NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de Santa María (San Martín Sarroca)

La Iglesia de Santa María es una iglesia románica del siglo XII, situada en la cima de la colina de la Roca, en San Martín Sarroca, Alto Panadés. Conjuntamente con el castillo de San Martín Sarroca forman el llamado Conjunto monumental de la Roca. Actualmente, está considerada como BIC (Bien de Interés Cultural) (fue declarada Monumento histórico-artístico perteneciente al Tesoro Artístico Nacional mediante decreto de 3 de junio de 1931),​​ y ambos edificios forman parte actualmente del museo municipal.​ Historia La primera iglesia del castillo dedicada a Santa María la hizo construir Arnau de Santmartí del linaje Santmartí. El templo fue ampliado a finales del siglo XII, construido sobre el edificio religioso anterior del siglo X, y fue consagrado en 1204.​ En aquella época el castillo estaba en manos de Ferrer de Santmartí.​ Su ábside románico se considera uno de los mejores de todas las tierras catalanas en su estilo.​ En el interior se encuentra el retablo gótico de la Ascensión del Señor, de 1421, del taller de Lluís Borrassà y atribuido a Jaume Cabrera.​ El campanario octogonal fue añadido el siglo XVI, construido sobre el cimborrio. También se añadió una capilla barroca, una puerta, en la fachada oeste, de estilo renacentista y una capilla neoclásica edificada sobre el brazo norte del crucero de los siglos XVII y XVIII. Tiene altar y retablo barrocos de Ramon Moret (?, 1718).​ El arquitecto y político Josep Puig i Cadafalch dirigió en 1906 las obras de restauración de la iglesia​ y fue descubierta una notable imagen románica, la Virgen de Sarroca o del Castillo, destruida posteriormente en 1936. A principios del siglo XXI se limpió la parte exterior de la iglesia. Véase también Bienes de interés cultural del Alto Panadés Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María.
Torres de Fals

Las Torres de Fals son el conjunto monumental constituido por los restos del antiguo castillo de Fals, situado en el pueblo de Fals en el municipio de Fonollosa (Bages). Está formado por dos torres de defensa cilíndricas, la antigua iglesia parroquial de Sant Vicente y la rectoría. El conjunto está separado del pueblo por un barranco, en la vertiente derecha del arroyo de Fonollosa. El antiguo castillo El castillo de Fals era la llave que abría y cerraba el paso del camino real de Barcelona a Cardona, es por eso que los señores del castillo de Cardona tuvieron siempre el dominio. Las primeras menciones de su existencia son del año 996. Las torres Las dos torres están separadas, defendiendo los dos extremos del conjunto. La torre adosada a la antigua rectoría y la iglesia es la más antigua, del siglo XI. Es de planta circular y un poco deformada en la base. Solo a partir de los 3 m de altura la construcción empieza a tomar su forma circular. El diámetro exterior de la torre es de 9 m y tiene una altura de unos 19,50 m. A mediodía de esta, se sitúa la torre nueva, de estructura muy simple de unos 18 m de altura y 9 de diámetro. En los bloques de piedra que la componen aún pueden observarse algunas marcas de canteros. Esta, es una obra de finales del siglo XIII y principios del XIV. Está rodeada por un muro, seguramente de época más moderna, ya que está equipado con unas aspilleras, diseñadas para el uso de armas de fuego. La iglesia de Sant Vicente Situada a continuación del antiguo castillo, la iglesia es de planta de cruz latina, orientada de este a oeste. Tiene una nave rectangular rematada con un cuerpo de planta cuadrangular, donde se encuentra el presbiterio y detrás de este, la sacristía. Debido al mal estado constructivo del edificio, y sobre todo debido al peligro de derrumbe de las bóvedas y el tejado, se dejaron de hacer celebraciones. El lugar es el marco que acoge desde hace más de 30 años, la representación del belén viviente del Bages.​ Desde el año 2000, el Servicio de Patrimonio Arquitectónico Local de la Diputación de Barcelona ha iniciado unas obras de restauración de la iglesia. Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torres de Fals.
Sant Jaume dels Garidells

