NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Savalls (Corçà)

Can Savall o Can Savalls és una masia fortificada al veïnat de Planils al municipi de Corçà, a la comarca catalana del Baix Empordà. Està declarada com a bé cultural d'interès nacional. Aquest casal a mitjans del segle XX es trobava en estat de ruïna però l'any 1989 es van fer unes obres de restauració i reconstrucció. L'origen del nom del mas es relaciona amb el fet que fou adquirit a principis del segle xix per Joan Savalls i Barella i Joaquima Savalls i Massot, pares del militar carlí empordanès Francesc Savalls i Massot. És un casal de planta rectangular amb una torre a banda i banda. Està construït en pedra volcànica sense escairar. El cos central té teulada a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana principal. A la planta baixa s'obre un gran arc rebaixat. Al primer pis hi ha tres finestres i al segon una, totes elles amb la llinda i els brancals formats per grans carreus de pedra. Una de les torres és de planta baixa i dos pisos amb la teulada a dues aigües que segueix el mateix sentit que la del cos central; una fina cornisa separa les dues plantes superiors. L'altra torre està formada per planta baixa i tres pisos i està coronada per merlets; al primer pis s'obre una finestra coronella amb dos arcs trevolats i als dos pisos superiors s'obren dues finestres per nivell amb arc trevolat. També s'obren petites espitlleres. Notes
Can Serra (Mataró)

Can Serra és una casa pairal del municipi de Mataró (Maresme) que actualment és una de les seus del Museu de Mataró. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fou construïda per Jeroni Serra Arnau, primer síndic de la vila a Corts, fou bastida el 1565. L'edifici, d'estil renaixentista, conserva l'estructura originària amb una àmplia entrada d'on arrenca l'escala de pedra i la gran sala central al primer pis que manté el teginat de fusta originari. La façana és de composició simètrica i hi destaquen el portal dovellat, l'escut i les finestres. El museu de Can Serra El Museu fou creat el 1894, després dels precedents del 1888 instats per l'Associació Artístic Arqueológica Mataronesa. L'any 1915 l'Ajuntament comprà Can Serra per Museu, que s'inaugurà el 1942. De llavors daten les principals reformes de l'edifici: rajoles, escuts i finestrals encastats i el sostre pintat per Marià Ribas. L'espai museístic s'amplià l'any 1975 incorporant-hi un edifici veí. L'any 1982, per un conveni signat amb entre l'Ajuntament i la Generalitat, el Museu quedà constituït com a Comarcal del Maresme i es reobrí l'abril de 1983 després de ser remodelat. Des del 1997 el Museu adoptà definitivament el nom de Museu de Mataró. La museografia de les sales d'exposició permanent fou renovada l'any 2011. Les col·leccions de Can Serra L'exposició presenta de forma sintètica les col·leccions relacionades amb la història de la ciutat incorporant plafons explicatius, maquetes i recursos audiovisuals de contextualització. La planta baixa acull un programa d'exposicions temporals de temàtica diversa. L'exposició Iluro, ciutat romana, a la primera planta, ofereix una aproximació al Mataró d'època romana a partir de les excavacions dels darrers anys. Les peces més destacades son: La làpida funerària de Lucius Màrcius Optatus on es pot veure el nom d'Iluro. El tresoret d'Iluro, una trobada de l'any 94 de 19 monedes d'or d'època romana. La Venus d'Iluro. El bust Retrat de Faustina Minor. Àmforas i joies. L'exposició Mataró, ciutat mediterrània, a la segona planta, fa un recorregut per la història de la ciutat des dels temps medievals i moderns fins a l'actualitat. Galeria Referències
Can Soldat

