NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de les Feixes

Santa Maria de les Feixes és una ermita de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental), catalogada com a bé cultural d'interès local. Actualment forma part del Museu de Cerdanyola i 'shi faran visites concertades un cop al mes. Història Originalment depenia de la parròquia de Sant Iscle i Santa Victòria de les Feixes, i se sap que el 1316 i 1380 es van construir dos nous altars. El 1654 la finca de can Canaletes, a la qual pertany, va passar en herència a Isidre Bisbe Vidal, de la companyia de Jesús. El 1767, els jesuïtes foren expulsats d'Espanya per Carles III i el 1770, la capella va ser adquirida en subhasta pública pel comerciant de Barcelona Magí Negrevernís i Amic (1706-1783), que el 1779 la va fer reconstruir, segons consta en una làpida. El juliol del 1936 va patir un incendi i es destruí l'altar. A principis de la dècada del 2010, l'ermita va ser resturaada i a l'interior de la nau es van trobar restes d'una vil·la romana del segle I dC. A la riera de Sant Cugat, entre el torrent de Canaletes i l'ermita de les Feixes, s'han trobat materials de l'edat del bronze i restes ibèriques relacionades amb el poblat del Turó de ca n'Olivé. Descripció Ermita de petites dimensions de planta de creu llatina i amb coberta de teula a doble vessant. Al davant hi ha un atri al qual s'accedeix per un arc apuntat; a les bandes trobem tres arcs rebaixats i dos pilars amb capitells a cada costat. A dins hi ha dos bancs d'obra. La façana de l'atri i el campanar són coronats per frontons corbs típics del barroc. A la façana de l'ermita hi ha un ull de bou i un òcul el·líptic. A l'interior, la nau central està coberta amb voltes de canó amb llunetes i arcs torals recolzats sobre una cornisa amb mènsules decorades amb motius vegetals i volutes. Les parets són arrebossades i pintades imitant carreus de pedra, tant a l'exterior com a l'interior, i amb arrambadors pintats, a l'interior. Dues obertures de pedra motllurada comuniquen la nau central amb les capelles laterals. L'estat actual és pràcticament ruinós. Referències Enllaços externs «Santa Maria de les Feixes». Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic i Arqueològic de Cerdanyola del Vallès. Ajuntament de Cerdanyola. Arxivat de l'original el 2014-10-13.
Santa María de les Feixes

Santa María de les Feixes es una ermita barroca situada en el término municipal de Sardañola del Vallés en el Camino de Can Catá. Cada año se celebra un encuentro el día de San Felipe. Historia Aparece documentada por primera vez en 1316, donde se indica que disponía de varios altares. Aunque no se conserva el edificio original, desde la época medieval dependía de la iglesia parroquial de Sant Iscle y Santa Victoria de les Feixes, y estuvo vinculada a la masía de Can Canaletes. Magí Negrevernís, un ciudadano de Barcelona, la reconstruyó el 1784, después de adquirirla junto con la masía de Can Canaletes en una subasta pública en 1770, después de que fueran expulsados los jesuitas, propietarios hasta entonces. Arquitectura Se trata de un edificio barroco con planta de cruz latina y un porche de entrada con tejados a dos vertientes y un campanario en forma de espadaña o sillita. Las paredes exteriores están enlucidas imitando la obra de mampostería, y el campanario tiene un frontón decorado con cerámica de color verde. La nave central tiene una bóveda de cañón reforzada con arcos y descansa sobre un arquitrabe sostenido por ménsulas decoradas con volutas y motivos vegetales. Antiguamente, las paredes de la nave central estaban pintadas. Las naves laterales tienen una cúpula decorada con guirnaldas y una moldura vegetal en el centro. Actualmente es una propiedad privada y su estado de conservación actual no es muy bueno, pero en 2007 se inició un proyecto de restauración. Una vez finalizada la restauración la ermita pasará a formar parte del Museo de Cerdanyola y se harán visitas concertadas una vez al mes. Referencias Ficha de Santa María de les Feixes Véase también Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santa María de les Feixes.
Santa Maria del Collet