Sant Jaume és l'església parroquial dels Garidells (l'Alt Camp), consagrada a sant Jaume Apòstol. Està protegida com a bé cultural d'interès local. La parròquia té com a església sufragània la de Sant Fructuós de les Gunyoles (la Secuita, Tarragonès) i està adscrita a l'arxiprestat de l'Alt Camp de l'arquebisbat de Tarragona. L'església parroquial de Sant Jaume és un edifici d'una sola nau amb capelles laterals, absis pla i cor als peus. La nau es cobreix amb volta de canó amb llunetes, i les capelles, amb petites voltes de canó perpendiculars a la nau central. La façana presenta una estructura simètrica, formada per tres cossos: a la part central, que es corona a dos vessants, hi ha la porta d'accés amb llinda, emmarcada en pedra, i un òcul superior. A ambdós costats hi ha cossos verticals amb finestres amb llindes tapiades. El campanar és de base quadrada i obertures d'arc de mig punt, amb coberta de pavelló. Referències Enllaços externs Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
Iglesia de San Jaime (Garidells)

La iglesia de San Jaime es el templo parroquial de Garidells (Tarragona), consagrada a Santiago el Mayor. Está protegida como bien cultural de interés local . La parroquia tiene como iglesia sufragánea la de San Fructuoso de les Gunyoles (La Secuita, Tarragona) y está adscrita al arciprestazgo del Alto Campo del arzobispado de Tarragona.​ Descripción La iglesia parroquial de San Jaime es un edificio de una sola nave con capillas laterales, ábside plano y coro a los pies. La nave se cubre con bóveda de cañón con lunetos, y las capillas, con pequeñas bóvedas de cañón perpendiculares a la nave central. La fachada presenta una estructura simétrica, formada por tres cuerpos: en la parte central, que se corona a dos vertientes, está la puerta de acceso con dintel, enmarcada en piedra, y un óculo superior. A ambos lados hay cuerpos verticales con ventanas con dinteles tapiadas. El campanario es de base cuadrada y aberturas de arco de medio punto, con cubierta de pabellón.​ Referencias Enlaces externos Mapa de recursos culturales, Diputación de Tarragona
Iglesia de San Miguel (Olèrdola)

La iglesia de San Miguel se alza en la parte más alta del emplazamiento de la antigua ciudad de Olérdula (provincia de Barcelona, España). Se reconocen en el edificio tres zonas distintas de construcción: La primitiva, hacia 930, otra parte de nave única y cabecera cuadrada que pudo haberse ampliado hacia el 991. La tercera transformación fue sobre esta última y consistió en un alzado de sus paredes y un cimborrio, más otros cambios románicos que se harían probablemente después de la invasión de los almorávides, en 1108. La obra mozárabe Como se ha dicho, comenzó su construcción en 930. En su origen constaba de una capilla muy pequeña y una sola nave de la que quedan aun los arranques del muro norte, mientras que el muro sur está sustituido por el muro norte de la iglesia de la segunda fase. Subsiste la pequeña capilla, aunque con su arco de acceso cegado, sirviendo de sacristía a la segunda iglesia con la que se comunica lateralmente salvando el desnivel de un metro de altura (la segunda iglesia está más alta). La capilla es rectangular por fuera y con bóveda de cuarto de esfera por dentro. Recibe la luz de dos vanos saeteras, uno en el centro y el otro en el lado derecho. El arco (cegado en la actualidad) es de sillería, con dovelas muy desiguales. El salmer y las primeras están dispuestas horizontalmente y después sigue las líneas radiales. Es un arco de características puramente mozárabes, excediendo al semicírculo en una mitad del radio. Las impostas sobre las que descansan los salmeres están cortadas en nacela y sobresalen ligeramente de estos. El aparejo de construcción es de mampostería y sólo las esquinas están rematadas por sillares gruesos y revestidos por dentro. La piedra es de caliza basta, la misma que hay en el suelo sobre el que está construida la iglesia.
Minyons de Terrassa

Minyons de Terrassa is a group of castellers from Terrassa founded on 21 June 1979 and publicly presented on 14 July 1979. On 22 November 2015, they became the first group ever to successfully complete and dismantle a 4 de 10 amb folre i manilles. References External links Media related to Minyons de Terrassa at Wikimedia Commons
ГЕС Таваскан

