NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aula Escola Europea

Aula Escola Europea, o simplement Aula, és un centre d'ensenyament privat ubicat al barri de Pedralbes de Barcelona. Va ser fundat el 1968 pel pedagog Pere Ribera, qui havia sigut el director de la línia espanyola del Liceu Francès. El centre és conegut per haver sigut el lloc on s'han format dirigents polítics com Artur Mas, entre molts d'altres. L'escola va ser fundada sota la forma jurídica de societat mercantil (Aula Escuela Europea SA). El 2017, moment en el qual José Manuel Lara García n'era l'administrador únic, va traspassar els seus actius a la Fundació Aula Escola Europea, que va passar a presidir ell mateix. Aquest procediment de traspàs va finalitzar el febrer de 2026. El 2025 comptava amb 1.200 alumnes entre els 2 i els 18 anys, i una plantilla d'un centenar de professionals. Perfil El centre destaca pels seus valors catalans i internacionals, projectant Aula Escola Europea com una escola de prestigi europeu i mundial que, gràcies als seus valors de plurilingüisme, serietat i treball, ha aconseguit formar a un gran nombre d'estudiants. A més a més, molts dels els seus alumnes han estat reconeguts amb prestigiosos premis i molts dels seus alumnes han liderat i avui lideren grans projectes en tots els camps i àrees del coneixement, des de les ciències fins a les humanitats És una escola plurilingüe català, castellà, anglès i francès. Tot i ser una escola habitual entre les famílies benestants de Barcelona, no es troba entre les deu més cares de la ciutat. Referències
Escola Súnion

L'Escola Súnion, coneguda simplement com Súnion, és una escola concertada - privada d'educació secundària i batxillerat fundada el 1974 a Barcelona pel pedagog Pep Costa-Pau. És una escola concertada en l'ESO. El setembre de 1974, va obrir les portes com a «Súnion, Institució Cultural Catalana», en el número 133 de l'avinguda de Josep Tarradellas. El setembre de 2009, va inaugurar la seva nova seu a Gràcia, a l'avinguda de la República Argentina, 85-89. Aquest espai té més de sis mil metres quadrats de superfície i és el resultat de la rehabilitació, al llarg d'un any, del col·legi religiós de les Serventes de Sant Josep, que havia tancat uns anys abans. Referències Enllaços externs El modelo de Súnion y el pronóstico de la educación permanente. Lo pendiente desde una doble perspectiva. Eva Gregori Giralt
Maristes Valldemia

The Maristes Valldemia school (aka: Col·legi Maristes Valldemia, Col·legi Valldemia or Valldemia), is located in Mataró, Province of Barcelona - Catalonia (Spain). It is a catholic school run by Marist Brothers, and dedicated to Our Lady the Virgin of the Candle. The ownership is held by Fundació Champagnat, Fundació Privada. The school was founded in 1855 by three Piarists related persons: the priest Hermenegild Coll i Valldemia, Pelegrí Ferrer and Ramon Cuspinera. Its first naming was «Colegio de Cataluña», and was located at the land of the masia (traditional Catalan manor) of Can Miralpeix. The school had the objective to provide a modern and Christian education. Beyond 1858 was known as «Col·legi de Valldemia» (in Catalan) or «Colegio de Valldemia» (in Spanish). In 1888 was given to the Marist Brothers to run it, till nowadays. From 2012 the official name is "Maristes Valldemia". The main building was designed by the architect Jeroni Boada, and posteriorly improved in 1911 by Josep Goday i Casals (who used to be an alumn of the school, and founder member of the Alumni Association). The building is catalogued as a Bé Cultural d'Interès Local (Catalan: Local Cultural Heritage) at the Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya (Catalan: Inventory of Architectural Heritage of Catalonia) as IPA-8680. The school received its first international recognition at the Paris Exposition in 1900, a gold medal in recognition of quality education. During the convulsive years that marked the Spanish Civil War, Valldemia was converted into a hospital and blood bank. Today, the school has 1200 students from ages 3 to 18, who are taught by a staff of 90 teachers. Alumni Josep Goday i Casals - (1882 - 1936) - Catalan architect linked to Noucentisme Juan Pujol García - (1912 – 1988) - World War II British double agent aka “Garbo” Enric Sagnier i Villavecchia - (1858 – 1931) - Catalan architect. Antonio Vergara Fernández - Nuclear Engineer linked to CERN's LHC project. Felip Vall i Verdaguer (1916-2012) Catalan painter, also Mural painter. He did a mural on the Valldemia school at the entrance of the Chapel. Mural paints in the church of Sant Pere de les Puel·les, Barcelona. References External links Official website (in Catalan) Valldemialumni - Associació d'Antics Alumnes de Sant Josep i Valldemia Archived 2014-10-17 at the Wayback Machine (in Catalan) School's Lipdub (video-sightseeing) - Youtube 21/10/2011.
Viaró Global School