Can Soldat és una masia al veïnat de les Masies de Sant Amanç, dins del terme municipal d'Anglès, a la comarca catalana de la Selva. Aquesta masia és la més propera a l'Ermita de Sant Amanç, a una alçada de 292 msnm. De les diferents masies del veïnat, juntament amb Can Coma-rodona, Can Soldat és actualment de les poques habitades i que tingui una explotació agrària activa. Tot i que aquest mas consta dins del catàleg de l'Ajuntament d'Anglès, no gaudeix de cap nivell de protecció arquitectònica ni està catalogat com a patrimoni arquitectònic, ni per part de l'Ajuntament ni per part de la Generalitat de Catalunya. Referències
Can Traver (Bigues)

Can Traver és una masia a Bigues (poble del Vallès) a la dreta del torrent de la Torre, i del Tenes, una mica allunyada dels dos cursos d'aigua. És a migdia de Can Segimon, a ponent de Ca l'Espasa, al nord-oest de Can Granada i al nord-est de Can Lledó. És també al nord-est del Turó de la Calcina. La llinda de la porta ens dona la data del 1791 i en l'actualitat, Can Traver és un restaurant de força renom. Hi destaquen, com a factors no culinaris, el camp d'oliveres que fa d'aparcament del restaurant, i una acurada terrassa davant la porta principal amb una espectacular clepsidra, rellotge d'aigua de complexa construcció. Referències Enllaços externs Can Traver en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Can Trabal (l'Hospitalet de Llobregat)

Can Trabal és una masia protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Descripció És una masia basilical de tres cossos, el central més alt que els laterals. Té teulada a una vessant en els cossos laterals i a dues en el cos central, amb el carener paral·lel a la façana. La masia, a la part central, consta de planta baixa, pis noble i golfes, i els laterals tenen planta baixa i pis. La porta principal és adovellada i les finestres tenen els muntants i llindes de pedra ben escairada. Les golfes tenen una galeria amb quatre arcs de mig punt. Al nivell del pis noble hi ha un rellotge de sol amb la data "1769" inscrita. L'interior de la planta es conserva bàsicament com d'origen, ressaltant l'embigat de fusta. Vegeu també Zona agrícola de Cal Trabal, la darrera zona agrícola que queda a l'Hospitalet de Llobregat. Referències «Can Trabal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Can Trons

Can Trons és una masia situada al barri de Canyet de Badalona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Fins fa poc ha estat dedicada a assecador de pells, cosa que l'ha malmesa bastant. Descripció És l'única masia de Badalona de tipus basilical, amb cos central de planta baixa, pis i golfes amb galeria superior d'arquets de mig punt i ales laterals de dos pisos. Les finestres dels baixos tenen reixes de ferro forjat, amb sortints en forma de gall. Es troba en molt mal estat, amb afegits. Referències
Can Verdaguer (Sant Gregori)

Can Verdaguer és un monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici de planta rectangular desenvolupar en planta baixa, pis i golfes. Inicialment era estructurat en tres crugies interiors, perpendiculars a la façana principal, però ha sofert ampliacions posteriors. Les parets portants són de maçoneria amb carreus a les cantonades i obertures principals. A la façana principal s'obre la porta d'accés en forma d'arc de mig punt i emmarcada per grans dovelles. La coberta és de teula àrab a dues vessants acabada amb un ràfec de doble filera de teula i rajol. El mas s'ha ampliat amb cossos annexes destinats a ús agrícola, i per la banda dreta de l'edifici principal una nova crugia dona cabuda a una galeria porxada superior. Història Existeixen notícies d'aquest mas des del segle xiii, inicialment la família Verdaguer eren pagesos de remença. En un temps determinat, el ciutadà de Girona Bernat Samsó hauria posseït el domini directe del mas Verdaguer, amb els drets dominicals i nominals que li tocaven en virtut de la llei. En la documentació del mas, l'hereu Verdaguer sempre hi figura com a senyor o senyora útil del mas. Hi hagué moltes pubilles. L'hereu del mas més antic conegut és en Ramon Verdaguer, que hi figura en un document del 21 de setembre de 1266. El pergamí més modern és del 13 de setembre de 1636, on hi consta Salvador Verdaguer com a pagès de Sant Gregori. Sota del mas hi ha la resclosa de Can Verdaguer, d'on neix el canal que passa per "El Molí" i rega les terres. En la documentació del mas consta que al segle xviii ja funcionava i era feta a base de feixines i estaques de fusta que avui encara es poden veure. Entre els anys 1940-1950 la resclosa de Can Verdaguer fou substituïda per una feta d'obra ferma de fàbrica i pedra, actualment enderrocada. Referències
Can Vileu