ГЕС Таваскан (ісп. Tavascan) — гідроелектростанція на північному сході Іспанії, в регіоні Каталонія. Є найпотужнішою у складі гідровузла у сточищі річки Ріу-де-Льядорре (верхня течія Ріу-де-Кардос, що через Ногера-Пальяреса, Сегре та Ебро належить до басейну Балеарського моря), яка дренує південний схил Піренеїв. Станція складається із двох частин — Верхній Таваскан та Нижній Таваскан. Перша використовує напір у 882 метри, який створюється при роботі з розташованими на місці озер льодовикового походження високогірними водоймами Ромедо де Байкс та Сертаскан (лежать біля витоків правих приток Ріу де Льядорре — Ріу де Ромедо та Ріу де Сертаскан відповідно). Для підняття їх рівня не потребувалось значних споруд, так, останнє водосховище об'ємом 18 млн м3 утримується основною гравітаційною греблею висотою 7,5 метра та довжиною 54 метри та бічною висотою 4,9 метра та довжиною 10 метрів. Від Ромедо де Байкс (знаходиться на рівні 2006 метрів НРМ) прокладено дериваційний тунель довжиною 8,8 км, який по дорозі приймає воду з розташованого західніше та дещо вище Сертаскан (2250 метрів НРМ). У завершальній точці на висоті 1980 метрів він переходить у напірну шахту довжиною 1,4 км, що веде до підземного машинного залу. Нижній Таваскан працює при значно нижчому напорі — 246 метрів — на воді із водосховища Граус, створеного на Ріу де Таваскан (ще одна права притока Ріу де Льядорре) за допомогою гравітаційної греблі висотою 26 метрів та довжиною 100 метрів, на спорудження якої знадобилось 15 тис. м3 матеріалу. Окрім прямого стоку, воно поповнюється із водозаборів на Ріу де Льядорре та Ла-Ногерра-де-Вальферрера (ліва притока першої, точніше її нижньої течії Ріу-де-Кардос). Загальна довжина водозабірного тунелю від греблі Ла Фарга на Ла-Ногерра-де-Вальферрера через долину Боаві (Ріу де Льядорре) до водосховища Граус становить 13,2 км. Вода із Граус подається до того ж згаданого вище підземного машинного залу. Основне обладнання Верхнього Таваскану складають дві турбіни типу Пелтон потужністю по 57 МВт, тоді як Нижній Таваскан має одну турбіну типу Френсіс потужністю 32 МВт. За рік Верхній Таваскан виробляє 73 млн кВт·год електроенергії, а Нижній Таваскан — 67 млн кВт·год. Відпрацьована вода відводиться у сховище Таваскан, створене на Ріу де Льядорре гравітаційною греблею висотою 31 метр та довжиною 57 метрів, на спорудження якої потребувалось 12,6 тис. м3 матеріалу, звідки спрямовується на нижній ступінь гідровузла ГЕС Льяворсі. Станція керується дистанційно з диспетчерського центру в Лериді. Варто відзначити, що водосховища Граус та Ромедо де Байкс використовуються для роботи ГАЕС Монтамара. Примітки
ГАЕС Монтамара

ГАЕС Монтамара (ісп. Montamara) — гідроелектростанція на північному сході Іспанії, в регіоні Каталонія. Входить до складу гідровузла у сточищі річки Ріу-де-Льядорре (верхня течія Ріу-де-Кардос, що через Ногера-Пальяреса, Сегре та Ебро належить до басейну Балеарського моря), яка дренує південний схил Піренеїв. Гідроакумулююча станція використовує два резервуари, які накопичують ресурс для роботи ГЕС Таваскан. Остання складається з двох частин — Верхній Таваскан та Нижній Таваскан. Перша отримує воду з розташованої на висоті 2006 метрів НРМ водойми Ріу де Ромедо, створеної на основі озера льодовикового походження у верхів'ї Ріу де Ромедо (права притока Ріу-де-Льядорре). Друга використовує розташоване значно нижче, на відмітці 1350 метрів НРМ, водосховище Граус, споруджене на Ріу де Таваскан (ще одна права притока Ріу-де-Льядорре) за допомогою гравітаційної греблі заввишки 26 метрів та завдовжки 100 метрів, яка потребувала 15 тис. м3 матеріалу. Підземний машинний зал ГАЕС обладнано двома гідроагрегатами, кожен з яких має турбіну типу Пелтон потужністю 45 МВт та насос потужністю 49 МВт. При роботі в турбінному режимі напір становить 630 метрів, тоді як насоси забезпечують підйом до 653 метрів. Станція керується дистанційно з диспетчерського центру в Лериді. Зв'язок з енергосистемою здійснюється по ЛЕП, що працює під напругою 110 кВ. Примітки
ГАЕС Естангенто

