NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Convento de Santo Domingo (Balaguer)

El convento de Santo Domingo (en catalán: convent de Sant Domènec) fue fundado en la ciudad de Balaguer en 1323, con licencia del papa Juan XXII solicitada por el rey Jaime II de Aragón, para la orden dominicana. Descripción La iglesia es de estilo gótico catalán, con planta de una sola nave, capillas laterales y ábside de siete caras. Algunos elementos son de los siglos XV y XVI (ventanales flamígeros, bóvedas y el rosetón del ábside). El claustro es del siglo XV, similar al de San Francisco de Mallorca. Frente a la iglesia hay una cruz de término gótica, profusamente historiada. En 1413 fue destruido por la guerra (revuelta del conde de Urgel), y fue reconstruido. También sufrió la guerra de Sucesión (se destruyeron dos capillas y la fachada gótica), la guerra de los Siete Años y la Guerra de Independencia. Con la exclaustración y desamortización decayó y fue cambiando de ocupantes: casa de beneficencia en 1849, casa de misiones jesuitas en 1853, hospital en 1868, cuartel en 1872 y monasterio franciscano desde el 12 de octubre de 1881. En la actualidad acoge distintos usos sociales y educativos. Fue declarado monumento histórico-artístico en el año 1966.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Convento de Santo Domingo.
Convent de Sant Sebastià (la Bisbal d'Empordà)

El Convent de Sant Sebastià o de Sant Francesc és un edifici de la Bisbal d'Empordà (Baix Empordà), catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser fundat el 1580 al lloc on antigament hi hagué una ermita dedicada a Sant Sebastià. El 18 de maig del 1590 es va col·locar la primera pedra de l'església, que va ser beneïda el 21 de desembre del 1591. El temple va ser ampliat l'any 1791. A finals del segle xx, l'edifici del convent-noviciat de franciscans fou dedicat, en la part no ocupada pels frares, a l'Escola de Ceràmica. Des del 2003 és un dels centres de la Fundació Acollida i Esperança. Arquitectura És un gran edifici situat en una zona enlairada a l'extrem sud-oest de la Bisbal. El conjunt és format per l'església i el claustre, al voltant del qual s'articulen les diverses estances necessàries per a la vida conventual. Les dependències són d'èpoques constructives diverses, que van del segle xvi al xviii. Els elements més remarcables del conjunt són l'antic refectori bastit en estil gòtic tardà el segle xvi, cobert amb volta de creueria, i el petit claustre de planta quadrada, d'influència clàssica, que és format per dos pisos de sis arcs de mig punt sostinguts per columnes dòriques; les voltes són d'aresta a la planta i amb embigat al pis, i les cobertes de teula a una vessant; conserva inscripcions del segle xviii. A l'exterior, l'edifici presenta obertures rectangulars i coberta de teula a dues vessants. La porta d'accés al convent és d'inspiració clàssica, amb brancals de pedra que simulen pilastres i un entaulament on apareix una inscripció amb la data del 1689. L'església es troba a la banda esquerra del convent. És un edifici d'una nau amb capelles laterals i coberta de teula a dues vessants. La façana presenta una porta d'accés, rectangular senzilla i decorada amb elements del vocabulari clàssic. Té pilastres laterals i entaulament, i a la llinda figura la inscripció: AEDIFICATA 1590 - PROLONGATA 1791. A la part superior de la façana hi ha un òcul. El coronament és ondulat. L'interior és cobert amb volta de canó amb llunetes i arcs torals de mig punt. El campanar de cadireta té una obertura d'arc de mig punt, s'eleva a la banda dreta de la nau. El temple té adossades, a la banda dreta, les dependències del convent i, a l'esquerra, les utilitzades per l'escola de ceràmica. Damunt la porta de l'edifici figura la data del 1689, i a l'interior hi ha diverses inscripcions del segle xviii. El conjunt és, per tant, el resultat de diverses etapes constructives. A la primera etapa correspon el refectori, bastit en estil gòtic tardà, en el segle xvi. Posteriorment, durant el segle xvii, es va modificar la porta d'accés, on apareix la data anteriorment esmentada del 1689; i el claustre, segons consta a les inscripcions del 1739 i el 1740 que hi apareixen, és obra del segle xvi. Bibliografia Barraquer i Roviralta, Gaietà. «VII Franciscos». A: Las Casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Barcelona: Imprenta de F.J. Altés y Alabart, 1906, p. 519-521. Referències
Corral Nou (Olivella)