Can Vileu són les ruïnes d'una masia del poble de Riells del Fai, al terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Pertany al veïnat de masies disperses de Can Quintanes. Està situada al sud-est de Riells del Fai, al capdamunt d'un turó que, el 2010, és el límit septentrional de la pedrera que hi ha en aquell lloc. La mateixa masia de Can Vileu, abandonada i en ruïnes, és quasi al capdamunt del penya-segat de la pedrera. Just a ponent de les restes d'aquesta masia hi havia el Turó d'en Vileu, ja totalment desaparegut, menjat per la pedrera. És a l'extrem sud-oest del veïnat de Can Quintanes. Referències
Can Viver de Torrebonica

Can Viver de Torrebonica és una antiga masia convertida, al segle xx, en sanatori i granja agrícola. Situada al veïnat de Torrebonica, és un monument del municipi de Terrassa protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici de grans proporcions, de planta rectangular, format per planta baixa i tres pisos. És de composició clàssica i simètrica. El cos central presenta una part que sobresurt de la línia de la façana i està flanquejat per dues grans torres de coberta piramidal. Al cim sobresurt la coberta d'una lluerna amb cúpula que remata aquest cos central. La planta baixa presenta una galeria d'arcs de mig punt, on es troba l'accés principal. Les plantes superiors presenten obertures rectangulars de confecció contemporània. L'edifici s'estén en ambdós costats amb altres cossos adjacents i de la mateixa factura; a la part dreta s'hi aixeca una capella de regust barroc. El tractament de les façanes és amb estuc de color cremat i esgrafiats (sobretot a la capella) de factura contemporània. Història L'antic mas de Can Viver de Torrebonica fou modificat per l'arquitecte Josep Domènech i Mansana per al nou ús com a sanatori de tuberculosos Mare de Déu de Montserrat, creat el 1911, al voltant del qual s'hi van desenvolupar diversos horts i s'hi van aixecar algunes cases. La menció documental que tenim com a més antiga és del segle xiii, quan se'n deia Can Barba. Posteriorment va tenir diferents amos i, per tant, diferents noms. S'anomenà també Mas Botet, i Mas Maduxer. Tots aquests terrenys de l'antic mas de Can Viver de Torrebonica van ser cedits a l'Obra Social de la Caixa el 1922 i, un cop el sanatori va deixar de funcionar, el 1999 l'Ajuntament de Terrassa els va requalificar i van ser adquirits l'any 2000 pel Reial Club de Golf El Prat, que hi ha construït les seves noves instal·lacions, ja que la seu original era als terrenys on ara hi ha la tercera pista de l'aeroport del Prat. El 2010 la Fundació Sant Llàtzer de Terrassa va comprar la finca de Torrebonica a la Caixa, on és previst de fer-hi el campus universitari de ciències de la salut del Consorci Sanitari de Terrassa. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Bibliografia -La Torre Bonica. Tarrasa. Granja-sanatorio Torre Bonica. 1915-1918. En línia. -Colonia social antituberculosa de Torrebonica. [Barcelona] Caja de Pensiones para la Vejez de Ahorros, 1925. -Armengol i VIver, Josep. Can Viver de la Torre Bonica de Sant Julià d'Altura. Barcelona: Fabré, 1935.
Can Zam