ГАЕС Естангенто (ісп. d'Estangento) — гідроелектростанція на північному сході Іспанії у сточищі річки Ель-Фламісель (права притока Ногера-Пальяреса, яка через Сегре та Ебро відноситься до басейну Балеарського моря), що дренує південний схил Піренеїв. Біля витоків El Flamisell та її правої притоки Riu-de-Riquerna знаходиться цілий ряд цирків льодовикового походження, як то (з заходу на схід) Coma de Mig, Cogomella, Tort-Morto, Jous. Вони вміщують кілька десятків озер, з'єднаних між собою постійними та тимчасовими водотоками. Біля виходу з цирку Jous у першій половині 1910-х років звели невисоку греблю, яка дозволила утворити водосховище Estany Gento, необхідне для роботи розташованої нижче в долині El Flamisell дериваційної гідроелектростанції Cabdella. Ресурс із озерних цирків Coma de Mig та Cogomella спрямували по тунелю спочатку до озера Fosser, а потім далі на схід. Прийнявши через бічне відгалуження воду з цирку Tort-Morto, тунель виходить до Estany Gento, відкриваючись у нього водоспадом. Нарешті, менші тунелі забезпечили надійний зв'язок із Estany Gento розташованих поряд з озерами цирку Jous. У середині 1980-х років описане вище сховище вирішили використати як верхній резервуар ГАЕС. На кілька сотень метрів нижче, де витікаючий з нього струмок Torrent d'Estany Gento зустрічається з Barranc-de-la-Lora (дренує цирк Tort-Morto) та водотоком від озера Fosser, облаштували водосховище Sallente об'ємом 5,4 млн м3. Останнє утримує кам'яно-накидна гребля з асфальтовим ядром висотою 89 метрів та довжиною 398 метрів, на спорудження якої пішло 1,5 млн м3 матеріалу. Що стосується верхнього резервуару, то його об'єм довели до 3,2 млн м3 шляхом нарощування греблі. Тепер ця гравітаційна споруда при власному об'ємі 6 тис. м3 матеріалу має висоту 20 метрів та довжину 188 метрів. Між резервуарами облаштували підземний машинний зал розміром 90х20 метрів та висотою 38 метрів, доступ до якого здійснюється через два тунелі довжиною 0,6 та 2,8 км. Останній знадобився для забезпечення роботи станції у зимовий період, коли товщина снігу в навколишніх горах може доходити до 4 метрів. Для перекачування води між сховищами споруджено чотири тунелі довжиною по 600 метрів та будівельним діаметром 4,2 метра. Зал обладнаний чотирма оборотними гідроагрегатами загальною потужністю 446 МВт у турбінному та 468 МВТ у насосному режимах. Вони працюють при напорі у 380 метрів. Зв'язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 400 кВ. Примітки
ГЕС Артьєс

