NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Andreu de Comallonga

Sant Andreu de Comallonga és una església romànica a tocar de la masia de Sant Andreu, del municipi de Fonollosa (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica modificada en temps del gòtic, formada per una sola nau amb el presbiteri, nau coberta amb volta apuntada de grans carreus a contrapunt. L'església gòtica aprofita els murs de la romànica que li donà l'amplada i la llargada. El primer edifici romànic deuria ésser molt simple, car se'n conserva també un arc monolític de mig punt aprofitat avui com a pica. Malgrat tractar-se d'una obra essencialment gòtica l'aparença general de l'edifici i el seu arcaisme li donen un caràcter romànic. Les últimes obres efectuades a l'església corresponen al s.XVIII, concretament l'any 1729 es va obrir un portal nou als peus de l'església. Història L'església de Sant Andreu de Comallonga era situada dins l'antic terme del castell de Sant Mateu de Bages, malgrat pertànyer avui al municipi de Fonollosa. Mai deixà d'ésser una capella rural i estava vinculada a l'església parroquial de Sant Mateu de Bages. L'any 1221 és documentada per primera vegada i al segle xviii fou modificada, després de l'última remodelació del gòtic. Referències
Ca n'Arnella (Terrassa)

Ca n'Arnella és un edifici de Terrassa (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici format per diferents cossos de diverses èpoques. El cos principal és de planta rectangular i consta de planta baixa, pis i graner. La façana principal està orientada a migdia, és perpendicular al carener i de composició simètrica, fet que es reflecteix a la teulada de vessants desiguals. Presenta portal adovellat a la planta baixa i balconada al pis. La porta està decorada amb relleus i s'uneix a la galeria de ponent, de confecció contemporània. El conjunt queda tancat al voltant d'un pati, on donen les dependències annexes així com el cos de la galeria i la capella. Història Hi ha documents de la seva existència des del 1300. L'obra però ha estat molt restaurada i es coneix una reforma important del 1941. Referències
Can Casanovas (Terrassa)

Can Casanovas és una masia de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. El cos principal té la coberta a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana. Té un pati davanter tancat amb un barri, i al voltant del qual se situen les dependències annexes a la masia. A l'exterior del barri hi ha una era. La finca, de 24 hectàrees, és de propietat municipal. El 2012 no estaven en conreu però l'Ajuntament preveia tornar-les a posar en explotació. Referències
Can Font de Gaià

Can Font de Gaià (o Can Font d'en Gaia) és una masia de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. És una masia amb seu origen al segle xiv completament reformada al segle xix. La planta és de planta gairebé quadrada i està formada per planta baixa i dos pisos. La coberta és a dos vessants. La façana principal està orientada a ponent, paral·lela al carener, de composició simètrica i plana. La planta baixa té un portal d'accés amb llinda plana i dues finestres. El primer pis presenta tres balcons de ferro de forja amb poms de llautó i el segon, un balcó central de ferro de forja i dues finestres. Tota la façana és estucada d'un color vermellós on apareixen, molt suaument, esgrafiats de dibuixos arquitectònics i un rellotge de sol. L'edifici té adjacents altres dependències que conjuntament amb el pati formen un clos al qual s'accedeix per un portal d'arc rebaixat i cobert. En general, tot el tractament exterior de l'edifici segueix un llenguatge clàssic molt italianitzat. Referències
Can Guitard de la Muntanya

Can Guitard de la Muntanya és una masia de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta rectangular, que consta de planta baixa, pis i graner, amb coberta a dues vessants amb canvis de pendent al cim. La façana principal, a migdia, és perpendicular al carener i de composició simètrica. Planta baixa amb portal d'accés d'arc de mig punt amb maó a plec de llibre, dues finestres i un altre portal petit a un extrem. Les obertures del pis i del graner segueixen, però, el mateix ritme vertical que marca la planta baixa, però fent de l'obertura central del graner un balcó, obligant a la teulada a sobrealçar-se. La façana és acabada amb una petita cornisa de teula i rajola. A l'edifici principal s'afegeixen d'altres dependències d'ús agrícola que conjuntament amb l'era, formen un clos al qual s'accedeix per dos portals de llinda plana i coberts. Referències
Capella del Roure (Camprodon)