Can Zam és una masia de Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès), catalogada com a bé cultural d'interès local. Descripció El conjunt està format per dos cossos adossats, tot envoltat per un jardí. El cos principal, paral·lelepipèdic, de planta baixa i dos pisos, es desenvolupa per la banda posterior seguint la tipologia de la masia basilical, amb un volum central i dos laterals. Hi ha un gran portal adovellat i les bigues que sostenen la coberta es fan aparents al ràfec. És una construcció popular amb referències cultes, però el cos secundari, de llenguatge més popular, és de planta baixa i un pis. A l'entorn de la masia s'hi ha fet un gran parc municipal amb equipaments esportius fins al marge del riu Besòs. Història Antigament dit mas Pellicer, als llarg dels segles ha anat canviat de propietari i de nom: al segle xvi va ser adquirit pel donzell Francesc de Gualbes i de Corbera, casat amb Magdalena Gràcia de Bret, de qui va passar per herència a la seva filla Jerònima de Gualbes i Bret, casada amb Josep de Calvó i Puigesteve. El 1663, el seu fill Francesc de Calvó i de Gualbes, mariscal de l'exèrcit francès i resident a Perpinyà, va vendre la propietat a Rafel Antic, que poc després la va revendre a l'argenter Miquel Riber. La seva filla Anna Riber i Major es va casar amb Jaume Francesc Teixidor i va ser heretat per la seva filla Marianna Teixidor i de Riber, casada amb Pere de Planella i de Dusai, baró de Granera. El 1863, Gaietà de Planella i de Fivaller, cinquè comte de Llar, vuitè baró de Granera i senyor de Castellcir, morí sense descendència i nomenà tres marmessors: el prevere Francesc Pons i els advocats Pere Nolasc Vives i Cebrià i Manuel Josep de Torres. Aleshores, la propietat passaria a mans de l'Hospital de la Santa Creu. Al segle xix va adquirir l'actual denominació, el malnom del masover Bartomeu Busquets, un pagès originari de Badalona que va acabant essent alcalde de la vila. Referències Vegeu també Torre Balldovina Can Teixidor (el Masnou) Bibliografia Sucre Carulla, Albert de; Bridges, Elizabeth; Playà Ventura, Miquel. Del Mas Rovira a Can Sucre. CPL editorial, 2026. ISBN 978-84-9165-757-6.
Capella de Sant Amanç (Sant Feliu de Guíxols)

La Capella de Sant Amanç és un edifici religiós barroc del municipi de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) que està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella de reduïdes dimensions als afores de Sant Feliu. Petita construcció d'una sola nau amb planta rectangular i absis poligonal de més baixa alçada. Les parets gruixudes estan aguantades per contraforts laterals, no havent-hi cap obertura fora les de la façana. Aquesta té l'entrada emmarcada per un arc de mig punt adovellat i a cada banda una finestra rectangular de pedra (actualment només queda la del costat esquerre). Sobre la porta hi ha un rosetó de petites dimensions en forma circular i més amunt un campanar de paret o d'espadanya (on hauria d'haver-hi la campana) d'arc de mig punt amb frontó triangular. Està feta amb pedres regulars, no gaire polides, les cantonades estan reforçades amb pedres escairades molt més polides. Algunes parts de l'edifici conserven l'arrebossat. Ha perdut totalment la coberta. Història En el mateix lloc hi ha documentada l'existència d'una anterior capella o ermita que s'hauria aixecat entre els segles IV i XIII; en un document de l'any 1063 se cita el sitjar (magatzem de collites construïdes al voltant d'una església) de Sant Amanç. Havia format part de les propietats del Monestir de Sant Feliu de Guíxols. L'edifici actual fou beneït l'any 1649, en temps de l'abat Tarrats. A finals de l'any 2005 s'inicià la restauració de l'edifici, obres que van finalitzar el novembre del 2009. Referències
Capella de Sant Quintí