ГЕС Артьєс (ісп. Presa de Arties) — гідроелектростанція на північному сході Іспанії. Використовує ресурс зі сточища річки Гаронна, яка дренує центральну частину Піренеїв та тече через Францію до Біскайської затоки Атлантичного океану. Ресурс для роботи цієї дериваційної ГЕС збирають у сточищі річки Арріу-де-Валартьєс, лівої притоки Гаронни. Для цього використовують кілька сполучених між собою водойм: озеро Лак-де-Ріус (2,33 млн м3), розташоване за 0,5 км від витоку Рібера-де-Ріус (верхня течія Арріу-де-Валартьєс), яке дренується через тунель до озера Лак-де-Мар (8,85 млн м3) на Ера-Рестанка, правій притоці Рібера-де-Ріус; водосховище Рестанка площею поверхні 0,07 км2 та об'ємом 0,8 млн м3, створене нижче за Лак-де-Мар за допомогою гравітаційної греблі висотою 25 метрів та довжиною 189 метрів, на спорудження якої пішло 17 тис. м3 матеріалу; водосховище Монткасау площею поверхні 0,03 км2 та об'ємом 0,1 млн м3, створене у сточищі Арріу-де-Ренткулес (ще одна права притока Арріу-де-Валартьєс) за допомогою гравітаційної греблі висотою 16 метрів та довжиною 193 метри. З водосховища Рестанка прямує дериваційний тунель до машинного залу, розташованого за більш ніж 7 км на північ на лівому березі Гаронни, біля впадіння в неї Арріу-де-Валартьєс. По дорозі до нього приєднується тунель від водосховища Монткасау. Основне обладнання станції складають два гідроагрегати потужністю по 34 МВт, які при напорі у 804 метри забезпечують річне виробництво на рівні 110 млн кВт·год. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 110 кВ. Варто також відзначити, що на одному майданчику з машинним залом ГЕС Артьєс знаходиться обладнання станції Аїгвамог (32 МВт), яка працює на ресурсі з іншої лівої притоки Гаронни Арріу-де-Аїгвамог, долина якої лежить далі на схід. Примітки
Monastery of Santa Maria del Roure

The monastery of Santa Maria del Roure, referred to as El Roure by locals, is a ruined monastery to the northwest of Pont de Molins (Alt Empordà, Catalonia) at the top of the Serra dels Tramonts. Mostly Gothic-era portions of the building are preserved. Dedicated to the Virgin Mary, the various names of the sanctuary -Santa Maria del Roure, Canònica de Santa Maria del Roure, Monastery of Santa Maria del Roure, or according to the Cartographic Institute of Catalonia: Mare de Déu del Roure- date from the 11th or early 12th century. This building is indexed in the Catalan heritage register as Bé Cultural d'Interès Local (BCIL) under the reference IPA-19985. Bibliography Del Campo and Jordan Ferran (2000). Set segles d'una família empordanesa, els Jordà de Molins. Figueras BRAU editions. ISBN 84-88589-70-0 (in Catalan). Vivas Llorens, Edward (1992). Guerra Gran, la batalla del Roure i el seu santuari pp. 109-148. Annals of the Institute of Empordanesos, 25. (in Catalan). Volume 3 (2005). El Meu País, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Editions 62. ISBN 9788429755701 (in Catalan). External links Media related to Canònica de Santa Maria del Roure at Wikimedia Commons
Església de Sant Sadurní de l'Heura

Església de Sant Sadurní de l'Heura és un edifici del municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà). Té dins del seu terme l'ermita de Sant Joan de Salelles, que tenia sagrera el 1018. L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Sadurní de l'Heura és una construcció de grans dimensions, d'una nau amb capelles laterals de diferents alçades. Els murs lateral presenten contraforts i les capelles tenen coberta de teula a una vessant, mentre que la nau és coberta a dues vessants. A la façana principal, orientada a migdia, hi ha la portada, amb obertura d'arc rebaixat i pilastres a banda i banda amb motllures en relleu a la part superior, cobrades i coronades per semiesferes sobre pinacles. A la part superior d'aquest conjunt hi ha una fornícula d'arc de mig punt decorada amb relleus i, més amunt encara, una rosassa motllurada. La façana es corona amb cornisa mixtilínia. A la banda de ponent de la façana s'alça un campanar de base quadrada, un altre campanar anomenat el «campanar vell», també de base quadrada, que queda integrat al parament est de la nau; conserva restes d'espitlleres i dels arcs originals, actualment tapiats, ja que els arcs de mig punt que presenta i la coberta de pavelló són d'època posterior. Hom creu que aquest campanar va formar part de les defenses del desaparegut castell de Sant Sadurní. Així es considera tenint en compte les dues sageteres que presenta, l'emmerletat, la seva notable altura i la seva fermesa constructiva. A la cara de llevant s'endevinen les arcades romàniques que s'obrien al pis superior. La resta d'elements antics es troben totalment tapats per l'arrebossat. Història Hi ha documentació relativa a l'església de Sant Sadurní des del 978, encara que l'edifici actual és obra en la seva major part entre els anys 1773 i 1777. Del període romànic conserva l'antic campanar, anomenat "campanar vell", que ha estat objecte en diverses ocasions d'obres de remodelació. Les espitlleres conservades posen de manifest la seva utilització amb finalitat defensiva. Galeria Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà Referències
Iglesia de San Saturnino (San Sadurní)