Santa Maria del Collet també coneguda com a Santa Maria del Mar és actualment una ermita resta del que era un petit monestir de monges benedictines a un turó al pla de Calonge. És un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Els seus orígens daten del segle xii. Forma la continuació d'un anterior assentament romà, la vil·la romana del Collet. L'indret, amb el monestir i les terres contigües, que es van anar adquirint a través de donacions o compres, eren administrats per la comunitat religiosa sota la direcció de la priora, tot i que no van arribar a ser mai de gran extensió. La seva vida girava a l'entorn del recolliment, la pregària, el treball i l'acollida dels pelegrins. La comunitat de religioses hi va viure durant uns quants segles, exposada a tota mena de calamitats: les ràtzies que patien per part de la pirateria, les pestes, els aiguats del Rec Madral i les males anyades al camp. Hi hagué una època en què al monestir, només el sostenia una sola monja. Les edificacions, pel poc manteniment que s'hi feia, van deixondir i es va optar per cedir l'ús i el cultiu de les terres a tercers, conservant-ne la titularitat. L'antiga casa de pagès s'ha habilitat com a masia residencial. L'ajuntament de Calonge preveu restaurar la finca i considera transformar-la en centre d'interpretació de les ruïnes romanes del Collet. L'agost de 2014 se li va instal·lar una nova campana, obra de la foneria Rifer. Referències
Santa Maria del Puig de la Creu

Santa Maria del Puig de la Creu és una església romànica situada entre els municipis de Castellar del Vallès i de Sentmenat (Vallès Occidental), en la part més alta del puig de la Creu, a 664 metres d'altitud. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església d'una sola nau, absis de pedra ben treballada i dues absidioles. La porta d'accés a l'església i el campanar de planta quadrada estan refets a partir del nivell de la teulada de l'església. L'església és dins d'un clos emmurallat i tancat. La combinació de l'absis central amb les dues absidioles li donen, tant interiorment com exteriorment, una perfecta forma de creu. Les obertures de l'edifici són una finestra a l'absis, molt modificada interiorment, i dos ulls de bou als murs de llevant i de ponent, a més d'una petita obertura a l'absis nord. La porta d'accés, a la banda nord, és d'arc de mig punt. Com l'ermita de Can Sant Pere, es tracta d'una capella rural sense ornamentació, d'una sola nau amb dos absis laterals, però en aquest cas són semicirculars, formant la figura d'un trèvol amb el central. Està dedicada a la Mare de Déu dels Dolors. Història La capella del puig de la Creu es troba documentada l'any 1193, segons el text original del "Speculum Officialatus". Durant els segles xiv-xv i xvi el Santuari del Puig de la Creu i la seva albergueria es trobava en molt bon estat, especialment en el segle xv i fou motiu de nombroses donacions i disposicions testamentàries. Amb el temps de la reforma, el fervor i el culte en els santuaris de les muntanyes s'hi produeix una davallada. En els seus orígens es creu que fou un monestir de monges o una casa de religioses o també una casa de recés per a dones. Cap al segle xix fou pràcticament abandonat ni tan sols s'hi celebrava l'aplec que tenia lloc el dia de Santa Margarida. Pels volts de 1925 l'adquirí Josep Perich i Fruitós que va restaurar la part baixa. Benet i Ferrer i Antoni Sancho foren els autors de la restauració. La guerra i la postguerra civil foren motiu del nou abandonament de la capella inclòs el que s'havia restaurat. Els germans Josep i Pere Borrell i Fumador, iniciaren la seva reconstrucció l'any 1951-1957. L'encarregat fou Domènech Borrull que edificà el nou campanar, molt proper a tot el conjunt, i va restaurar tota la resta. Es diu que aquesta església fou edificada sobre el lloc on la llegenda diu que va morir el drac de Sant Llorenç. A la tardor de 1976 fou adquirit pels esposos Joan Martí Pujadas i Mercèdes Monllor Ibañez, i passada una etapa de vandalisme els darrers anys del segle xx, s'inicià una etapa de restauració de l'edifici i entorns. Cal destacar la restauració interior de la capella romànica, la instal·lació d'una nova campana a l'espadanya, i d'una creu de terme davant la capella, i el cobriment d'una antiga piscina i la restauració dels murs exteriors. Josep Ardèbol i Francesc Serra, han estat alguns dels executors de les millores realitzades. L'actual propietari, hereu dels esmentats, segueix amb la realització de projectes de millora de l'edifici i entorns. Referències
Santa Pelaia de Perles

