NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
El Xalet (Premià de Mar)

El Xalet és un edifici de Premià de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici civil format per una sola planta coberta per un terrat. L'interès de la construcció recau en l'ornamentació de la façana, que destaca per la utilització de rajoles a la part superior, els esgrafiats amb elements florals i els medallons ornamentals. La façana consta d'una porta d'accés i un finestral doble separat per un pilar. Les línies corbes de la part superior dels dos elements trenquen la monotonia i la simplicitat del conjunt. Tant les reixes de la finestra com la barana superior estan decorades amb línies sinuoses i garlandes. Possiblement els elements de la façana han estat realitzats en diferents èpoques. Referències
El Patronat (Premià de Mar)

El Patronat és un edifici de Premià de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici civil format per una planta baixa, un pis i terrat. Té edificis adossats als dos murs laterals. Destaca la façana modernista, de línies sinuoses i corbes. Les dues portes estan emmarcades dins un cercle de motllures molt pronunciades, tallat només a la part inferior, i el coronament de l'edifici. A l'alçada del pis hi ha una petita tribuna. Referències
Ca la Xalma

Ca la Xalma és un edifici de Premià de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici civil format per una planta rectangular coberta per un terrat, al centre del qual s'aixeca un cos longitudinal que forma el pis de l'edifici. El conjunt destaca per la seva ornamentació de tipus modernista, en la qual domina la línia corba: totes les obertures presenten guardapols semicirculars molt pronunciats, el coronament superior que sobresurt del conjunt combina les línies concavoconvexes tant en la part davantera com a la part posterior i el mur que tanca el terrat també utilitza la línia corba, donant mobilitat. Com a element decoratiu també s'utilitza el maó de cantell que dibuixa línies. L'edifici està circumdat per un pati tancat per un mur i un reixat. Referències
Escola MDP Assís

L'Escola Divina Pastora / MDP Assís és un edifici de Premià de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Que pertany a la Congregació de les Germanes Caputxines de la Mare del Diví Pastor. Descripció Es tracta d'un edifici civil, construcció del qual és aïllada, de planta rectangular, amb baixos, pis i golfes sota terrat. Destaca l'ús del maó vist a totes les obertures, als angles, a les franges que recorren les façanes i a la coronació de l'edifici, formada per l'últim pis i que juntament amb els murs que tanquen el terrat, formen un sol cos. Originàriament, aquest pis superior, que exteriorment reflecteix una galeria d'arcs quasi parabòlics, fou utilitzat com a dormitori de les religioses. Actualment està destinat a aules. Un pati circumda l'edifici excepte a la façana principal. Referències
Col·legi Públic la Lió

El Col·legi Públic la Lió, també conegut com Can Puiggròs, és un edifici de Premià de Mar (Maresme), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser fet construir el 1898 pel fabricant tèxtil Bartomeu Puiggròs i s'hi realitzava el cicle complet del cotó, des de la filatura fins als acabats. Entre 1909 i 1910 hi treballaven 79 homes i 131 dones entre 14 i 50 anys, el que representava més del 7% de la població del municipi (no l'activa). El 1917, Energia Elèctrica de Catalunya SA projectà ampliar la xarxa soterrada de Premià per a poder alimentar millor la fàbrica. Entre 1928 i 1929 es produïren conflictes laborals que portarien al tancament de la fàbrica i al canvi de propietaris el 1930: la Lió Barcelona SA, de la mà de Mr. Badoy, que es convertí en la primera de l'estat en estampar amb la tècnica serigràfica o lionesa. El 1979, en un context de crisi general i del sector tèxtil en particular, la fàbrica va tancar. La importància patrimonial i la necessitat de conservar-la motivà un procés entre veïns i administració que finalitzà amb la creació d'una escola pública, inaugurada el 1985 pel conseller de Cultura Joan Guitart. Descripció Els elements conservats de l'antiga fàbrica són el porxo d'entrada, una nau i la xemeneia. Hi ha també un soterrani amb un seguit de passadissos que es van tapiar en el seu moment, un pou i una caldera de fuel. El porxo, actualment aïllat i que dona al carrer de Joan Prim, és de maó vist amb un sòcol de mamposteria i una estructura de ferro amb la coberta de fibrociment. Té quatre obertures en disposició geomètrica, les dues centrals més grans per l'entrada de vehicles i transport rodat i les laterals més petites, una de les quals era l'antiga porteria. La nau és de planta rectangular de 20 crugies perpendiculars a la façana principal. Consta de planta baixa, pis i semisoterrani en el costat de migdia. Coberta a dues aigües amb encavallada de ferro i vidre armat, també està realitzada en maó vist, incloses les obertures, de formes geomètriques capricioses. Les façanes de llevant i de ponent són les que tenen més longitud, però l'entrada es troba a la septentrional, mentre que la de migdia fa mitgera amb les cases del carrer Colom. La façana d'accés té adossada una torre adossada de planta quadrada. La xemeneia, de maó vist, és cilíndrica amb una base quadrada i de gran alçada. Tot el recinte queda tancat per un gran mur que l'envolta. Referències
Ca l'Alemany (Alella)