La iglesia de San Saturnino (en catalán: església de Sant Sadurní) es un templo del municipio de Cruilles, Monells y San Sadurní, en la comarca del Bajo Ampurdán, provincia de Gerona, Cataluña, España. Citada en el año 978, y conocida primitivamente como Sant Sadurní de Salzet, es un edificio de grandes dimensiones construido principalmente entre los años 1773 y 1777, pero que quedan indicios de su anterior estilo románico, especialmente el campanario viejo. Tiene una nave con capillas laterales y cabecera cuadrada. La puerta de la fachada se construyó con piedra calcárea clara y está decorada con molduras, pináculos y esferas de piedra. En el extremo norte del frontis se alza el «campanario nuevo», de planta cuadrada con arcos de medio punto. En la banda meridional queda una torre románica, el campanario viejo, de planta cuadrada y de 20 m de altura, que ha sido objeto de diversas reformas. Se cree que este campanario formó parte de las defensas del desaparecido castillo de San Sadurní. Se considera así, teniendo en cuenta los dos saeteras que presenta, el almenado, su notable altura y su firmeza constructiva. En la parte de levante se adivinan las arcadas románicas que daban paso al piso superior. El resto de elementos antiguos se encuentran totalmente tapados por el enlucido. En la actualidad una de las fachadas que da a la plaza está siendo utilizada como pared de fronton y futbol/pared por parte de algunos incivicos. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Saturnino.
Escola Teresa de Pallejà

L'Escola Teresa de Pallejà és un centre escolar del municipi de Fortià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari de Protecció del Patrimoni Cultural Europeu. Descripció És un edifici escolar d'estil racionalista projectat per Emili Blanch i Roig el 1931 i inaugurat el 1933. L'edifici consta de dues plantes, ambdues dedicades actualment a l'ensenyament primari, però inicialment la planta pis estava reservada a l'habitatge dels mestres. Història Abans de la construcció de l'escola, les escoles de nens i nenes eren en cases arrendades per la municipalitat per cobrir les obligacions educatives dictades per la llei. Davant de les condicions d'aquests locals, diferents ajuntaments al llarg del primer terç del segle XX treballen per aconseguir un centre modern que aculli i resolgui les necessitats de les dues escoles. En aquest sentit, el 1925 l'adinerada figuerenca Teresa de Pallejà dona uns terrenys al poble amb l'objectiu que s'hi bastís una escola per a la mainada fortianenca. Dos anys després, el 1927, l'arquitecte Adolf Florensa i Ferrer va redactar un primer projecte i Claudi Díaz Pérez un de segon el 1930, però cap dels dos reeixí. Finalment el març de 1931 Emili Blanch i Roig començà a redactar el projecte definitiu que acabaria amb la inauguració del nou centre el 1933 després de l'incansable feina dels nous responsables polítics republicans davant del ministeri d'instrucció pública. Just a davant dels terrenys donats per Pallejà, el 1931 s'hi construí l'edifici del sindicat Centre Agrícola i Social de Fortià creant una nova plaça entre els dos nuclis històrics. El maig de 1934 la plaça va passar-se a dir de la Llibertat, un nom que s'estroncà el 1939. A la mateixa plaça hi havia també l'edifici desaparegut de can Mundo, utilitzat com a centre de proveïment d'aliments durant la Guerra Civil espanyola. En honor de Teresa de Pallejà no només es dedicà el nom de l'escola, sinó també l'avinguda amb el seu nom que uneix encara l'antic carrer de Castelló i la plaça. Referències