Viaró Global School, més conegut com a Col·legi Viaró, és una institució privada d'educació ubicada a Sant Cugat del Vallès. Des de 2010 és membre de l'Associació Europea d'Educació Diferenciada. Des del 2022 es considera un centre privat d'ensenyament. Juntament amb l'escola Camp Joliu, situada a l'Arboç, són els dos únics centre educatius de la desena d'existents a Catalunya que d'entrada van renunciar a la subvenció pública per tal de mantenir el model de segregació entre nois i noies, que prohibia la LOMLOE. El 24 de gener de 2025, el centre va denunciar davant dels jutjats a un dels seus professors, que duia una dècada en exercici, per haver comés presumptes abusos sexuals als seus alumnes. Després d'una investigació realitzada pels Mossos d'Esquadra, el docent va ser acusat d'haver realitzat tocaments a diversos alumnes de 3r d'ESO dins del recinte escolar. Referències
Escola Isabel de Villena

Escola Isabel de Villena és una escola catalana concertada d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) creada a Barcelona el 1939 amb gent procedent de l'Institut-Escola de la Generalitat de Catalunya. Entre els fundadors, encapçalats per Carme Serrallonga i Calafell, hi havia la farmacèutica Mercè Ballarà, el llicenciat en filosofia Josep Calsamiglia, el músic Joan Gibert, el professor mercantil Lluís Gonçaga Modolell, el pintor Josep Obiols, i el llicenciat en Filosofia i Lletres Marçal Olivar. Els seus referents educatius eren la Mútua Escolar Blanquerna, la Institución Libre de Enseñanza, altres grups escolars de la Segona República Espanyola i els mètodes de Maria Montessori. Va rebre el nom de la monja i escriptora valenciana Isabel de Villena, qui fou la primera dona en escriure en català, al segle xv. Ofereix educació infantil, primària, secundària i batxillerat. El curs 1981-1982 van rebre el Premi Baldiri Reixac de la Fundació Jaume I i el 1988 la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya. Professors Ricard Albert i Llauró Joana Casals i Baltà Maria Aurèlia Capmany Joan Gibert Camins Antics alumnes Maria Àngels Anglada i d'Abadal Montserrat Barbat Gili Concepció Carreras i Fontserè Enric Casassas Jordi Casassas David Nel·lo Sergi Pàmies Pau Riba Carme Sansa Referències
Col·legi Japonès de Barcelona

El Col·legi Japonès de Barcelona (バルセロナ日本人学校 Baruserona Nihonjin Gakkō en japonès) és un col·legi japonès internacional de Sant Cugat del Vallès, situat uns 10 quilòmetres al nord-est del centre de Barcelona. Diverses famílies japoneses viuen al llarg de la ruta de l'autobús d'aquesta escola. És una escola japonesa a temps parcial. A partir de 2009 la majoria dels estudiants són fills de treballadors temporals japonesos. Les edats dels estudiants van dels 5 als 15 anys. El 2012 el col·legi tenia 60 alumnes. L'Escola d'Educació Japonesa de Barcelona, una escola japonesa d'activitats extraescolars, també fa les classes a l'edifici del Col·legi Japonès de Barcelona. Referències Vegeu també Comunitat japonesa de Catalunya Enllaços externs Col·legi Japonès de Barcelona - Lloc web oficial (japonès)
Japanische Schule in Barcelona