Santa Pelaia de Perles és una capella romànica del municipi de Fígols i Alinyà, a la comarca de l'Alt Urgell. És un monument protegida com a bé cultural d'interès local. Situació La capella es troba a la part sud-occidental del municipi, molt a prop del terme d'Odèn. S'hi accedeix des del Coll de Boix, a la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou). Al punt quilomètric 16,6 (42° 9′ 8.6″ N, 1° 23′ 9.18″ E) de dita carretera, es pren la pista que, en direcció nord, hi mena amb 1,2 km. Està emplaçada sobre un alterós esperó de roca calcària anomenat Roc de l'Ermita que s'aixeca a la part mitjana de la vall. Des d'aquesta situació encastellada es gaudeix d'una espectacular vista de la fondalada de la vall de Perles i Alinyà i les muntanyes que l'envolten. Descripció És una capella senzilla, d'una sola nau, amb l'entrada oberta a occident i capçada a l'est amb un absis semicircular. La nau és coberta amb volta lleugerament apuntada així com l'absis, de menor alçada, que presenta volta de quart d'esfera lleugerament apuntada. Al seu eix s'hi obre una petita finestra d'esqueixada simple coberta amb volta de canó, emmarcada exteriorment amb tosca. La nau presenta dos cossos, essent l'occidental (de factura més basta, amb murs arrebossats i coberta de teula sobre bigues) un afegit posterior per tal de donar cabuda a més fidels, però possiblement emprat també com a abric de pastors i caminants. Ambdós espais estan separats per un arc maldestre executat al mur de càrrega que podria correspondre a l'antic mur de tancament. La construcció combina la pedra tosca (sobretot a les cantonades i a les perforacions) i la pedra calcària, i l'única decoració que s'observa a l'exterior es troba al mur sud, prop de l'absis, on uns blocs de tosca molt desgastada semblen haver estat tallats en cimaci, per fer de cornisa. L'arc presbiteral també s'evidencia a l'exterior, com també es fa visible un canvi subtil en l'aparell del mur immediatament anterior a aquest arc, que probablement és fruit d'un canvi de criteri constructiu. Notícies històriques Malgrat no aparèixer a la documentació medieval, es considera que podria haver-se construït al voltant del segle xii. Referències
Santa Susanna de Caulès