La Capella del Roure és una petita capella de Camprodon (Ripollès). Originàriament era un petit oratori de camí situat a la sortida de la vila en direcció a Molló. Estructurada en una sola nau de planta rectangular i absis semicircular orientat al sud. Les parets portants són de pedra morterada vista amb carreus a les cantonades i emmarcant les obertures. La coberta és de teula àrab a dues vessants i acabada amb un ràfec format per una doble filera de teules. A la llinda de la porta principal hi ha cisellat l'any 1851. Alderico de Campa la feu edificar l'any 1477 (possiblement va restaurar una capella romànica del segle xii. L'any 1851, Francesc Xavier de Campa la va modificar molt, deixant-la tal com es troba actualment. A fi de poder ampliar el carrer Freixanet, amb el permís del Bisbat de Vic va ser desmuntada i posteriorment tornada a construir en un turó al costat de la font Llandrius (però orientada aproximadament est-oest). Localització abans del trasllat: carrer Freixenet, 46. Referències
Casa Marquès

La casa Marquès és un edifici d'estil gòtic de Camprodon (Ripollès). Es diu que l'any 1620 aproximadament es comença a construir la Casa Ribes, Casal o Palau de la Família Ribes pel Senyor Pere Ribes, propietari d'una farga a Setcases. La Vila de Camprodon li va atorgar el títol nobiliari local de Burgès Honrat. Posteriorment la finca passà a ser propietat del seu net, Marquès del Farràs, d'on li ve el nom de Cal Marquès. Entre l'any 1639 i 1689 s'amplia la Casa Marquès i es construeix el pont del carrer de la Trigona, d'aquesta manera s'uneix la casa amb la tribuna del Marquès des d'on pot escoltar la missa que es fa a l'Església del Carme sense necessitat d'anar fins al temple. El 1718 a Camprodon hi ha 960 habitants aproximadament, i l'any 1793 es comença a ocupar la població per les tropes de l'Exèrcit Francès en el decurs de la Guerra Gran i el Palau de la Casa Marquès és bombardejat amb bales de pedra, incendiat i en gran part, fins i tot ensorrat. L'escut de la casa sol ser familiar per a molts visitants de Camprodon, i això es deu al fet que la família del Marquès d'Alfarràs també fa construir el Palau del Marquès d'Alfarràs a Horta i el Parc del Laberint d'Horta a Barcelona. Construcció de planta rectangular estructurada interiorment en tres crugies perpendiculars a la façana principal seguint la disposició clàssica de la casa rural catalana, especialment la més gòtica que la renaixentista o d'època barroca. Tot i això, certs ritmes són propis de la tipologia dels palaus posteriors al gòtic. Les parets portants són de pedra irregular amb carreus a les cantonades i emmarcant les obertures. La porta principal té forma d'arc de mig punt fet amb grans dovelles que l'emmarquen. Les llindes de les finestres estan fetes amb pedra d'una sola peça i guardapols emmotllurat, amb l'ampit fets de carreus que suporten el trenca aigües d'una peça emmotllurat. Sobre la porta principal hi ha un escut. A la part posterior hi ha un afegit del qual surt un pont cobert que uneix l'església del Carme i l'edifici per sobre el carrer de la Trigona. L'any 1986 l'edifici constava com en desús i del que només en quedaven les parets mestres i elements de pedra de les obertures a les façanes. A l'interior només quedaven les parets estructurals, "tot cobert d'herba". A finals del Segle XX i començant el Segle XXI; la Casa Marquès es rehabilita, es fan pisos residencials a la part alta i en els seus baixos es construeix un Restaurant. Segons l'acta 2014/8 de l'Ajuntament de Camprodon, s'aproven les obres per a rehabilitar el costat oest de l'edifici a fi de destinar-lo al nou emplaçament del museu De la Retirada. Galeria Referències
Ermita de Sant Miquel (Ascó)