Ca l'Alemany és un edifici d'Alella (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'un edifici civil. El seu interès recau fonamentalment a la façana que s'estructura, igual que a l'interior, en una planta baixa, dos pisos i un terrat. Destaquen les motllures situades al damunt de les obertures com si es tractés de guardapols i la seva coronació, a manera de petits frontons de formes lobulades irregulars. El material utilitzat és el maó, que es presenta arrebossat. Referències
Estany de la Restanca

L'Estany de la Restanca (Era Restanca en aranès), a vegades conegut com a pantà dels Llacs Val d'Aran és un embassament, les aigües del qual alimenten el barranc de Rius i més avall el riu de Valarties (tributari del riu Garona). Mitjançant la presa dels Llacs Val d'Aran aquest estany esdevé un embassament que permet la generació d'energia hidroelèctrica a la Central d'Arties. L'estany de la Restanca, es troba al municipi de Naut Aran, a la comarca de la Vall d'Aran, a 2.003 metres d'altitud, i s'encarrega de recol·lectar les aigües que provenen del Circ de Restanca, muntanya amunt, i de recanalitzar-les, mitjançant la presa, cap al centre de la vall. Al costat de la presa hi ha el refugi de la Restanca. Pels voltants, més enllà de les restes deixades per la construcció de la presa, hi ha alguns pins negres i arbusts d'alta muntanya que són els únics que resisteixen la dura climatologia d'aquesta zona tan elevada. Vegeu també Embassaments de Catalunya
Lago de la Restanca

El lago de la Restanca es una pequeña infraestructura hidráulica española construida sobre el río Valarties y situada en el municipio de Alto Arán, en la comarca del Valle de Arán, provincia de Lérida, Cataluña. Se encarga de recolectar las aguas que provienen del circo de la Restanca, montaña arriba, y de recanalizarlas, mediante la presa, hacia el centro del valle. Junto a la presa se sitúa el refugio de la Restanca. Por los alrededores, más allá de los restos dejados por la construcción de la presa, hay algunos pinos negros y arbustos de alta montaña que son los únicos que resisten la dura climatología de esta zona tan elevada.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago de la Restanca.
Barrage de la Restanca

Le Barrage de la Restanca, Era Restanca ou Estanh de la Restanca (en catalan) est un Lac des Pyrénées, sur la commune de Naut Aran, dans la province de Lérida en Catalogne (Espagne). Description L'Estanh de la Restanca est un lac naturel, il est à une altitude de 2 010 m, a une superficie d'environ 6,7 ha et a une profondeur de 15 m. Notes et références Annexes Articles connexes Liste des lacs des Pyrénées Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages Portail des Pyrénées Portail de la Catalogne
Era Restanca

Era Restanca (occitanska: Lac dera Restanca, Estanh dera Restanca) är en sjö i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Lleida och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 400 km nordost om huvudstaden Madrid. Era Restanca ligger 2 000 meter över havet. Trakten runt Era Restanca består i huvudsak av gräsmarker. Källor
Platja de Rifà

La platja de Rifà és una platja natural del municipi de Mont-roig del Camp (Baix Camp), situada al final del barranc de Rifà, entre la platja de la Pixerota, a llevant, i la platja dels Pilans, a ponent. Té una longitud de 1.040 metres i una amplada mitjana de 33 metres, formada per sorra fina i granulada. Tanmateix l'amplada de la platja es va reduint a causa dels temporals d'hivern, arribant algun any a només 5 metres. Costes de l'Estat fa actuacions periòdiques per a regenerar la sorra. No disposa de serveis. En la seva proximitat hi ha dos càmpings. El nom de la platja prové de la partida homònima on està situada. Referències
Sant Miquel del Cros