Santa Susanna de Caulès és una ermita preromànica de Caulès (Vidreres, Selva), al massís de Cadiretes, protegida com a bé cultural d'interès local. És molt popular entre els aficionats a la BTT i la bicicleta de muntanya de la zona. Arquitectura És un edifici de planta rectangular i en planta baixa cobert a dues aigües a laterals situat en un turonet al qual s'accedeix per mitjà d'unes escales. Té una capçalera en forma de trapezi de tipus preromànic, una nau rectangular coberta amb volta de mig punt i, al costat septentrional, una capella i una sagristia afegits. El seu petit interior està enguixat i consta d'un cor amb balconada de fusta a la part occidental, d'unes escales d'accés, de la petita capella lateral i de restes de mobiliari religiós i litúrgic en mal estat (bancs, imatges, altars, etc.). L'exterior és de pedra vista menys la façana, reformada el segle xix. Conserva tres contraforts al costat meridional i un al costat septentrional. Un dels elements més antics, a part de l'absis i les parets mestres, és la finestra tapada del lateral meridional. El sostre té un campanar de cadireta amb dues obertures de mig punt i cap campana, al qual s'accedeix recolzant una escala i amb uns graons efectuats en un dels contraforts. La façana, l'única part arrebossada, té una porta rectangular emmarcada de pedra de Girona i un òcul de rajol. Les pedres cantoneres, de granit, no estan cobertes d'arrebossat. A la part meridional del temple s'aixeca un aterrassament que contenia el cementiri, que va estar en funcionament fins a finals del segle xx, quan es van traslladar les restes al cementiri nou de Vidreres. Història Les primeres notícies de l'església de Caulès són del segle xi. Està documentada des de l'any 1362 (Sancti Stephani de Caulesio). Fou una Parròquia independent fins que el 1448 el bisbe de Girona Bernat de Pau va unificar-la a Vidreres. A l'entrada de l'església, a terra, hi ha una pedra gravada amb dos escuts i una llegenda de difícil transcripció que pot tenir a veure amb el canvi de categoria eclesiàstica de Caulès durant el segle xv. Aquesta antiga església parroquial fou dedicada a Sant Esteve fins al segle xix, que passà l'advocació a Santa Susanna. El 1835 es va acabar la capella lateral dedicada a la Verge del Roser per voluntat testamentària de Josep Mundet, terratinent de la zona pròxima a Caulès. Les obres les va fer el mestre de cases Joan Güell i va costar 259 lliures. El 1964 es va restaurar la façana, el teulat i el cementiri. El preu de les obres fou de 130 mil pessetes. El cementiri de Caulès, en funcionament fins als anys vuitanta, va ser traslladat a Vidreres a finals del segle XX a causa de les nombroses profanacions. Per les seves característiques s'ha relacionat amb l'església de Sant Marcel de Flaçà, al Conflent, construïda a finals del segle x i principis de l'XI. Referències Enllaços externs Santa Susanna de Caulès al web del Consell Comarcal de la Selva
Santa Victòria de Sauleda

Santa Victòria de Sauleda és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església és d'una sola nau de deu metres de llargada per tres d'amplada acabada amb un absis semicircular orientat a llevant. La coberta és de volta de canó i l'arc presbiterial queda parcialment amagat. Això respon probablement a una ampliació de la primitiva església que inicialment només ocupava l'espai de la capçalera. Un temps després es tornà a prolongar la nau i s'obrí l'actual entrada. Al costat de migdia es veu encara la porta original tapiada. A la banda nord s'obre una capella d'estil gòtic de planta quadrangular coberta amb volta de creuaria. L'absis conserva encara restes de pintures al fresc amb motius geomètrics. Els murs són de carreus més o menys regulars. A l'exterior l'absis presenta arcuacions llombardes en sèrie de tres separades per lesenes i, a la part central, s'obre una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada. La façana principal té una porta dovellada amb arc de mig punt i al damunt una finestra també de mig punt. L'espadanya de dos ulls amb arc de mig punt, corona el conjunt. Al costat dret s'ha arranjat el cementiri i s'ha vallat amb una tanca de ferro. Es manté com a clos tancat tot i haver-se suprimit la seva funció inicial. Una part està pavimentada amb lloses de pedra provinents de l'interior del temple i a la resta hi ha herba i quatre xipresos. La coberta és de teula àrab vella, col·locada sobre el seu perimetre damunt una senzilla cornisa lineal de pedra de Santa Coloma. A l'interior, es va enderrocar l'antic cor de fusta que havia estat afegit a la nau. Les parets són de pedra i remolinat amb morter de calç tenyida. A l'absis, hi ha una franja amb restes de pintures de caràcter geomètric a mitjana alçada de l'intradós de l'absis. El paviment de l'interior està format per lloses de pedra de Sant Vicenç. Història El lloc de Sauleda o Elzeda apareix documentat en un privilegi de l'any 886, però l'església es va edificar un segle més tard. L'any 1167 el bisbe de Girona, Guillem de Peratallada, la va donar al monestir de Sant Pere Cercada i el 1198 el papa Innocenci III va confirmar la donació. Referències Enllaços externs «Santa Victòria de Sauleda». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Santaeugènia