Sant Miquel és una ermita catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, al carrer de Sant Miquel de la vila d'Ascó (Ribera d'Ebre) que segueix fins a la carretera de Flix. La planta de l'ermita és de creu llatina i l'absis no està marcat en planta. Consta d'una sola nau coberta amb volta de canó, amb llunetes i dividida per dos arcs torals que descansen sobre una cornisa i pilastres. A cada costat hi ha una capella, oberta a la nau en arc de mig punt. La part de l'absis també s'obre a la nau en arc de mig punt, coberta amb volta de canó. Als peus del temple hi ha el cor, situat sobre el portal en un altre cos, que cobreix l'entrada formant porxo. A l'exterior, aquest està obert a les tres cares amb arcs de mig punt. La il·luminació de la nau es fa a través de petites finestres quadrades situades sota les llunetes, algunes de les quals han estat tapiades, així com un òcul als peus de l'ermita. Entre el porxo i la nau en sobresurt un campanar de cadireta d'un sol ull. L'acabat exterior és de carreus escairats vistos. El ràfec està decorat amb una imbricació de teula i rajol ceràmic. Diuen que un militar, no saben quan, va caure pel terraplè amb el seu cavall, i en no fer-se res, d'agraïment va fer construir les arcades i el cor, engrandint l'ermita i protegint la porta. S'hi celebra la festivitat de Sant Miquel arcàngel, per la seva aparició a Itàlia, el 8 de maig. El papa de Roma, no fa gaires anys, el proclamà Patró dels ecologistes. Totes les manifestacions que es feien a Ascó es concentraven aquí. Notes
Mas del Font

El Mas del Font és una masia de Reus (Baix Camp) situada a la partida de Blancafort o potser a la de les Forques Velles, a la vora dreta del barranc de Pedret, al sud-est del Camí Vell de Riudoms. És una hisenda important amb una gran masia moderna. Descripció Es tracta d'un edifici amb una volumetria irregular, construït amb maons d'obra vista. Cal destacar la torre que alberga el dipòsit d'aigua, ja que configura un element arquitectònic singular, tant plàstic com visual, dins el conjunt. Aquesta torre és de planta octogonal, amb les cantonades definides en pedra, i amb una petita passera en la part superior. Història Pau Font de Rubinat, polític i bibliòfil reusenc, va ajuntar diverses propietats que li havien pervingut per herència, en part del seu pare Felip Font Trullàs, i va organitzar una finca de quaranta hectàrees, totes de secà, que va convertir en una finca productiva quan va unificar els terrenys i els va replanar per recollir les aigües pluvials. Va construir un pou «de dos metres i mig de diàmetre» que donava prou aigua, extreta amb bombes i conduïda per tota la finca per un sistema de tubs. Va construir també un dipòsit d'aigua a la torre, que podia contenir 42 m3, que li eren suficients per regar la finca i donar aigua al bestiar, bàsicament dos o tres-cents porcs, i aviram (gallines oques, paons...) que tenien els seus habitacles vora el mas. Els conreus principals eren el blat, l'ordi i el moresc, i també patates, carxofes, faves, fesols, carabasses, cols i farratges, a més d'avellaners, olivers, garrofers, presseguers pomeres i pereres. Per facilitar l'explotació va instal·lar un «tramvia sistema Décauville» que recorria uns 3 km i unia porcions de la finca amb els magatzems, espaiosos i airejats, alguns de fins a tres pisos, que a la planta baixa guardaven la maquinària destinada a treballar el camp. S'hi havia de construir la casa dels propietaris, que es va encarregar a Lluís Domènech i Montaner, però no es va arribar a fer. Sí que es va urbanitzar el jardí, obra de Pere Caselles, que tenia fonts ornamentals i grans gàbies per ocells, arbrat exòtic, bambús, orquídies, i una col·lecció de rosers de tot el món. Referències
Hospital Municipal de Badalona