El Corral Nou és una masia d'Olivella inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia amb un cos central, originari i dos laterals. El cos central té coberta a dues vessants. Un dels laterals té coberta plana i l'altra coberta a un vessant. Consta de planta baixa i pis. Les obertures són de forma rectangular, exceptuant la porta d'entrada que és formada per un arc de mig punt. És interessant a la part posterior de la casa, el corral format per dues arcades de mig punt en mig de les quals, i més elevada, es troba una finestra amb llinda de fusta. Història Aquest mas pertanyia a les Piques i era coneguda com "la casa petita" o el Corral Nou. L'any 1875 fou comprada per Pere Domènech i Grau, el mateix que comprà la Plana Novella i les Piques. L'any 1898, quan els projectes colonitzadors d'en Domènech no varen donar el resultat esperat, hom portà l'heretat a l'encant públic. L'any 1898 havia passat, per deutes, junt a les Piques, als editors barcelonins Montaner i Simón. Ha estat recentment rehabilitada per convertir-se en casa de turisme rural. Referències
El Badó

El Badó fou una masia del terme municipal de Sant Quirze Safaja, al Moianès. Està situada en el sector central del terme, a la urbanització del Pla del Badó, oberta a les terres del mas, al nord-est de la masia de Poses i al nord-oest de les Clotes. És a 700 metres al nord-est de la carretera C-59, en el punt d'on el Camí del Badó, que mena al Pla del Badó. L'antiga masia fou substituïda per un edifici modern, des de 1931 a sanatori antituberculós, i després a hotel i restaurant, i que fa de centre neuràlgic de la urbanització del Pla del Badó. L'església de la Mare de Déu del Carme del Badó, situada al costat de llevant de l'actual edifici del Badó, actua com a sufragània de la parròquia de Sant Quirze Safaja. Referències
El Cassés

El Cassés és una casa del municipi d'Olot protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una casa de planta rectangular amb baixos, un pis i colomar. Coberta amb teulat a quatre aigües. Els baixos eren destinats a corts pel bestiar, no hi ha obertures, únicament petites espitlleres per a la renovació d'aire. La primera planta era destinada a habitatge. Pels costats de les façanes de nord i ponent s'afegiren dues galeries cobertes, amb grans arcades de mig punt, avui cegades. Damunt, de planta més reduïda però més enlairat, hi ha l'antic colomar, que en algun lloc tenia galeria coberta amb arcades de mig punt. Bastida amb pedra volcànica i carreus de basalt en els angles de la casa. Història Va ser cedida a l'ajuntament d'Olot que decidí restaurar-la i cedir-la com a despatxos per a diverses entitats olotines. Referències
Mas Corcó (Manlleu)

Mas Corcó és una masia de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. Els murs són de còdols de riu amb alguns sectors de tàpia, i els cantoners de pedra vista. Afegit a la part dreta de la casa hi ha un cos amb galeries al nivell del primer pis, amb badius, i una terrassa al damunt. Els portals que comuniquen la casa amb aquest cos tenen decoracions conopials. Al davant de la casa s'hi forma una lliça, que està revestida amb ciment. Història Es troba dins la demarcació de l'antiga església romànica de Vila-Setrú, que es troba documentada des de l'any 906 i considerada parròquia independent des de 1060. El mas Corcó apareix esmentat en el llibre de fogatges de la parròquia i terme de Manlleu i de Vila-setrú des de 1553. Trobem llavors registrat a Jaume Corcó. El mas fou ampliat i reformat als segles XVI / XVII i XVIII. Apareixen diverses dates esculpides: 1593 al portal; 1634, en la finestra sobre el portal; i 1773/1777 a les finestres de tramuntana. L'any 1862, segons el cadastre, Corcó comptava amb 65 quarteres de cultiu, 7 de bosc i 3 de pollancreda. Referències
El Verdaguer (Manlleu)

El Verdaguer és una masia de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia orientada migdia, de planta baixa, dos pisos i golfes. A la part dreta hi ha un cos adossat amb galeries sostingudes per pilars que s'obren a nivell del primer i segon pis. A la imposta dels arcs hi ha decoracions amb mosaics. Formant angle recte amb aquest cos hi ha una nau coberta a un vessant. S'accedeix a l'interior mitjançant una escala i un portal a la part baixa dels porxos. La part posterior presenta diversos cossos. Història El mas està documentat el 1553, al fogatge de la parròquia i terme de Manlleu, habitat per Joan Moreta. L'arxiu parroquial de Santa Maria de Manlleu esmenta, diverses ocasions,aquesta masia: Joan Verdaguer, i quatre familiars, seus hi viuen el 1575; Jaume Verdaguer, i tres familiars més, hi viuen el 1616; el 1626 hi viuen Bernat Verdaguer i quatre més. Joan Verdaguer es troba entre els pagesos aptes per a la guerra que tenen obligació de presentar-se a Vic l'any 1640. La casa del Verdaguer sol ser present entre els obrers de la parròquia de Santa Maria. Fou adquirit per J. Pou l'any 1923. Presenta reformes del segle xvii i XX, moment en què més es transformà l'edificació actual. Cal remarcar la presència d'un esgrafiat en un mur de llevant on hi figuren unes garbes i segadors; és obra d'Ignasi Mas, mestre d'obres de Manlleu conegut com a Nasi Paleta. Data de 1906. Referències
Ermita de Sant Roc (Vilopriu)