La Capella de Sant Quintí o Sant Quintí de Can Pedrerol de Baix és una capella romànica, documentada des del segle xii, situada al municipi de Castellbisbal, a la comarca del Vallès Occidental. Localització Està situada al costat del mas de Can Pedrerol de Baix, al costat de l'interfluvi entre la riera de Rubí i el riu Llobregat. Per arribar-hi cal agafar, a Molins de Rei, la carretera de Sabadell. Al Canyet, després de travessar la riera de Rubí, s'ha d'agafar la carretera de l'esquerra que arriba fins a la Capella de Sant Quintí i a una nova zona industrial. Història En el lloc en què ara hi ha la capella, hi havia una vil·la romana de l'època republicana de la qual es conservin algunes restes i l'ocupació de la qual és testimoniada, en temps de l'Imperi, fins al segle iii. Es creu que l'advocació a Sant Quintí és posterior a la conquesta carolíngia, ja que es creu que van ser els francesos els que van portar el culte a Sant Quintí a Catalunya. El temple dedicat a Sant Quintí està documentat els anys 1137, 1160 i el 1246. Després d'aquestes dues primeres dates esmentades, el bisbe de Barcelona es queixà de Ramon Bremon de Castellbisbal, perquè aquest hauria perjudicat dit prelat i els seus alous de Castellbisbal, així com als seus homes. A més, Ramon Bremon, s'havia venut la vila de Sant Quintí. Cal recordar que el Bisbe de Barcelona era el senyor superior de Castellbisbal i que hi tenia com a castlans els de Castellbisbal. Vers 1980 fou restaurada pels propietaris que asfaltaren també l'entorn. Descripció És un petit edifici d'una nau capçada per un absis semicircular. L'absis és llombard (segle xi) i la resta de l'edifici és una reconstrucció del segle xii. Fou restaurada als anys setanta. És una capella formada per una nau rectangular amb un absis semicircular a llevant, sense arcuacions. A migdia, prop del presbiteri, s'obre una absidiola semicircular a la qual les dues lesenes, que arranquen del sòcol, no arriben a la part superior. Les finestres són de doble esqueixada. La porta és de mig punt, amb una arquivolta en degradació entorn de l'arc d'obertura. No hi ha timpà sinó un reixat modern. La capella, totalment arrebossada a l'exterior i engalbada a l'interior, està coberta amb una volta de canó apuntada i, només en petits indrets on l'arrebossat ha saltat, es deixa entreveure l'aparell divers: d'espiga, amb còdols, de carreus petits, grans i quadrats, i encara més grans a les cantonades, etc. Aquest fet ens fa pensar que potser es va edificar o restaurat en diversos períodes. Bibliografia Pagès i Paretas, Montserrat: Art romànic i feudalisme al Baix Llobregat, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1992, pàgines 229-235 «Enllaç».
Capella de Sant Prim (Olius)

La capella de Sant Prim és una església romànica del municipi d'Olius (Solsonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una capella romànica d'una sola nau i absis rodó. Ha estat modificada amb posterioritat. La nau és petita i coberta per una volta d'arrencada gòtica i coronament arrodonit. La porta d'arc de mig punt adovellat es troba al mur sud. Posteriorment s'hi afegí un campanar d'espadanya. Entrant a la capella, a mà dreta i tocant a la porta hi ha una pica romànica de pedra picada. El parament està format per diferents mides i tallades en filades. Història La capella es troba a prop de la masia de Torre de Flot i estava dedicada a Sant Prim i a Sant Felicià. S'hi celebra cada any la festa del sant. Referències «Capella de Sant Prim». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 abril 2012]. Enllaços externs Capella de Sant Prim, Catàleg de béns a protegir, Ajuntament d'Olius.
Capella de la Sang (Lleida)