Die Japanische Schule in Barcelona (バルセロナ日本人学校, Baruserona Nihonjin Gakkō, Spanisch: Colegio Japonés de Barcelona) ist eine japanische internationale Schule in Sant Cugat del Vallès, Katalonien, Spanien, im Großraum Barcelona. Sie liegt etwa 10 Kilometer nordöstlich des Zentrums von Barcelona. Viele japanische Familien leben entlang der Buslinie der Schule im Norden Barcelonas. Die Hoshuko Barcelona Educación Japonesa/Escuela de Educación Japonesa en Barcelona (バルセロナ補習校 Baruserona Hoshūkō), eine japanische Samstagsschule, hält ihren Unterricht im Gebäude dieser Schule ab. Lehrplan In der Schule wird Japanisch als Unterrichtssprache verwendet. Der Fremdsprachenunterricht in Spanisch und Englisch findet an zwei Stunden pro Woche statt. Makiko Fukuda (福田 牧子, Fukuda Makiko), Professorin an der Universität Barcelona, stellte fest, dass viele Schüler bei dem geringen Umfang des Fremdsprachenunterrichts keine ausreichenden Fortschritte machen, weil sie in erster Linie Beziehungen zu anderen Japanern haben und wenig Motivation haben, die Landessprache zu lernen, da sie wissen, dass sie nur vorübergehend in Barcelona sein werden. Die meisten CJB-Schüler nehmen nur in geringem Umfang am Katalanischunterricht teil, und zwar zu Festen und aus anderen symbolischen Gründen. Einige der teiljapanischen Schüler nehmen an einem speziellen Katalanischkurs teil. Schülerschaft Im Jahr 2012 besuchten 60 Schüler die Schule. Seit 2009 sind die meisten Schüler Kinder von japanischen Zeitarbeitern. Norio Sudo, der japanische Generalkonsul in Barcelona, sagte, dass diese Eltern Manager japanischer Unternehmen seien. Einige Schüler sind Halbjapaner. Das Alter der Schüler beträgt fünf bis 15 Jahre. Literatur Fukuda, Makiko (University of Barcelona). Els usos lingüístics dels nens japonesos i „nipocatalans/nipocastellans“ escolaritzats a Catalunya: el cas de l’alumnat de l’escola complementària de llengua japonesa i del col·legi japonès de Barcelona. In: Ibba, Daniela (Hrsg.): Interlingüística XIX: La Lingüística y los jóvenes investigadores / La Lingüística i els joves historiadors / Linguistics and Young Researchers. 2009. S. 707–716. ISSN 1134-8941. DL: C-154-1997. Standalone paper version cited: S. 1–10. Englische Kurzfassung verfügbar. Makiko Fukuda: El Col·legi Japonès de Barcelona: un estudi pilot sobre les ideologies lingüístiques d'una comunitat expatriada a Catalunya. In: Treballs de sociolingüística catalana. Nr. 18, 2004, S. 209–218 (katalanisch, archive.org). Kojima, Keita. /EMRO Spain/ - "Japanese School in Barcelona as an example of ecological education", vorgestellt auf dem 38. Internationalen Mikrobiologischen Symposium (Polish: XXXVIII Międzynarodowe Sympozjum Mikrobiologiczne) 権藤 信慶 (前バルセロナ日本人学校:福岡県中間市立中間中学校). "バルセロナ日本人学校での実践をとおして(国際理解教育・現地理解教育)." 在外教育施設における指導実践記録 33, 122–125, 2010-12-24. Tokyo Gakugei University. See profile at CiNii. Weblinks Website der Japanischen Schule in Barcelona (japanisch) Hoshuko Barcelona Japanese Education (japanisch) Einzelnachweise
Lycée Français Bel Air