El mas Santaeugènia és un mas del vilatge de les Casetes del Congost, a Santa Eugènia del Congost, municipi de Tagamanent (Vallès Oriental). Descripció Aquesta masia, orientada a migdia, amb la rajola núm.3, té una estructura de façana poc corrent, amb l'entrada a la part esquerra, amb una àmplia dovella de pedra picada, i a sobre el pis, un finestral d'arc pla amb la inscripció: Jaume Santaugenia 1720. Dona nom al veïnat que queda sobre la cara ponent del Congost. S'hi arriba pel nou pont de Santa Eugènia (Pont de l'Emili Castellanos) des del Camí Ral o pel nord després de travessar el petit pont del Torn sobre la riera. És una masia que té els seus orígens a l'antic Casal del Congost (s.XI-XIII), situada a Ponent del Riu Congost, molt rehabilitada. És esmentada en una obra cabdal per conèixer la toponímia de Tagamanent. En disposa d'un arxiu familiar molt antic (s.XIII-XXI). La Família Castellanos ha recuperat l'històric camp d'oliveres que hi havia hagut a l'edat mitjana, situat entre l'església i el límit amb el mas d'el Torn (Tagamanent), tanmateix el camp gran que hi ha a Migdia del mas, també han recuperat l'horta tradicional. Història L'heretat agrària de Santaeugènia situada al peu del riu Congost, al terme de Tagamanent, en el pas natural que uneix el Vallès Oriental i Osona, està documentada en els primers anys del segle xiii, amb el nom de Mas Església, i fou sempre una propietat tinguda en alou. La família Santaeugènia està documentada a la segona meitat del segle xiv fins a finals del segle xix, quan la pubilla Santaeugènia enllaçà per matrimoni amb Francesc Vilardebò i Oliveres. Dels Vilardebò, el mas passà a la família Vila, i d'aquests als seus actuals propietaris, els germans Castellanos Vila. Entorn del Mas Santa Eugènia, a més, es formà un notable patrimoni agrari amb ramificacions als termes veïns de Montmany, Vallcàrquera, Valldaneu i l'Ametlla del Vallès. El patrimoni incorporat més important fou el Mas Bosc de Tagamanent, que els Santaeugènia van rebre de la família Oliveres a començaments del segle xix. El fons documental de la família Santaeugènia i el seu mas es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya (fons número 1082). Referències
Santfeliuenc FC

Santfeliuenc Fútbol Club is a Spanish football team based in Sant Feliu de Llobregat, Barcelona in the autonomous community of Catalonia. Founded in 1907, it plays in Primera Catalana, holding home games at Nou Estadi Municipal de Les Grases. History The club was founded on December 3, 1905. Season to season 8 seasons in Tercera División References External links Official website (in Catalan) Unofficial website (in Catalan) La Preferente team profile (in Spanish) Soccerway team profile
Santuario de San Pedro del Bosque

