NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aqüeducte romà de Sant Jaume dels Domenys

L'Aqüeducte romà dels Arcs és una obra del municipi de Sant Jaume dels Domenys (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat a uns 400 m de la finca dels Arcs, les restes de l'aqüeducte sorgeixen sobtadament al mig d'una plana. Els arcs són alineats i formen una línia lleugerament corbada i agafen, aproximadament, una llargada total d'uns 70 m. Actualment estan dividits en tres grups. Seguint el curs de l'aqüeducte trobem el primer grup format per tres arcs, amb una llargada total de 12,7 m. En aquest grup l'amplada de cada arc és de 3 m. Després de 33,5 m de terra de conreu trobem el segon grup, format per un pilar d'un metre d'alçada i un arc solitari de 2,9 m d'amplada. L'últim grup està format per dos arcs, amb una llargada total de 8,7 m. La construcció dels arcs de mig punt és idèntica i reposen sobre uns pilars de secció rectangular. L'obra està realitzada amb pedra del país de diferents mides i agafades amb una gran quantitat del clàssic morter romà. Els arcs pròpiament dits són formats per lloses de cantell. Vegeu també Masia dels Arcs Referències Enllaços externs «Aqüeducte romà de Sant Jaume dels Domenys». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Asil Gomis

L'Asil Gomis és un edifici del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici aïllat situat a l'entrada del poble, de maó vist i sòcols de pedra granítica. L'actual façana ha perdut els elements de decoració modernista originals, però conserva una estructura que denota el seu estil inicial. Aquest consta de dos grans cossos units amb un pati interior que envolta tot l'edifici i dos pisos. La gran majoria de les parets exteriors de l'edifici són fetes en rajol vist. La teulada és a dues aigües. La primera planta s'arrenglera al voltant d'una habitació perfectament il·luminada per la llum solar. La resta són diferents estances. La part superior s'estructura al voltant d'una eixida que recorre tota la façana. A part de les habitacions, hi ha grans sales, amb il·luminació solar constant. L'estat d'abandó de l'edifici des de 1969 ha portat al progressiu deteriorament de fusteries i interiors. Història Fundat per mecenatge, l'asil Gomis passà més tard a la Diputació provincial de Girona que la dècada dels setanta ho clausurà. Referències
Asile Gomis

L'asile Gomis est un édifice du XXe siècle situé dans la commune d'Agullana, en Catalogne (Espagne). Il est classé dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'édifice est situé à l'entrée du village. En état de quasi-abandon depuis 1969, le bâtiment s'est fortement dégradé. Histoire Fondé par mécénat, l'asile Gomis devient plus tard la propriété de la province de Gérone et est fermé dans les années 1970. Voir aussi Liens externes Fiche sur le site de la Generalitat de Catalogne Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Notes et références Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne
Auditori Pau Casals

L'Auditori Pau Casals és un auditori situat al barri Marítim de Sant Salvador al municipi del Vendrell, davant de la Casa Museu Pau Casals, inaugurat el 6 de juny de l'any 1981 amb capacitat per a quatre-centes quatre persones. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Referències Enllaços externs «Auditori Pau Casals». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Bancells (Vilanova de Sau)

Bancells és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a dues vessants. La façana es troba a ponent i és paral·lela al carener. Té un portal dovellat i al damunt un balconet. La vessant de tramuntana és més prolongada que la de la façana. A aquest últim cos s'hi annexiona un cos de galeries de planta rectangular, la planta baixa és destinada al bestiar i al primer i segon s'obren galeries orientades a sud-oest. El cos de la casa, junt amb el porxo i el mur, tanquen la lliça. A la part de migdia hi ha un altre portal que coincideix a nivell del primer pis. El portal és rectangular i al damunt hi ha un sobre arc. Està envoltada per immensos prats destinats a pastura. L'estat de conservació és mitjà. Història La història del mas va lligada a la de Sant Andreu de Bancells, parròquia que potser li dona nom. El mas fou reformat i ampliat al segle xviii (1723-1798). Es troba registrat al fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Sant Andreu de Bancells. Habitava el mas Antoni Bancells. Referències Enllaços externs «Bancells». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Estany dels Barbs

L'estany dels Barbs és un estany pirinenc del terme municipal d'Espot, al Pallars Sobirà, dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Està situat a 2.376 m d'altitud i té una superfície de 2,52 ha, a uns 15 m de desnivell per sobre de l'estany Gran d'Amitges i al costat de l'estany de la Munyidera. Referències
Bassa d'Oles