L'Hospital Municipal de Badalona és un centre sanitari de caràcter públic de la ciutat de Badalona, gestionat per l'empresa municipal Badalona Serveis Assistencials (BSA). Va ser inaugurat el 17 de gener de 1932, instal·lat en un edifici que hi havia al costat de la caserna de la Guàrdia Civil. Anomenat durant molts anys Hospital de Santa María y San José, al llarg dels temps va anar transformant-se. Amb motiu dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 de Barcelona, es va decidir fer una gran reforma i ampliació entre 1985 i 1992, passant a tenir 153 llits, a donar cobertura a les poblacions del voltant i es va integrar en la xarxa de centres hospitalaris d'assistència sanitària del Comitè Organitzador de les Olímpiades de Barcelona. A més, amb la clausura definitiva de la Clínica del Carme el 1987, aquesta va passar a dependre de l'Hospital Municipal, i es va transformar en un centre de malalts de llarga duració. Referències
La Sala (Camós)

La Sala de Camós és un casal senyorial que es troba adossat a l'antiga església de Sant Vicenç de Camós, la primitiva parroquial del terme. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Història Sembla que fou la residència dels cavallers cognomenats Camós, que són consignats en la documentació comarcal des del 1162 amb el rei Pere Joan. La família dels Camós, amb una branca familiar que tingué drets al rodal de Tordera, Palafolls i Pineda, és documentada fins al 1450, en què Brígida de Camós apareix casada amb Joan Berenguer de Cartellà. Arquitectura La Sala de Camós és un edifici civil que respon a aquest denominador comú d'espais arquitectònics en que predomina una gran peça d'usos polivalents amb alguna torre o cossos menors que la serveixen. Hi ha una nau de planta i pis coberta amb una doble arcuació de mig punt a la planta baixa que a la planta del pis es repeteix amb els arcs apuntats. A la cantonada de migdia, encara que en planta no es manifesti com a cos independent de la resta, s'alça una torre amb finestres geminades a la façana de migdia, en la qual hi ha una porta d'accés a nivell del pis amb arc de mig punt dovellat. Al nivell del segons pis hi ha una altra obertura de tipus defensiu amb un matacà. Aquesta obertura, més estreta que la porta de baix, també és d'arc de mig punt format per petits dovelles. Les reformes i restauracions sofertes no en permeten una datació precisa, però pels elements arquitectònics es pot avançar que es tracta d'una obra de la darreria del segle xiii, gairebé dins del XIV. Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya. Patrimoni
Castell de Malagastre

El castell de Malagastre és un antic castell de la comarca de la Noguera, al comtat d'Urgell, ubicat al cim de puig d'Antona. Estava, probablement, al terme de Artesa de Segre, prop de Montsonís. Descripció Es tracta d'un edifici de planta rectangular d'uns 350 m2 orientat en direcció nord-sud, a l'interior del qual es distribueixen fins al moment deu àmbits a la planta baixa. Set d'aquests àmbits semblen correspondre a habitacions o estances interior del castell i tres corresponen a torres, una al costat est, una altra al costat oest i l'última al costat nord. La torre nord sembla la part més antiga del castell, i hauria tingut la funció de torre de guaita isolada; a redós d'aquesta primerenca torre s'articularia la resta del castell. L'entrada al castell està situada en l'extrem sud formant un passadís des d'on s'accedeix a les estances a banda i banda del recinte, així com a les escales que pujarien cap a un segon pis. Exteriorment, destaca la façana est, la qual presenta una torre i un important talús, que serviria de reforç en un moment posterior. La defensa d'aquest recinte està formada per una gran muralla que ressegueix el vessant franquejable del turó, de la qual sobresurten set torres. La banda que dona al riu no presenta cap mena de construcció defensiva, fet lògic si tenim en compte que el barranc funciona com a defensa natural. Història Tot i que la documentació atribueix un origen islàmic al castell, la ceràmica que es documenta és bàsicament feudal, concretament del s. XIV. Va ser conquerit per Ramon Borrell, aleshores tutor del seu nebot Ermengol II d'Urgell, que regnava en minoria, als musulmans el 1017, conjuntament amb altres castells de la zona. Ermengol, després, l'hi va reconèixer la submissió al seu fill Berenguer Ramon I. El noble Arnau Mir de Tost va donar el castell en alou a la col·legiata d'Àger. També és conegut el seu jaciment ibèric que constata l'existència d'un poblat fortificat, que es mantindria actiu des del s. IV fins al s. II aC, i que en molts casos ha quedat afectat per la construcció medieval posterior. Referències Bibliografia Mestre i Campi, Jesús (Dir.). Diccionari d'Història de Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1998, p. 395, entrada: «Ermengol II d'Urgell». ISBN 84-297-3521-6. Enllaços externs Castell de Malagastre a Castells Catalans
Els Bellots