El santuario de San Pedro del Bosque (en catalán: Santuari de Sant Pere del Bosc) es una prominente edificación de Lloret de Mar, Cataluña (España), que forma parte del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Originalmente un antiguo monasterio benedictino del siglo X, fue restaurado por Josep Puig i Cadafalch por encargo de Nicolau Font i Maig en el siglo XIX y hoy aloja un hotel y un restaurante de lujo.​ La finca se encuentra en medio de una zona boscosa de Serra de Marina. Descripción Se trata de una construcción neogótica de grandes dimensiones, aislada, de tres plantas y terraza, formada por una capilla, los aposentos, un asilo y diversas dependencias en torno a una plaza con un monumento al dueño y reformador del sitio a finales del siglo XIX, Nicolau Font.​ Font, quien por aquel entonces vivía en Cuba, se hizo con el antiguo monasterio benedictino a finales de 1855, estando este incluido en la desamortización de Madoz y puesto a subasta, y después de que los loretenses, quienes habían llevado a cabo una recolecta popular para adquirirlo, no lograran juntar el importe requerido.​ Estando Font en Cuba, su tío y alcalde de Lloret de Mar, Agustín Font, le representó en la compra de la propiedad. Cuando Nicolau Font volvió a España, decidió reconvertir el monasterio en un hospital y ampliarlo, contratando para la proyección y ejecución de sus ambiciosos planes de reforma al arquitecto Puig i Cadafalch. La construcción, de estilo neogótico, cuenta con aberturas ojivales y un campanario de cuerpo estilizado. Su estructura es de tres espacios adosados, o naves, siendo la céntrica más alta que las laterales. A ambos lados de la iglesia se extiende una construcción porticada de dos plantas y un desván que fue la residencia particular de Font.​ La iglesia tiene un portal de grandes dimensiones datado de 1759, con un gran dintel formado por tres bloques de piedra. La fachada cuenta con una abertura de ojo de buey y decoración de lesenas escalonadas y angulares. El campanario es de planta cuadrada, decorado también de lesenas y de arcos apuntados. El tejado es de teja vidriada y pintada, culminando en un largo pináculo de base octogonal y una cruz. Galería Referencias
Santuari de la Mare de Déu de Massarrúbies

El santuari de Massarrúbies es una església de Montpol, al municipi de Lladurs (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada entre la Serra d'Angrill i el serrat de l'Ingla a prop de la masia de Cabiscol, entre camps de cultiu i bosc, a la població de Montpol del municipi de Lladurs. Es tracta d'una església d'una nau de planta rectangular amb capçalera recta i coberta a tres vessants. Presenta capelles laterals amb cobertes a una vessant. En un dels murs laterals hi ha adjunt el cementiri. Al peu de l'església hi ha un porxo amb teulada a dues aigües i encavallada de fusta que se sosté en una de les parets laterals sobre dos pilars rectangulars. El porxo dona accés a l'església mitjançant un portal d'arc de mig punt adovellat i brancals de pedra escairada. A la part superior destaca el campanar d'espadanya format per dos arcs de mig punt amb sengles campanes que presenta un acabament triangular de frontó i teuladet rematat als vèrtexs per adorns en forma de bola. A la part del darrere del campanar hi ha un cos afegit de planta rectangular i coberta a tres vessants amb ulls de bou a la part superior. A la zona de la capçalera s'alça un cimbori de secció octogonal afegit amb posterioritat on s'obren finestres rectangulars amb vitralls a cada costat i presenta una coberta piramidal. El parament de l'església és de maçoneria amb pedres tallades a les cantonades, al campanar i a les obertures. L'interior de l'església està cobert per una volta de canó i hi ha ha representat tot un cicle pictòric. Destaca el retaule barroc darrere l'altar on es troba encimbellada la talla de la Mare de Déu de Massarrúbies. Notícies històriques Es tracta d'una església d'origen romànic transformada posteriorment al segle XVII en estil barroc. Antigament pertanyia al terme parroquial de Terrassola i des del 1966 ha substituït aquesta parròquia i la de Montpol en la celebració del culte. Tradicionalment el diumenge després de l'Ascensió del Senyor s'hi celebra la Festa del Perdó. El retaule amb la imatge de la Mare de Déu de Massarrúbies data de l'any 1713. Referències