Ermita de Sant Roc és un edifici del municipi de Vilopriu (Baix Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Sant Roc, situada dalt un petit turó proper al mas Baró, és una petita construcció de caràcter popular, d'una nau amb absis semicircular i coberta de teula a dues vessants. La façana té porta d'accés d'arc de mig punt amb dovelles de pedra, dues petites obertures allindades, situades a banda i banda, i una finestra rectangular a la part superior, lleugerament atrompetada. Un petit campanar de paret amb obertura d'arc de mig punt corona la façana al vèrtex del carener. A l'interior, la nau es cobreix amb volta de canó, i queda dividida transversalment en dues parts per un arc carpanell. Es conserva encara la reixa de separació. El material emprat en la construcció és la pedra (carreus i paredat). Història Aquesta construcció és dels segles XVIII-XIX. Presenta d'interès tipològic de les petites esglésies populars. S'utilitza per a la diada de Sant Roc i té uns Goigs propis. L'ermita, que havia arribat a una situació d'abandó força avançada, en l'actualitat es troba en procés de restauració. S'hi ha col·locat una teulada nova (un tram de la volta s'havia esfondrat), s'ha netejat l'interior i s'ha posat una porta de fusta nova. Referències
Ermita de San Roque (Vilopriu)

La ermita de San Roque (en catalán: Ermita de Sant Roc) es un edificio del municipio de Vilopriu en la comarca catalana de la Bajo Ampurdán en la provincia de Gerona está catalogado como Bien Cultural de Interés Local e incluido en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Descripción La ermita de San Roque, se encuentra situada en lo alto de una pequeña colina cercana al más Barón, es una pequeña construcción de carácter popular, de una nave con ábside semicircular y cubierta de teja a dos vertientes, el material empleado en la construcción es la piedra de (sillares y mampostería). La fachada tiene puerta de acceso de arco de medio punto con dovelas de piedra, dos pequeñas aberturas adinteladas, situadas a ambos lados y una ventana rectangular en la parte superior, ligeramente abocinada. Un pequeño campanario de pared con abertura de arco de medio punto corona la fachada en el vértice de la parte superior. En el interior, la nave se cubre con bóveda de cañón, y queda dividida transversalmente en dos partes por un arco carpanel. Se conserva todavía la reja de separación.​ Historia Esta construcción está datada de los siglos XVIII y XIX. Presenta el interés tipológico de las pequeñas iglesias populares. Se utiliza principalmente para la fiesta de San Roque.​ La ermita, que había llegado a una situación de abandono bastante avanzada, en la actualidad se encuentra en proceso de restauración. Se ha colocado un tejado nuevo ya que un tramo de la bóveda se había derrumbado, se ha limpiado el interior y se ha puesto una puerta de madera nueva.​ Referencias Enlaces externos
Ermita de Santa Bàrbara (Anglès)