Sant Miquel del Cros és una església amb elements modernistes i de les darreres tendències d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Capella amb volta absidal i llanternó a base de paraboloides i hiperboloides, d'estil gaudinià. Història Aquesta capella, que forma part de la propietat que duu el nom del veïnat (casal obra de l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch), havia estat bastida sobre restes de construccions romanes i fou refeta l'any 1929 per Lluís Bonet i Garí. La documentació sobre l'ermita es deu principalment a Carreras Candi qui n'explica l'existència pel document del 1187. La col·locació més antiga és de l'any 1323; n'hi ha una altra, del 1385, a favor de Joan de Caldes per renúncia de Bernat d'Agell al benefici de l'altar de Sant Miquel del Cros. Cap a l'any 1884 s'enderrocà la capella romànica i en construïren una de nova, segons projecte de Domènech i Estapà, que fou enderrocada l'any 1926, aleshores es construí l'actual. Referències
Vil·la Flora

Villa Flora és un edifici de Canet de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció Es tracta d'una torre aïllada de planta baixa i dos pisos, amb una porteria independent a l'entrada, de 1920. Té un jardí molt gran que continua a l'altre costat de la riera, amb una gran porta d'entrada. Dins el jardí hi ha templets i fonts i altres elements arquitectònics. L'edifici té influències de diferents estils, ja que l'autor era un home que viatjava molt. Destaca la influència del Secessionisme vienès. Referències
Casa de Bonaventura Bassegoda i Amigó

La casa de Bonaventura Bassegoda i Amigó és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. Història Fou la casa de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda Amigó, i ell mateix la va projectar l'any 1909. Antigament era coneguda com a ca l'Antònia de la Llet. Actualment també és coneguda com a Can Joan de la Llet. Descripció És una casa entre mitgeres de planta rectangular alineada al pla del carrer que consta de planta baixa, dos pisos i un terrat. La planta baixa és ocupada per la porta d'accés i una finestra; el primer pis està format per dos grans balcons que ocupen la major part de la façana; el segon pis el componen quatre finestres d'arc rebaixat separats per columnetes. Exteriorment tota la importància recau sobre la façana. La façana es disposa simètricament: a la planta baixa, la porta d'accés i la finestra lateral enreixada; el pis principal s'obre amb dos grans balcons d'arcs apuntats ornats amb ceràmica i un escut de Sant Jordi esculpit al centre. La decoració és absolutament eclèctica: mosaics de rajola als voltants de les finestres dels balcons, capitells amb elements vegetals, i al centre de la façana un element ornamental amb la figura de Sant Jordi. Als mosaics ceràmics s'hi pot observar una rosa i un compàs, símbols de la professió d'arquitecte. El pis superior, de menor alçada, presenta una galeria de quatre arcs carpanells entre columnes. Corona l'edifici la barana del terrat, que combina l'obra i el ferro. Referències
Can Sanahuja (el Masnou)

Can Sanahuja és una casa del municipi del Masnou protegida com a bé cultural d'interès local. També se l'anomena Casa Eulàlia Matas. Descripció Casa entre mitgeres de planta rectangular enretirada del pla de carrer amb pati davanter; consta de semisoterrani, planta baixa i dos pisos amb la coberta plana practicable a mode de terrat. La façana principal, orientada a migdia, és l'única que té decoració: la façana està ricament decorada amb els relleus i esgrafiats florals sobre fons groc. Davant la porta d'accés destaca un petit porxo, amb dracs encastats, sobre dos pilars i dues pilastres, que sosté el balcó del pis superior. La segona planta s'organitza, a la façana, mitjançant sis petites finestres en forma d'arc de mig punt. Al pis principal les portes del balcó tenen la llinda embellida amb motlluratge historicista i, entre les dues obertures, hi ha esculpit l'escut de Catalunya. En la mateixa línia historicista s'inscriu la finestra amb mainell de la planta baixa i la galeria d'arquets de mig punt del pis superior. Corona la façana la tanca de pedra del terrat, amb decoració vegetal i gerros de terracota als flancs. A l'interior es barregen diferents estils historicistes propis de l'època. A la planta baixa hi ha una sala d'estar, el menjador i un pati interior d'estil neoàrab cobert amb una lluerna de vidre. A la segona planta hi ha una gran sala de músiques presidida per un piano francès de 1849, un bany amb sanitaris d'època i un dormitori fet amb fusta de jacaranda. A la planta superior hi ha un estudi dormitori fet amb mobles de barco. Els mobles, els estucats de les parets i els sostres, fets amb fusta de caoba cubana són obra de Josep Ribas i la resta de decoració interior de Josep Canudas. Història La casa va ser una reforma d'una casa de còs anterior propietat de la familia Matas. L'any 1900, Eulàlia Matas Antich, casada amb Francesc Sanahuja i Dasca, fill del notari del Masnou Francesc Sanahuja i Padreny., demana els permisos per poder començar l'obra. Referències
Ca l'Aymà