Els Bellots és una masia del municipi de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Masia de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis i graner. La coberta és a dos vessants. Façana principal a migdia, paral·lela al carener i de composició simètrica centrada pel portal d'accés, en arc de mig punt adovellat, i pel balcó de perfilat gòtic amb barana de ferro forjat, flanquejat per dues finestres amb filigrana gòtica. Al graner s'obren obertures de ventilació d'arc rebaixat formant una galeria. La part superior de la façana presenta ràfec. L'obra és de paredat comú i estucat però, molt malmès. Hi ha afegits d'habitacions en ambdós costats. Referències
Molí de Pas de Montblanc

Molí de Pas de Montblanc és un antic molí fariner de dues moles a la vora del riu Francolí al seu pas per la Vila Ducal de Montblanc (Conca de Barberà). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es conserva encara bona part de l'estructura quadrada medieval de l'edifici, sobre la qual s'ha sobreposat una nou habitatge. A la façana principal, la que mira al riu Francolí, destaca la seva porta adovellada medieval amb arc de mig punt. A la façana sud s'hi pot veure encara una antiga espitllera de defensa. A la part del darrere del molí es conserva en bona part l'antiga bassa amb els dos cacaus. Referències Enllaços externs «Molí de Pas de Montblanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 16 novembre 2015].
Museu Cusí de Farmàcia

El Museu Cusí de Farmàcia és un museu de titularitat privada que es troba a les instal·lacions dels laboratoris Alcon (Laboratoris Cusí), al Masnou (Maresme). El museu és propietat de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya. Història El museu Cusí de Farmàcia va ser creat pel farmacèutic, Joaquim Cusí i Fortunet, fundador d'una empresa familiar de productes farmacèutics que tingué el seu origen, l'any 1902, en la seva farmàcia del carrer Ample de Figueres. Secundat per Rafael i Carles Cusí, el laboratori farmacèutic prosperà i l'any 1925 es traslladà al poble del Masnou. L'any 1995 els Laboratoris Cusí passaren a ser propietat del grup Alcon amb el nom d'AlconCusí, i l'any 1997 el Museu Cusí de Farmàcia fou cedit per la família Cusí a la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya que, amb l'ajuda de l'empresa actual, té cura del seu manteniment i difusió. Col·leccions El nucli central del museu és una instal·lació farmacèutica benedictina del segle del segle xviii procedent de l'abadia de Santa Maria la Real de Nájera, La Rioja. Aquesta va ser comprada per Joaquim Cusí l'any 1921 i instal·lada amb la intenció de reproduir amb la major fidelitat aquest recinte. D'estil barroc, va ser construïda durant la segona meitat del segle xviii. Cal destacar també la biblioteca, amb més de 10.000 volums, i diferents col·leccions relacionades amb la farmàcia i la medicina. Al Museu, també s'hi apleguen diferents col·leccions d'objectes i complements de procedència diversa relacionats amb la farmàcia i la medicina, que, pel seu valor, originalitat i varietat, augmenten la importància d'aquest conjunt museístic. Destaquem una col·lecció de recipients ceràmics procedents de diverses zones d'Espanya dels segles xviii i xix. Referències Enllaços externs Museu Cusí de Farmàcia - Costa de Barcelona Maresme
Museo Cusí de Farmacia