La Bassa d'Oles és una bassa d'origen natural de Vielha e Mijaran. Situada dins d'una cubeta d'origen natural però que posteriorment es va represar per tal d'augmentar el nivell de les seves aigües i la seva superfície; tot i així el seu règim hidrològic és natural. De dimensions de poc més d'una ha i escassa profunditat, està situada a una altitud de 1.597 m dins d'un bosc de pi roig. L'interès principal de la bassa ve donat per l'important entapissat que forma la vegetació subaquàtica present i els claps de vegetació helofítica de càrex inflat, encara que no hi ha vegetació de ribera de cap tipus. La fauna és menys destacable, i tan sols caldria fer esment de la presència del tritó palmat (Lissotriton helveticus). Referent als hàbitats d'interès comunitari, la zona humida de la Bassa d'Oles es considera dins de l'hàbitat d'estanys naturals eutròfics amb vegetació natant (Hydrocharition) o poblaments submersos d'espigues d'aigua (Potamion). L'espai és accessible amb vehicle fins al peu de la presa i destaca la presència d'un refugi de muntanya al seu costat, la qual cosa suposa un potencial impacte per hiperfreqüentació de l'espai, més destacable a l'estiu. De fet, el risc més important de l'espai prové de la pèrdua de qualitat de les aigües per l'abocament incontrolat de deixalles procedents dels visitants ocasionals i usuaris del refugi. D'altra banda, la presència del refugi i la seva bona accessibilitat dins d'un entorn forestal de gran interès paisatgístic i proper a Vielha faciliten l'aprofitament de l'espai per tasques d'educació ambiental. El seu estat de conservació és correcte, sense factors de risc que actualment facin perillar la seva integritat, malgrat la manca de protecció especial. En tot cas, el risc principal deriva del possible augment de la freqüentació humana actual, encara que amb un bon control de les activitats i la gestió de les deixalles generades per aquestes activitats, el principal potencial de la bassa és pel desenvolupament d'activitats d'educació ambiental. Vegeu també Refugi de Bassa d'Oles Natura 2000 Referències
Bassa d'Oles

La Bassa d'Oles​ es un lago de origen natural situado a 1600 metros de altitud en las proximidades de Viella, en la comarca del Valle de Arán . Está ubicada en el entorno del bosque de Baricauba, a los pies del pico de Montcorbison. En la Bassa d'Oles se pueden realizar diferentes itinerarios, desde dar la vuelta a la Bassa d'Oles y sus alrededores, hasta realizar la ascensión al pico de Montcorbison (2172 metros). En las proximidades de la Bassa d'Oles se encuentra el refugio Era Piusa de uso exclusivo para escolares y grupos de excursionistas. También se puede pescar y la realizar bicicleta de montaña. El acceso a la Bassa d'Oles se puede realizar con vehículo por una pista asfaltada que tiene su origen en la población de Gausach. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Bassa d'Oles.
Bassa de la Farga

La Bassa de la Farga és un estany natural modificat lleugerament pels humans situat a Arbúcies, La Selva. Millores de la Bassa A tota la Bassa s'han fet renovacions, impulsades per l'Ajuntament d'Arbúcies, la Diputació de Girona i el Museu Etnològic del Montseny com la substitució dels antics bancs per uns de nous, afegir gronxadors al Parc dels Arboços (Parc al costat de la Bassa), millorar les baranes de seguretat i fer un passatge de fusta i terra vorejant tota la Bassa. L'operació va començar vora el 2008 buidant tota la Farga per millorar la circulació de l'aigua i acabà amb la restauració de l'antiga ferreteria, que s'utilitza com a museu. Amb la buidament de la Farga es van trobar un tipus de mol·lusc que es pensaven extint al riu Tordera i els seus afluents, per això s'està protegint més la bassa. S'han introduït ànecs al mateix temps que a la riera d'Arbúcies. La Farga del Roquer La Farga del Roquer va ser una farga d'aram construïda entre 1846 i 1848 i estigué en funcionament fins a l'any 1873, quan la inestabilitat provocada per la III Guerra Carlina impossibilità la continuació de les seves activitats. Està situada al costat de la bassa. S'hi conserva una turbina del 1934 que feia funcionar a tots els mecanismes gràcies a l'aigua de la bassa. Encara que al principi era una farga d'aram la seva funció va canviar amb el temps a adoberia de pell, torneria i, finalment, un espai vinculat a la indústria carrossera. L'edifici ha estat objecte d'una restauració, segons un projecte del Servei de Monuments de la Diputació de Girona, que ha comportat la recuperació d'algunes de les seves estructures. Les obres han costar 253.577 euros dels quals l'Ajuntament d'Arbúcies n'ha aportat uns 130.000 i la Diputació de Girona uns 120.000. Al 30 de juliol de 2011 es va inaugurar un museu satèl·lit del Museu Etnològic del Montseny anomenat La Farga del Roquer-Centre d'Interpretació de la Riera d'Arbúcies que compta amb un adiovisual La memòria de l'aigua on Lluís Soler interpreta Santiago Russiñol ensenyant els usos passats de l'aigua a la Vall d'Arbúcies. Referències Vegeu també Molí de les Pipes Molí del Regàs Forn de Rajols del Marcús
Balsa de la Farga