La Capella de la Sang és un monument de la ciutat de Lleida protegit com a bé cultural d'interès nacional, en la categoria de Monument Històric. Descripció Del conjunt de les edificacions, refetes en el segle xix per l'arquitecte lleidatà Agàpit Lamarca, inclòs sovint dins les tendències de gust neoclàssic, el més rellevant és la portada renaixentista del mur lateral. Obra probablement del segon quart del segle xvi, ha estat atribuïda a Gil de Morlanes, col·laborador de Damià Forment. És una portada constituïda per dos cossos, el més baix conté l'obertura en arc de mig punt entre dues pilastres adossades que, igual que l'entaulament que sostenen, estan decorades amb grotescs i flanquejades per bandes ornamentades amb trofeus. Un escut a la clau de l'arc, medallons amb angelots als carcanyols i un motllurat geometrizant resseguint l'arcada, completen la decoració d'aquest cos baix. L'entaulament sosté el cos superior compost per tres fornícules amb petxina separades per pilastres, que contenien sengles estàtues de sants, segons testimonis fotogràfics de principis de segle. Al damunt, un frontó triangular té el seu interior la figura, de mig cos, de Déu Pare. La transició entre la diferent amplada dels dos nivells sobreposats es fa mitjançant volutes zoomòrfiques. Aquesta obra lleidatana forma part d'un grup de portades catalanes del mateix tipus que la de l'avantsala capitular i de Santa Maria la Vella, el claustre de la Seu Vella de Lleida, les dels Reials Col·legis de Tortosa (1564,1578 i 1585) i la de Sarroca de Segrià, que per a J. Garriga traslladen a Catalunya models d'ascendència castellanoaragonesa. Història La Congregació de la Puríssima Sang, adquirí el 1803 l'església del convent dels hospitalers de Sant Antoni de Vienne, que aleshores passà a ser l'avui anomenat Oratori de la Sang. L'esmentat orde, mendicant hospitaler, s'establí a Lleida a finals del segle xiii i aprofità les construccions d'un hospital fundat a principis del mateix segle per Pere de Déu. Ubicat extramurs, al peu del turó de Gardeny, dona nom al que més endavant seria raval de sant Antoni, i fou englobat dins les muralles el 1483. Els antonians hi residiren fins al 1788, any de l'extinció de l'Institut. Tot i que els seus béns passaren a altres institucions benèfiques l'església restà oberta al culte. Vegeu també Capella de Sant Jaume (Lleida) Referències
Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda

La Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda és un edifici religiós situat al carrer de Sant Pere Més Baix, 18-20 de Barcelona, regentat pels frares Menors Caputxins des del 1884. La seva obertura a les necessitats del barri de Sant Pere fa que sigui un lloc de trobada per a diferents entitats, i per aquest motiu, el 2004 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. Història i descripció Té els seus orígens al segle xiv com una modesta capelleta amb la imatge de la Mare de Déu. El 1546 s'hi construí el primer santuari i el 1609 es fundà l'Arxiconfraria de la Mare de Déu de l'Ajuda. El 1797, els obrers de la capella van presentar un projecte de reedificació, que incloïa una portada monumental amb una capelleta. El 1799, amb l'edifici a mig construir, van presentar un nou projecte de la façana principal, amb un portal flanquejat amb pilastres corínties i coronat per un frontó, on es pot llegir la data 1800. Segons el baró de Maldà, les obres foren dirigides pel mestre de cases Josep Ausich i Mir. El 1909, el santuari va ser incendiat durant la Setmana Tràgica, però la imatge se salvà, tot i que parcialment destruïda. El 1912 fou reconstruït sota la direcció de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó i tornat a incendiar el 1936. Acabada la Guerra Civil, va ser restaurat de nou. Referències Vegeu també Casa Jaume Andarió Casa Josep Gros Enllaços externs Capella de la Mare de Déu de l'Ajuda - Lloc web oficial (català)
Carall Bernat

El Carall Bernat és l'illot més a l'est de l'arxipèlag de les illes Medes (l'Estartit, Torroella de Montgrí, Baix Empordà). El seu aspecte és d'un monòlit que s'aixeca imponent de la mar amb forma de paràbola còncava. La seva cota màxima és de 70,1 msnm i la seva superfície emergida amb prou feines supera els 3.000 m². En fondària descendeix fins a 50 m fins al fons arenós de la Badia de Pals. El seu nom prové d'una deformació de «Carall Trempat» d'origen clarament fàl·lic. Ateses les seves característiques subaquàtiques el lloc és freqüentat pels aficionats al submarinisme. Referències