El Museo Cusí de Farmacia es un museo de titularidad privada que se encuentra en las instalaciones de los laboratorios Alcon (Laboratorios Cusí), en El Masnou (El Maresme). El museo es propiedad de la Real Academia de Farmacia de Cataluña. Historia El museo Cusí de Farmacia fue creado por el farmacéutico, Joaquim Cusí i Fortunet, fundador de una empresa familiar de productos farmacéuticos que tuvo su origen, en 1902, en su farmacia de la calle Ample de Figueras. Secundado por Rafael y Carles Cusí, el laboratorio farmacéutico prosperó y en 1925 se trasladó al pueblo de El Masnou. En 1995 los Laboratorios Cusí pasaron a ser propiedad del grupo Alcon con el nombre de AlconCusí, y en 1997 el Museo Cusí de Farmacia fue cedido por la familia Cusí a la Real Academia de Farmacia de Cataluña que, con la ayuda de la empresa actual, cuida su mantenimiento y difusión.​ Colecciones El núcleo central del museo es una instalación farmacéutica benedictina del XVIII procedente de la abadía de Santa María la Real de Nájera, La Rioja. Ésta fue comprada por Joaquim Cusí en 1921 e instalada con la intención de reproducir con la mayor fidelidad este recinto. De estilo barroco, fue construida durante la segunda mitad del XVIII. Cabe destacar también la biblioteca, con más de 10.000 volúmenes, y diferentes colecciones relacionadas con la farmacia y la medicina. En el Museo, también se reúnen diferentes colecciones de objetos y complementos de procedencia diversa relacionados con la farmacia y la medicina, que, por su valor, originalidad y variedad, aumentan la importancia de este conjunto museístico. Destacamos una colección de recipientes cerámicos procedentes de diversas zonas de España de los siglos XVIII y XIX. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo Cusí de Farmacia. Museo Cusí de Farmacia - Costa de Barcelona Maresme
Museu dels Volcans

El Museu dels Volcans era la secció de ciències del Museu de la Garrotxa. Estava situat a la torre Castanys, al bell mig del Parc Nou d'Olot. Presentava els fenòmens vulcanològics amb maquetes, ordinadors tàctils, mòduls interactius i un simulador de terratrèmols, únic a Catalunya. També s'hi presentaven els principals ecosistemes vegetals i animals. Inaugurat el 1991, va tancar el 2022, amb l'obertura de l'Espai Cràter. El museu integrava espais interiors —d'exposició permanent i temporal— i espais exteriors —amb el jardí botànic de vegetació natural olotina i el jardí de plantes medicinals. Presentava el medi físic de la Garrotxa incidint, per una banda, en els fenòmens sísmics i vulcanològics i, per l'altra, en els principals ecosistemes. Entendre quina és la naturalesa geològica de la terra i les causes dels terratrèmols i dels volcans, i quines són les principals característiques del vulcanisme era l'objectiu de la primera part del recorregut. La segona part estava dedicada a explicar, mitjançant uns diorames, com eren els principals ecosistemes de la Garrotxa. A més de conèixer com eren els boscos de ribera, les fagedes, les rouredes, els alzinars, les zones no boscoses i els medis urbans, es presentava la gran diversitat d'espècies animals i vegetals que els habitaven. L'exposició es complementava amb un muntatge audiovisual que parlava de l'activitat sísmica i volcànica de la zona. El visitant hi podia viure una simulació d'un terratrèmol. Referències