vall circula esporàdicament el torrent de la Casa Nova. L'església domina la petita esplanada adjacent que comparteix amb cal Borrós i se situa uns metres al nord de cal Ponç. Descripció Església de planta rectangular de la que només es conserven els murs laterals, la façana i la capçalera. Al segle xviii s'allargà la nau, s'aixecà el sostre i es decorà l'interior amb motllures barroques de les quals avui se'n conserva la part d'on arrencava la volta. Hi ha restes d'un campanar d'espadanya, de les escales del cor i es manté en peu la sagristia. També s'hi poden veure els forats d'un retaule a la paret de l'altar major. Té edificis situats al seu entorn que podrien respondre a una casa ermitana. Aquest edifici té volta d'arc de pedra, un forn de pa i una cuina. Història Nascuda com a capella rural l'església apareix citada per primer cop el 1225 en el testament del noble Berenguer de Castellgalí. Se sap que ja al 1376 acollia un petit priorat de monges donades a la regla de Sant Agustí que vivien en un turó proper a l'ermita no localitzat. L'última menció del monestir és de 1402 quan s'autoritzà a Agnés de Pedrinyar, la darrera monja, a ingressar al Monestir de Sant Cristòfol. Així amb la comunitat dissolta Santa Margarida va tornar a ser una capella rural dependent de l'església Sant Miquel. Al 1685 s'hi celebraven les misses de Nadal, Pasqua i Santa Margarida. Les dècades posteriors l'església s'anà deteriorant i els successius bisbes manaren anar realitzant reparacions. Finalment l'any 1771 el bisbe Andreu Estevanell ordenà la renovació de l'ermità que culminà al 1772 (any que apareix com a inscripció a la llinda de la porta de la sagristia). Es canvià l'estructura primitiva del temple unint-lo a la masoveria, ampliant l'església en llargada i alçada i edificant una sagristia que encara resta dempeus. Trobem exemplars físics de goigs de Santa Margarida editats al 1878 a Manresa i reeditats a principis del segle xx i al 2016. La darrera ermitana va ser la Maria Juvert Escales, nascuda el 1867. Aquesta feia els tocs de l'àngelus al migdia i el d'oració al vespre. L'any 1906 es van vendre les propietats de l'església. L'any 1936 amb l'esclat de la guerra civil espanyola un escamot en va cremar l'altar, imatges religioses i tot l'interior si bé va respectar l'habitatge de l'ermitana. De l'altar se'n salvà un Sant Crist que no van poder arrencar i van tirotejar amb més de 100 perdigons. Poc després del final de la guerra morí l'última ermitana Maria de tal manera que església i masoveria van ser abandonades i se'n van vendre les teules. Això va provocar un ràpid deteriorament i el 1958 se n'ensorrà la volta, a més s'utilitzà el recinte per guardar-hi un ramat. La ruïna avançà quan el 1999 un fort aiguat va provocar que es desplomés la façana de la masoveria. El 1992 els membres del Museu de Castellgalí van enretirar la runa i la vegetació de l'entorn i van recuperar l'aplec anual a l'ermita. A més l'any 1993 es va beneir una nova imatge de Santa Margarida creada per l'escultora Bori. La imatge juntament amb unes portes reixades es van instal·lar a l'ermita l'any 1995. Al 1996 es va col·locar un nou altar de pedra. I l'any 2003 es va beneir una nova campana destinada a l'ermita que toca durant els aplecs. A més al 2012 es va enrajolar el presbiteri. Festivitats El tercer diumenge de cada mes d'octubre s'hi celebra l'aplec de Santa Margarida, una festivitat organitzada pel museu de Castellgalí durant la qual es realitzen diverses activitats a l'entorn de l'ermita (com un dinar, actuacions, una missa i jocs de cucanya) i se'n fa repicar la campana. La tradició es va recuperar l'any 1992 i l'edició d'enguany n'era la 33ª. Referències