L'Ermita de Santa Bàrbara és un edifici del municipi d'Anglès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'aplec de l'ermita de Santa Bàrbara -santa Bàrbara de Nicomèdia, verge i màrtir- se celebra el segon diumenge de maig, encara que la seva festa en el santoral és el 4 de desembre. L'ermita té uns goigs dedicats a la santa. Descripció L'actual ermita de Santa Bàrbara es troba estructurada en dues parts. Per una banda tenim el que seria el refugi de dues plantes i cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana. En la planta baixa trobem tres obertures, com són dues petites finestres emmarcades per muntants de pedra i cobertes per un enrreixat de ferro forjat. Però sobretot destacar el portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de mida mitjana. En el primer pis trobem dues obertures de similar tipologia, és a dir, rectangulars, amb llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra i ampit treballat. D'altra banda tenim l'ermita pròpiament, coberta amb una teulada mixta, és a dir la meitat a dues aigües de vessants a façana i l'altra meitat d'un sol vessant a façana. En la planta baixa destaca el gran portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de grans dimensions i molt ben escairades. Pel que fa al primer pis, trobem una obertura rectangular amb llinda monolítica i muntants de pedra amb un vitrall de colors que reprodueix un arbre. Però d'aquest sector destaca especialment l'impressionant campanar d'espadanya d'un sol ull d'arc rebaixat. La seva campana conté una llarga inscripció. A un costat hi diu: "Parròquia de sant Martí Sapresa: Ermita de santa Bàrbara 1952 Laus Deu". I a l'altre "Amics de santa Bàrbara 2002: els amics de santa Bàrbara al poble d'Anglès i a tots els que veneren aquest indret". L'interior de l'ermita és una petita capella d'una sola nau, amb dos trams i capçalera i sostentada bàsicament per dues arcades apuntades amb una sageta molt més accentuada que no pas la llum. El tram de la capçalera, on hi trobem l'absis de mitja volta, correspondria a la coberta a una vessant; el tram intermedi correspondria al campanar i el tram dels peus és on trobem la coberta a dues aigües. En aquest sector també trobem dos elements importants, com són una gran obertura quadrangular, amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat i amb un vitrall acolorit que aludeix a la crucifixió. L'altra seria un portal de pedra que comunica amb el refugi. En el tram de la capçalera trobem una petita taula d'altar, així com una petita fornícula emmarcada en pedra que alberga una imatge de Santa Bàrbara elaborada a Osor seguint el procediment o tècnica de la resina. Història Tant l'ermita com la casa s'han datat del segle xiii. La primera referència documental que es té és de l'any 1310. Posteriorment hi ha constància que es bastí la capella de Santa Bàrbara l'any 1419. Referències Enllaços externs Ermita de Santa Bàrbara
Ermita de Santa Bárbara (Anglés)

La ermita de Santa Bárbara es un edificio del municipio de Anglés (Gerona, Cataluña, España) incluido en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Descripción La actual ermita de Santa Bárbara se encuentra estructurada en dos partes.​ Por un lado se encuentra lo que sería el refugio de dos plantas y cubierto con un tejado a dos aguas de vertientes a fachada. En la planta baja se encuentran tres aperturas, como son dos pequeñas ventanas enmarcadas por montantes de piedra y cubiertas por un enrejado de hierro forjado. Pero sobre todo destacar el portal adintelado de arco de medio punto con unas dovelas de tamaño medio. En el primer piso se encuentran dos aberturas de similar tipología, es decir, rectangulares, con dintel monolítico conformando un arco plano, montantes de piedra y antepecho trabajado.​ Por otro lado se dispone la ermita propiamente dicha, cubierta con un tejado mixto, es decir la mitad a dos aguas de vertientes en fachada y la otra mitad de un solo vertiente a fachada. En la planta baja destaca el gran portal adovelado de arco de medio punto con unas dovelas de gran tamaño y muy bien escuadradas.​ En cuanto al primer piso, encontramos una apertura rectangular con dintel monolítico y montantes de piedra con una vidriera de colores que reproduce un árbol. Pero de este sector destaca especialmente el impresionante campanario de espadaña de un solo ojo de arco rebajado. Su campana contiene una larga inscripción. A un lado dice: "Parroquia de Sant Martí Sapresa: Ermita de Santa Bárbara 1952 Laus Deu". Y al otro "Amics de santa Bàrbara 2002: els amics de santa Bàrbara al poble d'Anglès i a tots els que veneren aquest indret".​ El interior de la ermita es una pequeña capilla de una sola nave, con dos tramos y cabecera y sustentada básicamente por dos arcos apuntados con una flecha mucho más acentuada que la luz. El tramo de la cabecera, donde encontramos el ábside de media vuelta, correspondería a la cubierta a una vertiente; el tramo intermedio correspondería al campanario y el tramo de los pies es donde encontramos la cubierta a dos aguas. En este sector también encontramos dos elementos importantes, como son una gran abertura cuadrangular, con dintel monolítico, montantes de piedra y antepecho trabajado y con un vitral coloreado que alude a la crucifixión. La otra sería un portal de piedra que comunica con el refugio.​ En el tramo de la cabecera se encuentra una pequeña mesa de altar, así como también una pequeña hornacina enmarcada en piedra que alberga una imagen de Santa Bárbara elaborada en Osor siguiendo el procedimiento o técnica de la resina.​ Historia Tanto la ermita como la casa se han datado del siglo XIII.​ La primera referencia documental que se tiene es del año 1310. Posteriormente hay constancia de que se construyó la capilla de Santa Bárbara en 1419.​ Referencias Enlaces externos Amics de Santa Bàrbara (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Es Banhs de Tredòs