Ca l'Aymà (o Ca l'Aimar), popularment el Castellet, és una casa senyorial del municipi del Masnou (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Història La casa va ser dissenyada per l'arquitecte barceloní Roc Cot i Cot l'any 1907. La construcció, però, va ser dirigida pel seu germà Jordi Cot i Cot. La casa va pertànyer a Antònia Pagès Llimona, vídua d'Aymà. Entre els anys 1965 i 1969 s'utilitzà com hotel, conegut amb el nom d'Hotel Castellet. Des de l'any 1988, i fins a l'actualitat, és una residència geriàtrica privada. Descripció L'edifici està format per quatre cossos diferenciats, de plantes rectangulars i quadrades i de diferents alçades. Les façanes dels cossos combinen l'estucat llis blanc amb el maó vist. Dos d'aquests cossos són coronats per merlets i el tercer i més elevat s'encapçala per una teulada de quatre vessants inclinades. Les cornises de tot el conjunt estan formades per un voladís de teules i mènsules de maó. Les finestres tenen forma esglaonada a la part superior, amb maó de cantell. Un element remarcable és la tribuna poligonal amb vitralls de colors i ceràmica situada a l'escaire dels dos cossos principals. A la part del darrere hi ha la torre-mirador, amb coberta piramidal de ceràmica vidriada. Els elements compositius del conjunt es poden classificar de modernistes o eclèctics. Referències
Can Patatetes

Casa Millet o Can Millet (popularment, Can Patatetes) és una casa del municipi del Masnou (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Història És la residència particular d'una nissaga de capitans de vaixells del Masnou, entre els quals destaca Josep Martí Casals. Cap a la fi del segle xix, la casa va ser reformada seguint el gust modernista per l'arquitecte Gaietà Buïgas i Monravà. Descripció Es tracta d'un edifici entre mitgeres amb balcons individuals de pedra i ornamentació amb esgrafiats al voltant de les obertures i sota la cornisa. L'acabat del parament és d'estuc imitant carreus. Cal destacar la riquesa decorativa de la façana, especialment els motius florals i geomètrics que emmarquen les obertures, els esgrafiats de garlandes sota la cornisa i la balustrada calada, així com el petit pati enjardinat al davant. L'edifici està format per una planta baixa, un primer pis, unes golfes i un terrat. A cada planta s'hi distribueixen tres obertures: una central i dues laterals disposades de forma simètrica. L'interior és totalment eclèctic: neoclàssic, romàntic, oriental, modernista. El menjador té una llanterna modernista, i també ho és el cancell. El sostre del menjador és d'estil neomudèjar i té un mur decorat amb el Sant Sopar de Leonardo i les Quatre estacions. Referències
Can Framis (el Masnou)

Can Framis és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local. També s'anomena Can Salvador Millet perquè el promotor de l'obra fou Salvador Millet i Bertran. Descripció Edifici civil entre mitgeres de planta rectangular allargada que consta de planta baixa i dos pisos amb una coberta volada per la façana, de teules àrabs a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana principal. La seva façana, que és on recau tot l'interès, es divideix en tres parts. La composició de la façana s'inspira en l'arquitectura renaixentista, especialment la decoració escultòrica a les llindes del pis principal i les obertures de la planta superior, a mode de galeria de solana. La planta baixa està ocupada a la seva totalitat per la porta d'accés, emmarcada dins d'un gran arc ogival. En el primer pis destaca un balcó continu amb les dues obertures i una reixa de ferro forjat. També destaca la decoració de la barbacana a base de rajoles blaves i blanques, les motllures amb motius vegetals dels dintells de les balconeres i l'escut central amb les inicials S.M. de Salvador Millet. El segon pis està format per una gran balconada de ferro forjat i dues portes d'accés a l'interior, i el tercer pis el componen tres finestres d'arcs rebaixats i separades per columnes. La cornisa està decorada amb rajola blava, i les finestres del primer pis decoren les llindes amb motllures i motius vegetals de tipus historicista i medievalitzants. Referències
Estany Negre de Peguera