La balsa de la Farga (en catalán: Bassa de la Farga) es un estanque natural modificado ligeramente por los humanos ​ y ubicado en el municipio español de Arbucias, en la provincia de Gerona. Mejoras de la balsa Según el DLE, balsa es un hueco del terreno rellenado de natural o artificialmente de agua. En el caso que nos ocupa, en toda la balsa se han hecho retoques y mejoras​ impulsadas por el Ayuntamiento de Arbucias, la Diputación de Gerona y el Museo Etnológico del Montseny. ​ En 2008 se vació toda la balsa para mejorar la circulación del agua y se restauró la antigua herrería, que se utilizó en adelante como museo. Con el vaciamiento de la Farga se encontró un tipo de molusco que se pensaba extinto en el río Tordera y sus afluentes, ​ por eso se está protegiendo más la balsa. Se han introducido patos al tiempo que en la riera de Arbucias . La Farga del Roquer La Farga del Roquer fue una fragua de cobre construida entre 1846 y 1848 ​ y estuvo en funcionamiento hasta el año 1873, cuando la inestabilidad provocada por la III Guerra Carlista imposibilitó la continuación de sus actividades. Está situada junto a la balsa. Se conserva una turbina de 1934 que hacía funcionar en todos los mecanismos gracias al agua de la balsa. Aunque al principio era una fragua de cobre su función cambió con el tiempo a curtiduría de piel, tornería y, finalmente, un espacio vinculado a la industria carrocera. ​​ El edificio ha sido objeto de una restauración, según un proyecto del Servicio de Monumentos de la Diputación de Gerona, que ha supuesto la recuperación de algunas de sus estructuras. ​ Las obras han costado 253.577 euros de los que el Ayuntamiento de Arbucias ha aportado unos 130.000 y la Diputación de Gerona unos 120.000. ​ Al 30 de julio de 2011 se inauguró un museo satélite del Museo Etnológico del Montseny llamado La Farga del Roquer-Centro de Interpretación de la Riera de Arbucias que cuenta con un adiovisual La memoria del agua en la que Lluís Soler interpreta Santiago Rusiñol enseñando los usos pasados del agua en el valle de Arbucias.​ ​​ Referencias Véase también Molino de las Pipas Molino del Regàs Horno de Azulejos de Marcús
Bassa del Fra Ramon

La Bassa del Fra Ramon té el seu origen en una antiga llera del Ter i se situa entre l'actual desembocadura i el Ter Vell. Referent a la vegetació, els poblaments de Ruppia entapissen els fons de la llacuna, mentre que el salicornar i alguns tamarius aïllats ocupen els marges de la zona inundada. Al voltant de la llacuna hi ha una interessant mostra de vegetació de salobrars. Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari destaquen les llacunes litorals, les comunitats de Salicornia i altres plantes anuals, colonitzadores de sòls argilosos o arenosos salins, els prats i jonqueres halòfils mediterranis (Juncetalia maritimi), els matollars halòfils mediterranis (Sarcocornetea fruticosae). A la zona marítima s'hi localitzen dunes movents embrionàries, dunes movents del cordó litoral amb borró (Ammophila arenaria) i dunes litorals fixades amb comunitats del Crucianellion maritimae. Pel que fa a la fauna, és especialment interessant la fauna ictiològica, ja que s'hi troba una població consolidada de fartet (Aphanius iberus). La zona també és utilitzada per ocells aquàtics (ardèids, anàtids, limícoles) i ocells marins. Els principals impactes a la conservació de l'espai provenen de l'abocament d'aigües residuals i de l'afluència de turistes. Disposa d'un itinerari per a la seva visita i diferents rètols informatius. Existeix un projecte Life-natura, cofinançat per l'Ajuntament de Torroella de Montgrí i la Unió Europea, i amb la col·laboració tècnica de la Universitat de Girona, per reordenar les llacunes d'aquesta zona i de la zona del Ter Vell. El projecte pretén realitzar un seguit d'actuacions per a la recuperació i conservació dels sistemes costaners. Entre les actuacions ja realitzades destaca la regeneració del sistema de dunes en aquelles zones actualment degradades on s'han instal·lat sistemes artificials per facilitar la retenció de sorres. Referències
Cal Batlle (Sallent)