Lycée Français Bel-Air Garraf (Spanish: Liceo Francés Bel-Air Garraf), formerly École Française Bel Air (Spanish: Escuela Francesa Bel Air) is a French international school in Sant Pere de Ribes, Province of Barcelona, Catalonia, Spain. It serves petite section through terminale (final year of lycée, senior high school/sixth form). The classes at the lycée (upper secondary level) are taught with the National Centre for Distance Education (CNED) distance education programme. Garraf is a Catalan comarca. It was created in 1992. The current campus opened in 1996. The current cycle 3 (years 3–5) primary school building opened in 2004, and an addition for cycle 2 (years 1–2) of primary school was installed in 2008. Notes External links Lycée Français Bel Air (in Spanish and French) "Bienvenido al Liceo Bel-Air Garraf." Red de Colegios y Liceos Franceses España-Portugal (EFEP) (in French and Spanish)
Lycée français Bel Air

Lycée Français Bel-Air Garraf, anciennement École Française Bel Air est un lycée français international situé à Sant Pere de Ribes, dans la province de Barcelone, en Catalogne, Espagne. Il accueille les élèves de la petite section à la terminale (dernière année de lycée). Les cours au lycée sont dispensés avec le programme d'enseignement à distance du Centre national d'enseignement à distance (CNED). Garraf est une comarque catalane. Il a été créé en 1992. Le campus actuel a ouvert ses portes en 1996. Le bâtiment actuel de l'école primaire du cycle 3 (années 3 à 5) a ouvert ses portes en 2004, et un ajout pour le cycle 2 (années 1 à 2) de l'école primaire a été installé en 2008. Notes Liens externes Lycée Français Bel Air en espagnol : fr "Bienvenido al Liceo Bel-Air Garraf." Red de Colegios y Liceos Franceses España-Portugal (EFEP) en français : es Portail de l’Espagne Portail de la France
Centre de les Arts del Circ Rogelio Rivel

El Centre de les Arts del Circ Rogelio Rivel és una institució fundada el 1999 a Barcelona per un col·lectiu d'artistes del circ, dedicada a la formació professional en aquesta disciplina. Trajectòria El 1999, diversos artistes de circ es van unir per a crear un curs pilot de formació en tècniques de circ, amb seu a l'Ateneu Popular de Nou Barris. Després, va donar origen al Centre de les Arts del Circ Rogelio Rivel, que rep el nom de Rogelio Rivel en honor a la seva trajectòria docent. Figuren com a fundadores i directores, Anne Morin i Teresa Celis. És gestionat per l'Associació Rogelio Rivel. Un any després, el 2000, l'espai es va instal·lar definitivament en uns terrenys cedits pel districte de Nou Barris, situats al costat del Ateneu Popular Nou Barris, en el barri de Les Roquetes. En 2005, es va aixecar una carpa de circ per a complementar l'activitat. Fa cursos de formació preparatòria en arts del circ. Fou la primera iniciativa reconeguda pel Departament d'Educació de Catalunya per a realitzar el cicle formatiu de grau mitjà i superior en arts de circ. Des de 2004, és membre de la Federació Europea d'Escoles de Circ (FEDEC). El 2022 l'Ajuntament de Barcelona al costat de l'Associació Rogelio Rivel va dur a terme la renovació de la carpa de la institució, a causa de la seva deterioració. Premis i reconeixements El 2013 va rebre el Premi Zirkòlika a la millor iniciativa per a la projecció del circ. atorgat per la Revista Zirkòlika. Referències
Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel

El Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel es una institución española fundada en 1999 en Barcelona por un colectivo de artistas circenses, dedicada a la formación profesional en artes de circo.​​ En 2024 fue galardonado con la Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes de España.​​​ Trayectoria En 1999, varios artistas de circo se unieron para crear un curso piloto de formación en técnicas circenses, con sede en el Ateneo Popular de Nou Barris.​ Luego, dio origen al Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel, que recibe el nombre de Rogelio Rivel en honor a su trayectoria docente.​​ Figuran como fundadoras y directoras, Anne Morin y Teresa Celis.​​ Está gestionado por la Asociación Rogelio Rivel.​ Al año siguiente, en 2000, este espacio educativo se instaló definitivamente en unos terrenos cedidos por el distrito de Nou Barris, ubicados al lado del Ateneo Popular de Nou Barris, en el barrio de Les Roquetes. En 2005, se levantó una carpa de circo para complementar la actividad.​ Imparte un programa de dos cursos para la formación preparatoria en artes circenses.​​ Es la primera y única iniciativa reconocida por el Departamento de Educación de Cataluña para realizar el ciclo formativo de grado medio y superior en artes de circo.​​​ Desde 2004, el Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel es miembro de la Federación Europea de Escuelas de Circo (FEDEC).​​ En abril de 2022, el Ayuntamiento de Barcelona junto a la Asociación Rogelio Rivel llevó a cabo la renovación de la carpa de la institución, debido a su deterioro.​​​​ Reconocimientos En 2013, el Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel recibió el Premio Zirkólika a la mejor iniciativa para la proyección del circo.​​ otorgado por la Revista Zirkòlika, anualmente desde 2010, en la gala Noche de circo (Nit de circ) celebrada en Barcelona, con el objetivo de reconocer el trabajo de artistas y compañías de circo españoles.​​ En 2024, el Ministerio de Cultura de España le concedió la Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes, una distinción no remunerada que premia trayectorias destacadas en el campo de la creación artística y cultural o hayan prestado notorios servicios en el fomento, desarrollo o difusión del arte y la cultura o en la conservación del patrimonio artístico.​​​ Referencias Enlaces externos Página web oficial del Centro de las Artes del Circo Rogelio Rivel.
Casa-fàbrica Sagrera

La casa-fàbrica Sagrera era un conjunt arquitectònic situat al carrer de la Reina Amàlia, 11 i 13 del Raval de Barcelona, del que només es conserva el segon. Es tractava d'una tipologia de casa-fàbrica en forma d'«U», on la part destinada a habitatges feia front al carrer, mentre que les «quadres» se situaven als costats de la parcel·la i al voltat d'un pati central. Història Reina Amàlia, 11-11 bis El 1838, Gaietà Roquer va establir en emfiteusi una parcel·la del seu hort al fabricant de filats de cotó Salvador Sagrera i Martorell, que tot seguit va demanar permís per a construir-hi un edifici de planta baixa, 2 (3 en la realitat) pisos i golfes segons el projecte de l'arquitecte acadèmic Joan Vilà i Geliu. Segons la carta de pagament de les obres atorgada el 1840, hi intervingueren el fuster Gaietà Roldós i el manyà Pere Casanovas. El 1844, Sagrera hi va fer instal·lar una màquina de vapor de 12 CV, i posteriorment es va traslladar al núm. 2 del mateix carrer). El 1853, i per a retornar un préstec d'Isabel Maria Alfonso, vídua de l'indià de Vilanova i la Geltrú Josep Milà de la Roca i Soler, Sagrera va vendre la propietat a carta de gràcia a Josep Puiggarí i Llobet per 13.500 lliures. L'any següent, aquest la va llogar a la societat Mazoir, Grignon i Cía, formada per Marcial Mazoir i els germans Lluís i Maria Grignon i dedicada a la fabricació d'estampats. Mazoir va morir el 1861, i els germans Grignon van liquidar la societat, venent-ne els utensilis (incloent una màquina de vapor de 10 CV i una caldera de 25 CV) al fabricant d'estampats Manuel Lucena i Castells per 202.500 rals. Aleshores, la societat Manuel Lucena i Cia va contractar Lluís Grignon com a colorista pel sou de 60 duros mensuals, més un ral per cada peça fabricada sota la seva direcció facultativa, i va llogar la fàbrica durant 5 anys pel preu total de 4.200 duros. El 1863, Josep Puiggarí va revendre la casa-fàbrica a Sagrera. El 1876 s'hi va instal·lar el taller de tornejar fusta de Joan Balius, que va demanar permís per a traslladar-hi una màquina de vapor, segons el projecte de l'enginyer Gaspar Forcades. A començaments del segle xxi, la casa-fàbrica va ser okupada i es va convertir en el CSOA Ruina Amalia (2002-2007). Un cop enderrocada, el solar fou novament okupat com a l'Hort del Xino, i finalment s'hi ha construït una promoció d'habitatges. Reina Amàlia, 13 El 1840, Roquer va establir en emfiteusi a Sagrera una segona parcel·la al costat de la primera, on aquest va fer construir una altra casa-fàbrica de planta baixa i quatre pisos segons el projecte del mateix Vilà i Geliu. Posteriorment, s'hi s'establí el molí de drogues de Jaume i Agustí Vidal. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Lucena Ca l'Alier Bibliografia Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019. ISBN 978-84-9156-216-0. Raveux, Olivier «Los fabricantes de algodón de Barcelona (1833-1844). Estrategias empresariales en la modernización de un distrito industrial» (en castellà). Revista de Historia Industrial, 28, 2005, p. 157-185.
Porxada de Granollers