Es Banhs de Tredòs és un balneari del municipi de Naut Aran (Vall d'Aran) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Seguint la ribera d'Aiguamòg a 8 km s'arriba a l'establiment termal d'Es Banhs de Tredòs, d'aigües sulfuroses i sòdiques a 30 °C. L'antic edifici està situat a la vorera esquerra de l'esmentat riu, és de planta rectangular i d'un sol pis. Les cambres de bany es troben en els baixos i les habitacions al damunt. A l'interior de l'edifici brollen dues fonts, una a temperatura superior a l'altra. El comú de Tredòs es reserva l'ús d'una piscina exterior, d'acord amb un antic costum. En el pavelló d'hidroteràpia es conserven les banyeres originals. Història Els vestigis romans localitzats a la contrada, com ara un bust de la deessa Isis, demostren l'ús d'aquests banys des de les èpoques més antigues. El qüestionari Francisco de Zamora consigna l'existència de tres fonts medicinals en la ribera d'Aiguamòg i terme de Salardú, dues d'elles a una distància d'una hora i mitja de Tredòs, i la tercera una mica més lluny. La primera font de mitja qualitat i d'olor sulfurós, servia per al bany de paralítics, artrítics i reumàtics, així com per guarir malalties mentals ("intemperia frígida de cerebro"), de la pell, i també de fetge. Sota prescripció mèdica hi acudia molta gent, encara que només hi havia un cobert (1788). Sembla que el primer edifici residencial, d'una sola planta, es va construir un segle més tard (1885) i es va ampliar posteriorment amb un pis superior (1904) i una capella (1908). Es Banhs restaren fora de servei des de l'any 1944 fins a mitjans dels 90, en què es van tornar a obrir al públic. Referències
Església de Sant Cebrià de Lledó

L'Església de Sant Cebrià de Lledó o Església dels Metges és un temple del poble de Sant Cebrià de Lledó, al municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà). És un edifici inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós amb d'una nau amb capelles laterals i capçalera poligonal. Al frontis hi ha una portada d'arc de mig punt i una llinda datada el 1588; de la mateixa època és la ferramenta decorativa dels batents. Es conserva la major part de la nau d'època romànica, amb volta de canó i dos arcs torals de mig punt; un altre arc romànic, lateral, pot fer suposat que havia posseït més d'una nau o bé creuer. L'absis actual, tardà, substituí el romànic, potser a l'època de la portada; també són afegitons tardans les capelles laterals, dues estances, a cada costat i vora el frontis, i el cor. Hi ha rastres de pintura mural popular, del segle XIX; a l'arc del cor hi ha pintat l'any 1877. Un arc apuntat dona accés al campanar, torre quadrada amb arcs germinats de mig punt, merlets ornamentals i una alta coberta de casquet apiramidat. El parament romànic és de petit carreu, mal escairat; a l'interior hi ha un espai on s'hi conserven les incisions sobre el morter sobresortint dels junts. Els sectors més tardans es bastiren amb grans rebles i carreus angulars. Història L'església Sancti Cipriani de Letone figura a les Rationes Decimarum dels anys 1279 i 1280. L'any 1295 el cavaller Guillem de Santa Pellaia va fer donació d'un mas d'aquesta parròquia al monestir de Sant Pere de Galligants. La parròquia, en un replà de la serra de les Gavarres, inclou masies disperses, avui majoritàriament abandonades. Hi esdevingué molt popular la veneració als sants metges Cosme i Damià fins al punt d'ésser més conegut el lloc com «els Metges» substituint l'antic de Sant Cebrià de Lledó. L'aplec dels Metges -el 27 de setembre, precisament l'endemà de sant Cebrià- era molt concorregut per gent d'ambdós vessants de les Gavarres, de l'Empordà i les terres de la Selva incloses al Gironès. Com explica Joan Amades (Costumari Català V, p.211-13) era anomenat «l'Aplec de la Concòrdia» perquè s'hi esdevenia una treva entre els partidaris dels dos estils de ballar la sardana, el selvatà i l'empordanès, en ser lloc partioner entre ambdues comarques. Fa pocs anys grups populars -Colla Exc. Cassaneoca, Grup d'Arti Treball del Baix Empordà- han promogut consolidar l'església; refecció del teulat i neteja de l'interior, que ha permès la descoberta de l'estructura romànica fins aleshores incerta. Hom recuperarà l'aplec dels Metges durant uns anys; però des del 1981 el propietari dels terrenys circumdants ha aconseguit que no se celebri, al·legant perills d'incendis forestals i altres raonaments més discutibles. Referències