Cal Batlle és una masia del terme de Sallent, al municipi de Pinell de Solsonès. Amb la façana principal orientada cap als 50 minuts, està situada a 498,5 metres d'altitud, a la part més alçarosa del nucli de Sallent i a la banda de ponent de la plaça que la rectoria de Sallent tanca pel costat nord. La llinda de la portalada principal porta gravada la data de 1722 i la d'una edificació adossada a la banda esquerra de la façana principal, la de 1764. En procés de restauració, actualment presenta el teulat en bon estat però en una ortofoto de l'ICC realitzada a l'abril de 1987, la masia hi apareix amb el teulat completament absent. Referències
Borda de Manyac

La Borda de Manyac és una borda del terme municipal de Conca de Dalt, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, pertanyent a l'antiga caseria de bordes de Segan, al nord-est del terme. És una de les Bordes de Segan, la que està situada més a ponent de tot el veïnat de bordes. Té a llevant la Borda de Guerra, i al nord-est les de Carrutxo i de Jaume de Sana. Vegeu també Borda de Montaner. Referències
Borda de Pomer

La Borda de Pomer és una antiga borda del terme municipal de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà. Està situada al límit nord-oriental del terme municipal, tan a prop del terme de la Torre de Cabdella que, per error, alguns mapes la inclouen en aquell terme. És al nord-est de Santa Coloma d'Erdo i al nord de Larén, és al vessant sud-oriental del Tossal del Portell, just al nord de Crastes. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Borda del Teixidor (la Torre de Cabdella)

La Borda del Teixidor és una borda del terme municipal de la Torre de Cabdella, en el seu terme primigeni. Està situada al sud-est del poble de la Torre de Cabdella, a ran de la carretera local que mena a Astell, Aguiró i Obeix, just en haver travessat el Flamisell. És al costat nord de l'església romànica de Sant Martí de Ballmoll. És una borda gran, amb un edifici principal amb dos cossos formant una u oberta cap a ponent a ran de carretera i un edificis més al nord, una mica més enlairats respecte de l'edifici principal. L'edifici de més al nord és la borda de Raons. Enllaços externs «Institut Cartogràfic de Catalunya». «Borda del Teixidor» (en castellà). Mapcarta. «La Torre de Cabdella» ( PDF). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 14 març 2021].
Búnquer de Sant Pol de Mar

El Búnquer de Sant Pol de Mar, o fortí de Can Villar, és un búnquer del municipi de Sant Pol de Mar a la comarca del Maresme, situat entre la platja de la Murtra i la platja de Can Villar, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Fou una construcció defensiva feta de formigó que aprofita el terreny rocós de l'extrem sud de la platja de Sant Pol. Per accedir al búnquer, cal entrar per un petit passadís amb dues portes d'entrada opcionals. Tant el passadís com el mateix búnquer disposen de finestres estretes per adaptar-hi armes de foc (fusells, metralletes, etc.) En tota la construcció hi devien cabre aproximadament una vintena d'homes. Aquest búnquer es degué construir durant la darrera guerra civil espanyola, per a protegir el poble dels atacs que venien, primer, de Mallorca, i després del sud. Història Aquest búnquer és el més gran i complet dels que es troben a la línia de la costa que va des de Mataró fins a Malgrat de Mar. També és el més ben conservat, com es va construir sobre la roca, se salvà de l'acció del mar. L'Ajuntament de Sant Pol de Mar organitza rutes guiades per visitar-lo. Referències
Ca l'Alberg

Ca l'Alberg és una masia del terme municipal de l'Estany, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a l'extrem nord del Raval del Prat, a ran del límit municipal i del del veí terme de Moià. És al costat sud de Cal Rotllan, al nord de Cal Rei i a ponent de Cal Xipiró.
Ca l'Anguera