La Porxada de Granollers és una obra del municipi de Granollers (Vallès Oriental) declarada bé cultural d'interès nacional. És un element emblemàtic de la ciutat. És una porxada constituïda per una plataforma de pedra, quinze columnes —tres d'interiors i dotze d'exteriors— i una teulada de teula àrab amb els careners esmaltats. Està situada al centre de la ciutat, al nucli històric, just davant de l'ajuntament. Descripció Edifici concebut com a llotja de grans, de planta rectangular, sostingut per 15 columnes toscanes, amb la teulada a quatre vessants i les arestes cobertes de teules esmaltades verdes que formen un cobert de 24m de llargada per 15,65 m d'amplada. Les teules són de tipus àrab. Els carreus són de la pedrera del Puig Llunell de Mont-ras (Puig-graciós). A l'escaire sud-oest de l'edifici trobem la mítica pedra de l'Encant. Una de les columnes porta adossat l'escut de la ciutat (partit en faixa; 1, una gralla 2, Aragó). Pedra de l'Encant La pedra de l'Encant és un bloc de gres vermell que hi ha al cantó sud-occidental de la Porxada, just davant de l'ajuntament de Granollers. Segurament, la seva presència és coetània de la Porxada, construïda entre els anys 1586 i 1587 per Bartomeu Brufalt. La seva situació, al bell mig del mercat, no és gens casual, ja que servia per fer els encants públics (subhastes) de productes d'agricultura i ramaderia. Segons diu la llegenda, aquesta pedra la va arrossegar una riuada de l'antic torrent que baixava pels carrers de Corró i de Barcelona, i va quedar dipositada al costat de la Porxada, on s'estarà fins que una altra riuada se la torni a emportar. Història La Porxada és l'obra de més ressonància de totes les obres fetes el s. XVI a Granollers. Fou construïda entre el 1586 i el 1587 pel mestre d'obres Bartomeu Brufalt, per 520 lliures barceloneses, segons el contracte, amb la universitat granollerina. Destinada a llotja del gra, cap al 1872 s'habilità com a mercat. A finals del segle xix van tancar-la amb un reixat que va ésser suprimit en restaurar-la. Antigament, la plaça on és s'anomenava "plaça del blat", però, avui dia, la Porxada dona nom a la plaça. Originàriament, es feia servir durant el mercat agrícola per aixoplugar el blat que s'hi venia. Antigament, de la teulada, en sortien una mena de persianes que en tapaven l'interior. Avui dia ja no hi són i està completament oberta. El 1938 fou destruïda parcialment pel bombardeig de Granollers del 31 de maig, durant la Guerra Civil Espanyola. El 1939 es va reconstruir i enretiraren els elements del mercat municipal, per tal que romangués en el seu estat primitiu, amb tota la columnata a la vista. A part de la Porxada, molts altres edificis del centre de la ciutat van quedar derruïts. Entre els anys 1985 i 1986, la Porxada va ser restaurada pel Servei de Patrimoni Arquitectònic Local de la Diputació de Barcelona. El 2001 es va inaugurar a Catalunya en Miniatura una maqueta de la Porxada de Granollers. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs La Pedra de l'Encant via Flicker La Porxada a Facebook
La Porxada

La Porxada (Catalan pronunciation: [lə purˈʃaðə]) is a 16th-century corn exchange (llotja) in the Catalan town of Granollers, near Barcelona. It was declared to be an official artistic and historical monument (MHA) in 2006. References Further reading Jaume Sesé; Agustí Corominas; Manel Gener (2001), La Porxada: Granollers al segle XVI Jaume Casanovas Casas (1982), La Porxada de Granollers