L' Estany Negre de Peguera, llac Negre o embassament Negre és un llac situat a la capçalera de la vall de Peguera dins el municipi d'Espot al Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El llac, d'origen glacial, es troba a 2 337 metres d'altitud. Es elevat per la presa, que li atorga una capacitat total d'embassament de 11,90 hectòmetres cúbics i 6,60 hectòmetres cúbics de capacitat útil. Drena cap a l'estany immediat de Tort de Peguera. Amb 70 metres és el mes profund del parc i la seva superfície ocupa 31,40 hectàrees. De forma circular, l'estany es arraconat al capdamunt de la seva coma, entre el Tuc de Saburó (O), el Pic de la Mainera (S-O), el Pic de Sudorn (E) i el serrat que el separa de l'estany Tort de Peguera (N). Per les ribes de l' Estany Negre de Peguera passa el GR 11 coincidint amb l'etapa de la travessa Carros de Foc que arriba al refugi Josep Maria Blanc. Infraestructures hidroelèctriques L'estany està represat per augmentar la seva capacitat d'embassament. Una canalització soterrada construïda per Hidroelèctrica de Catalunya traspassa aigua cap el proper estany Tort de Peguera, amb l'objectiu final de traspassar aigua de la conca del Peguera per alimentar la Central hidroelèctrica de Sant Maurici. En el projecte inicial no es volia construir una presa a l'estany Negre; es volia foradar un túnel a la base de l'estany per tal de derivar l'aigua cap l'estany Trullo i l'estany Tort de Peguera. Es va anar perforant la roca fins que al final va sortir un gran burs d'aigua, fet indicatiu que s'estava prop de la base de l'estany. Es va fer un mur de formigó, i es va posar una càrrega de dinamita per “calar” l'estany i obrir el túnel que havia de comunicar els dos estanys. L'explosió, més que obrir el forat, el va taponar. A partir d'aquesta circumstància es va decidir de fer el forat del túnel més amunt, buscant la roca massissa. Amb aquesta decisió si bé es perdia un volum gran d'aigua aprofitable, es permetia aprofitar l'estany malgrat el fracàs del túnel dirigit a la base. Referències
Lago Negro de Peguera

El lago negro o embalse negro es un lago situado en la cabecera del valle de Peguera dentro del municipio de Espot en el Parque nacional de Aiguas Tortas y Lago de San Mauricio. El lago, de origen glaciar, se encuentra a 2337 metros de altitud. Está represado, con una capacidad total de embalse de 11,90 hectómetros cúbicos y 6,60 hectómetros cúbicos de capacidad útil. Con 70 metros, es el más profundo del parque y su superficie ocupa 31,40 hectáreas.​ Véase también Embalses de Cataluña Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago Negro de Peguera.
Estanque Negro

Estanque Negro är en sjö i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Lleida och regionen Katalonien, i den nordöstra delen av landet, 500 km nordost om huvudstaden Madrid. Estanque Negro ligger 2 332 meter över havet. Arean är 0,28 kvadratkilometer. Trakten runt Estanque Negro består i huvudsak av gräsmarker. Den sträcker sig 0,7 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,5 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor
Estanh de Montcasau

L'estanh de Montcasau (en català, estany de Montcasau) és un estany pirinenc a la llera del riu Loseron. Està situat al Pla de Loseron, als peus del Tuc de Salana, dins el terme del municipi de Naut Aran a la Vall d'Aran. Forma part de la capçalera de Valarties. Pertany a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Un estany bessó està situat uns metres al sud-est. La sortida natural d'aigua de l'estanh de Montcasau és el riu Loseron que desaigua i és tributari del riu Rencules. Les seves aigües formen part de la conca del riu de Valarties. Obres hidroelèctriques L'estany té una superfície de 2,6 hectàrees, una capacitat de 0,12 hectòmetres cúbics i la seva cota d'altitud és 2.028 metres. En el vessant Oest s'hi va edificar una presa per augmentar la capacitat d'embassament, la longitud de la qual en la seva coronació és de 193 metres. La presa va ser construïda l'any 1955 per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices. També es feren les següents canalitzacions soterrades per traspassar cabals d'aigua entre conques: Connexió de l'estany Major de Colomèrs a estanh de Montcasau. Connexió de l'estany de la Restanca a estanh de Montcasau. Si bé el sentit habitual de l'aigua és de Restanca a Montcasau, amb la Central Hidroelèctrica d'Arties aturada es poden fer transvasaments d'aigua de Montcasau a Restanca pel mètode dels vasos comunicants. Per abastir la Central d'Arties, connexió de l'estanh de Montcasau al Salt d'Arties reseguint la serra de Mont-romies. Per portar les persones i els materials necessaris per a la presa i les canalitzacions es va construir un funicular que arribava fins l'estany. La línia va ser desmantellada l'octubre de 1995. Accessos El sender GR-11 passa per la dreta dels dos estanys; de pujada es dirigeix cap el coll Era Passada de Ribereta (2.334,1 metres). El coll enllaça tant els estanys de Montacasau com els estanys de Ribereta amb el refugi de Colomers. Referències