Bazilika Srca Jezusovega, Tibidabo

Bazlika Srca Jezusovega na Tibidabu, tudi »Sagrat Cor« (uradno špansko Templo Expiatorio del Sagrado Corazón de Jesús), je ena najbolj prepoznavnih silhuet Barcelone – mogočna neogotska manjša bazilika, ki stoji na samem vrhu hriba Tibidabo in jo krasi velika bronasta kristusova figura na vrhu. Gre za rimskokatoliško cerkev, zasnovano leta 1902 in dokončano leta 1961. Poimenovanje hriba Tibidabo najverjetneje izvira iz latinskega svetopisemskega odstavka evangelija po Luku (Lk 4,6), kjer hudič Jezusu pokaže vsa kraljestva sveta in izreče:»Tibi dabo«… – »Tebi bom dal«… Tibidabo je tudi najvišji hrib v Barceloni, del pogorja Serra de Collserola, z nadmorsko višino 512 m. Zgodovina Koncem 19. stoletja so se v katoliških krogih pojavile govorice o gradnji protestantske cerkve in hotela-casinoja na vrhu Tibidaba. Lokalna skupina premožnih mecenov, združena pod imenom Junta de Cavallers Catòlics, je leta 1886 zato odkupila zemljišče na Tibidabu in ga podarila Don Bosku, ki je takrat obiskal Barcelono. Med špansko državljansko vojno je bila poškodovana tudi cerkev, leta 1936 je bil uničen prvotni veliki kip Kristusa z razprtimi rokami (ki simbolizira Presveto Srce Jezusovo), delo kiparja Frederica Marèsa. Tega so leta 1950 nadomestili z novim, ki ga je izdelal Josep Miret. Cerkev Srca Jezusovega na Tibidabu je prejela naziv manjša bazilika 29. oktobra 1961, ko ji je ta častni naslov podelil papež Janez XXIII.. Gradnja Leta 1886 je bila na vrhu zgrajena majhna neogotska kapela, že posvečena Presvetemu Srcu Jezusovemu, zelo priljubljenemu tudi zaradi pobud papeža Leona XIII. Ob svetovni razstavi leta 1888 so uredili cesto Vallvidrera in postavili kot razgledno točko paviljon v mudéjar slogu. Projekt gradnje cerkve se je zamaknil zaradi načrtov za astronomski observatorij, ki je bil nato zgrajen na sosednjem vrhu (Observatori Fabra) 28. decembra 1902 so položili temeljni kamen, slovesnost je vodil barcelonski škof in kardinal Salvador Casañas. Načrte objekta je izdelal katalonski modernistični arhitekt Enric Sagnier i Villavecchia, ki je tudi vodil gradnjo, vse do svoje smrti leta 1931. Njegov sin Josep Maria Sagnier i Vidal je dokončal cerkev po očetovih načrtih, zaključil je zgornjo cerkev, stolpe in vodil tudi vsa končna dela. Kripta je bila zgrajena med letoma 1903 in 1912, glavna cerkev nad njo pa med letoma 1915 in 1951. Stolpi in zaključna dela so bila končana leta 1961. Cerkev je bila posvečena leta 1952, med 35. evharističnim kongresom v Barceloni. Arhitektura Sama stavba ima dve različni arhitekturni podobi: spodnji del je neoromanska/bizantinska kripta (1902–1911), zgrajena iz kamna z Montjuïca, nad njo pa prostorna neogotska cerkev, s petstolpno streho, dokončana sredi 20. stoletja. Zaradi svoje lege z izjemnim razgledom je cerkev vidna skoraj iz vseh delov mesta. Glavno pročelje Glavno pročelje je vertikalno razdeljeno na tri dele, pri čemer je osrednji del širši in bolj bogato okrašen. V loku glavnega portala je majhen kip nadangela Mihaela. Nad portalom poteka odprta galerija oken, z zašiljenimi loki in gotskemu podobnim mrežastim okrasjem. Nad rozeto je v trikotnem čelnem polju kip sv. Janeza Boska, nad stranskima portaloma pa sohi sv. Terezije Avilske in sv. Marjete Marije Alakok. Kripta (1903-1911) Kripta je zasnovana kot neobizantinska dvoranska cerkev, ki združuje tako gotske kot klasicistične elemente, ter dekoracijo, ki je značilna za katalonski modernizem. Kripta ima kar pet ladij, med seboj ločenih s kamnitimi stebri, pri čemer je osrednja višja in širša od stranskih. Vse ladje se zaključujejo s polkrožnimi apsidami, zato prostor deluje kot podzemna bazilika, vendar z izrazito bizantinsko atmosfero. Na stenah, kapitelih in obokih je vgrajen alabaster, pa tudi mozaiki so tematsko povezani s posameznimi oltarji v eni od ladij kripte: Marije pomočnice