Ca l'Anguera és un edifici modernista del municipi de Reus (Baix Camp) protegit com a bé cultural d'interès local. Va ser projectat per l'arquitecte reusenc Pere Caselles i Tarrats l'any 1905. Descripció És un edifici de cinc nivells: planta baixa, entresòl i tres pisos. Les obertures de l'edifici estan distribuïdes seguint quatre eixos verticals. A part de la composició clàssica de les balconeres a mesura que augmenta el nombre de plantes, destaca la composició de l'entrada que enllaça les plantes baixes i l'entresòl en el seu aspecte compositiu formal. A la part baixa de la façana, cinc pilars de pedra amb els seus capitells sostenen el balcó corregut del pis principal i unifiquen l'espai de la planta baixa i l'entresòl. Aquests cinc pilars tenen continuïtat fins al coronament de la façana, mitjançant l'ús de l'estucat que imita un aparell de carreus regular de pedra. La decoració esgrafiada és dominada per l'ús de la decoració escultòrica floral, localitzada a la cornisa superior de l'edifici, amb la representació de grups de roses de grans dimensions, gairebé exemptes, i als espais inferiors de les cartel·les dels balcons. En tota la façana sobreïx el particular caràcter modernista de les baranes dels balcons tant en el seu tractament com en els seus ornaments, destacant la barana correguda del balcó del pis principal. A l'interior de l'edifici en destaquen els paviments, els alicatats i els sostres. Història La personalitat i els coneixements del seu propietari, que acabà la carrera d'arquitectura a Barcelona i més tard es traslladà i l'exercí a Madrid, expliquen en part l'originalitat de la façana. Josep Anguera Corbella (Reus 1826 - Barcelona 1933) era entès en arquitectura modernista. Va escriure diversos articles sobre el tema a la Revista del Centre de Lectura l'any 1901, sobre els arquitectes modernistes i una sèrie amb el títol "L'art en la via pública" durant uns quants números de la mateixa revista. Referències «Ca l'Anguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
Ca l'Espasa

Ca l'Espasa és una masia al poble de Bigues al sector central del terme municipal de Bigues i Riells, al sud-oest del Rieral de Bigues; des de darreries del segle XX ha quedat absorbida per la trama urbana de Bigues: queda a la cantonada de l'avinguda de Francesc Masponç amb el camí de Can Segimon. És a la dreta del Tenes, a llevant de Can Traver, a prop i al sud-oest de la Baliarda, que queda a l'altre costat del Tenes, i al costat de ponent del petit conjunt format per Can Curt del Rieral, Can Molina i Cal Tasar. L'antiga masia ha estat del tot reformada, i actualment és una torreta més de la urbanització on es troba. Ha estat catalogada com a “element d'interès municipal” per l'ajuntament de Bigues i Riells. Referències
Ca l'Esquerrer

Ca l'Esquerrer és una masia de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una masia amb teulada a tres vessants, dues plantes i golfes. La porta principal té un arc de mig punt rebaixat adovellat, i una finestra a banda i banda. Al primer pis hi ha tres balcons amb molt poc voladís i les obertures tenen una llinda d'un sol bloc de pedra. a les golfes hi ha una finestra d'arc rebaixat, feta amb maó, al centre i una finestra quadrangular a banda i banda. Sobre el balcó central hi ha un escut i la data "1572". Sobre la porta es llegeix la data de reforma de l'edifici: "1796". En una façana lateral hi ha una finestra de pedra amb dos arquets conopials molt treballats i quatre caps humans. El nivell del terra de la masia se situa per sota del de l'exterior perquè les successives inundacions del riu l'han fet pujar. Història Ca l'Esquerrer va ser edificat el 1572 i es va reformar el 1796. Els Esquerrer eren una de les famílies que tenien el poder del Consell local, a la dècada de 1570-79. Segons el fogatge de 1553 -el més proper-, l'Hospitalet tenia unes 450 ànimes, un terç a les masies i la resta al nucli urbà. Pere Esquerrer era jurat quan el 1577 es va construir l'església i també el 1579 quan es va instituir el trentè. També hi havia un Esquerrer quan es va emprendre, el 1620, la construcció d'un nou i més fort terraplè per defensar la Marina de les inundacions de la ciutat, fins a la seva extinció com a família ben entrat el segle xvii. Referències «Ca l'Esquerrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Ca l'Isidret Vell

Ca l'Isidret Vell, o Cal Zidret Vell, era una masia del poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. Es troba en el sector nord-oriental del terme municipal, al nord-est de Can Mai-hi-són i a llevant de Ca l'Isidre de Dalt. És a l'esquerra del torrent de Can Riera i a la dreta del torrent de Ca l'Isidret Vell, a la carena que des de l'entreforc d'aquests dos torrents s'adreça cap al nord-est, al nord de la Vall Blanca i al sud-est de Can Riera. Actualment és una explotació agropecuària en actiu: les Granges de l'Isidret Vell. Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells. Referències Enllaços externs Ca l'Isidret Vell en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; hi consta com a Granges de l'Isidret Vell