kristjanov, sv. Antona Padovanskega, Najsvetejšega zakramenta, sv. Jožefa in Montserratske Marije. Barvni reliefi in dekorativni elementi so v modernističnem slogu. Veliki vitraji prikazujejo prikazanje Device na stebru (Nuestra Señora del Pilar) ter spreobrnjenje vizigotskega kralja Rekareda I. (586–601). Dva velika vertikalna vitraja prikazujeta sv. Ferdinanda in sv. Hermenegilda. Manjša barvna stekla nad vhodom so posvečena sv. Joahimu, sv. Isidru Labradorju, sv. Antonu Padovanskemu in sv. Elizabeti Portugalski. Cerkev (1915-1951) Cerkev je zasnovana kot osrednja ladja z dvema stranskima, vse so zaključene s polkrožnimi apsidami. Na pročelju so štiri rozete z vitraži. Celotna kompozicija je izrazito vertikalna, z značilnimi stolpi in bogato ikonografijo, s poudarjeno simboliko posvetitve Presvetemu Srcu Jezusovemu. Tloris je kvadraten, nad križiščem ladij se dviga petstolpna streha, ki jo sestavljajo osredni stolp s kipom Kristusa na vrhu ter štirje vogalni stolpi, ki so osrednji arhitektonski elementi. Na vogalnih stolpih so zunaj postavljeni kipi dvanajst apostolov, delo kiparja Josepa Mireta. Notranja oprema in oltarji Glavna ladja je zasnovana v neogotskem slogu, z visokim obokom, ki ga poudarja ritmično zaporedje stebrov. Prostor skozi stranske ladje osvetljujejo štiri rozete z vitraji ter visoka okna, pa tudi vitraji v glavni ladji, ki prikazujejo prizore iz Jezusovega življenja. Na glavnem oltarju v prezbiteriju stoji monumentalni križ, delo katalonskega kiparja Joana Puigdollersa. Ta je osrednji liturgični in vizualni poudarek notranjosti ter simbolno opozarja na posvetitev cerkve Jezusovemu srcu. Levi stranski oltar je posvečen marijanskim pobožnostim. Na vitrajih so različne podobe device Marije, npr. iz Antipola (Filipini), Lujana (Argentina), Marijinega vnebovzetja, Guardalupe (Mehika), Marije usmiljenja iz El Cobre (Kuba). Na desnem stranskem oltarju je kip vstalega Kristusa, prav tako delo Joana Puigdollersa. Vitraji so posvečeni španskim upodobitvam Marije, npr. devici iz Almudena, Nurije, Marije zdravja, iz Valencije ter Bilbaa v Baskiji. Cerkvene orgle Na pevskem koru nad vhodom so orgle, ki jih je med letoma 1977 in 1989 izdelal orglar Gabriel Blancafort i París iz Collbata. Instrument ima tri manuale, z obsegom od C do g³. Registri orgel: Dostop Dostop je možen peš po asfaltirani cesti, ki pa je v zadnjem delu dokaj strma, ali s tirno vzpenjačo Cuca de Llum, ki je po principu zelo podobna vzpenjači na Ljubljanski grad, vendar je bolje integrirana v javni promet po velemestu. Spodnjo postajo ima na Plaça Doctor Andreu. Vozovnica je vključena v vstopnico za zabaviščni park ali panoramsko območje, sicer pa plačljiva. Druga možnost je uporaba metroja ter zatem mestnega vlaka FGC L7, ki vozi s postaje metroja na Plaça Catalunya do postaje Avinguda Tibidabo. Od tam je po istoimenski aveniji 10–12 minut hoje do Plaça Doctor Andreu, kjer je spodnja postaja vzpenjače. Za obiskovalce zabaviščnega parka na Tibidabu je na voljo tudi t.i. TibiBus, ki stoji na Plaça Kennedy in Pg. Vall d’Hebron - Sant Genís, vendar obratuje samo v času odprtja zabaviščnega parka. Nekoč je bila možna tudi uporaba zgodovinskega tramvaja »Tramvia Blau« iz leta 1901, ki pa začasno ne obratuje zaradi obnove. Ta je vozil po aveniji Tibidabo, kjer ga sedaj nadomešča avtobus št. 196, ki vozi od postaje Avinguda Tibidabo do spodnje postaje tirne vzpenjače. Sklici Viri Pladevall i Font, Antoni; Pagès i Paretes, Montserat (1988). This is Catalonia : guide to the architectural heritage. Department de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Barcelona. COBISS 29992192. ISBN 84-01-37328-X. (angleško) Barjau, Santi (2008). Sagnier: Architect, Barcelona 1858-1931. Sagnier Bassas Antonio. ISBN 978-8461211609. (angleško) Glej tudi Bazilika Srca Jezusovega, Pariz Cerkev Srca Jezusovega, Praga Kristus Odrešenik (kip)