NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
École de la Sagrada Família

L'école de la Sagrada Familia est un édifice caractéristique du modernisme catalan construit en 1909 par l'architecte Antoni Gaudí, et situé dans l'enceinte de la Sagrada Família à Barcelone. Le petit édifice abritait l'école pour les enfants des ouvriers qui travaillaient sur le chantier ; il accueillit également d'autres enfants pauvres du quartier alors défavorisé. Gaudí le construisit sur un terrain destiné à accueillir la façade de la Gloire. Il prévoyait que ce terrain allait rester libre durant longtemps. Le bâtiment fut détruit et reconstruit à l'identique quelques mètres plus loin lors du début de la construction de cette façade, en 2002. Histoire Le bâtiment fut construit à la suite d'une commande de l'Association de Dévots de Saint Joseph. Le promoteur principal était Gil Parés, premier prêtre de la Sagrada Familia, qui resta directeur de l'école jusqu'en 1930. Il suivit un temps les méthodes pédagogiques d'Andrés Manjón, puis à partir de 1915, celles de Maria Montessori. Les écoles furent inaugurées le 15 novembre 1909 par l'évêque de Barcelone, Juan José Laguarda y Fenollera. Description L'édifice de plain pied est un rectangle de 10 x 20 mètres qui abrite trois salles, un vestibule et une chapelle ainsi que des toilettes dans une annexe accolée au bâtiment. La construction est faite de briquettes nues, posées en trois couches superposées suivant la technique de la voûte catalane. Les murs et les toits ont des formes ondulées qui confèrent à la structure un aspect très léger mais surtout une grande résistance. À l'extérieur se trouvaient trois zones couvertes de par des pergolas de fer forgé et destinées à des classes en plein air. Les écoles subirent de graves dommages durant la guerre civile espagnole. Le bâtiment fut alors démonté par blocs et reconstruit postérieurement. Francesc Quintana se chargea de sa restauration en 1936-1937 avec de très maigres crédits qui engendrèrent du retard, puis une nouvelle intervention en 1943 fut confiée à Quintana. En 2002 le bâtiment fut déplacé de la zone où devait être construite la façade de la Gloire vers l'extérieur du bâtiment, à l'angle des rues de Sardaigne et de Majorque. Les écoles de la Sagrada Familia sont un exemple de génie architectural qui servit de source d'inspiration à de nombreux architectes pour leur simplicité, leur faible coût, leur résistance, leur originalité, leur fonctionnalité et leur pureté géométrique. Leurs formes ondulées furent appliquées par d'autres architectes dont Le Corbusier, Pier Luigi Nervi, Félix Candela et Santiago Calatrava. Bibliographie Joan Bassegoda Nonell, Gaudí o espacio, luz y equilibrio, Madrid, Criterio, 2002 (ISBN 84-95437-10-4) (es) Maria Antonietta Crippa, Gaudí, Cologne, Taschen, 2007, 96 p. (ISBN 978-3-8228-2519-8) María José Gómez Gimeno, La Sagrada Familia, Mundo Flip Ediciones, 2006 (ISBN 84-933983-4-9). Voir aussi Articles connexes Antoni Gaudí Modernisme catalan Sagrada Família Liens externes gaudiclub.com gaudiallgaudi.com Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Scuola della Sagrada Familia

La Scuola della Sagrada Familia è un edificio costruito nel 1909 dall'architetto modernista spagnolo Antoni Gaudí situato sulla base della Chiesa della Sagrada Família di Barcellona. Era un piccolo edificio scolastico per i figli degli operai che lavoravano sulla Sagrada Familia, ma frequentato anche dai bambini del vicinato, soprattutto di classi deboli. Gaudì lo edificò sul terreno destinato alla facciata della Gloria, che si prevedeva essere libera per diverso tempo. Storia È stata realizzata per conto dell'associazione devoti di San Giuseppe, creato nel 1866 da Josep Maria Bocabella, fondatore del tempio della Sagrada Familia. Il suo principale promotore fu il monsignore Gil Parés, cappellano della Sagrada Familia, che fu anche il direttore della scuola fino al 1930. In principio si seguì il metodo pedagogico di Andrés Manjón, fondatore della scuola Ave Maria di Granada, ma dal 1915 si applicò il metodo Montessori. La scuola è stata inaugurata il 15 di novembre 1909 dal vescovo di Barcellona, Juan José Laguarda di Fenollera. Descrizione L'edificio è a pianta rettangolare 10 x 20 metri, costituito da tre aule, salone e cappella, con servizi igienici in un vano adiacente. L'edificio è stato realizzato in mattoni a vista, disposti a tre strati sovrapposti, seguendo la tecnica tradizionale catalana. Entrambe le pareti e il tetto sono a forma ondulata, conferendo alla struttura una sensazione di leggerezza, ma anche una grande resistenza. Fuori dall'edificio definì tre aree destinate alle aule all'aperto che furono coperte da pergolati di ferro. La scuola fu gravemente danneggiata durante la guerra civile spagnola, per questo l'edificio fu distrutto e successivamente ricostruito. Francesc Quintana si incarico del suo restauro nel 1936-1937 con pochi fondi e per questo motivo l'edificio collassò e fu necessario un nuovo intervento nel 1943 che fu finanziato da Quintana. Nel 2002 l'edificio fu trasferito al di fuori dalla chiesa, all'angolo tra le strade di Sardenya e Mallorca. La scuola della Sagrada Famiglia è stata un esempio del genio costruttivo di Gaudì ed è servita da fonte d'ispirazione per molti architetti grazie alla sua semplicità, resistenza, originalità volumetrica, funzionalità e purezza geometrica. Le forme ondulate sono state applicate da architetti come Le Corbusier, Pier Luigi Nervi, Félix Candela o Santiago Calatrava. Bibliografia Joan Bassegoda Nonell: Gaudí o espacio, luz y equilibrio, Criterio, Madrid, 2002, ISBN 84-95437-10-4. Maria Antonietta Crippa: Gaudí, Taschen, Colonia, 2007, ISBN 978-3-8228-2519-8. María José Gómez Gimeno: La Sagrada Familia, Mundo Flip Ediciones, 2006, ISBN 84-933983-4-9. Voci correlate Antoni Gaudí Modernismo catalano Sagrada Família Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Scuola della Sagrada Familia Collegamenti esterni gaudiclub.com. gaudiallgaudi.com.
Escolas da Sagrada Família

As Escolas da Sagrada Família são um edifício construído em 1909 pelo arquitecto modernista espanhol Antoni Gaudí, situado no recinto do Templo Expiatório da Sagrada Família, em Barcelona. Foram construídas por encomenda da Asociación de Devotos de San José, criado em 1866 por Josep Maria Bocabella, promotor do templo da Sagrada Família. Gaudí edificou no terreno destinado à fachada da Glória, que se previa estar livre durante bastante tempo; era um pequeno edifício destinado a escola para os filhos dos operários que trabalhavam nas obras da Sagrada Famlíia. As Escolas foram inauguradas em 15 de novembro de 1909 pelo bispo de Barcelona, Joan Josep Laguarda i Fenollera. O edifício tem planta rectangular de 10 x 20 metros, e constava de três salas, vestíbulo e capela, com lavabos num corpo que lhe foi adicionado. A construção foi feita com tijolo em três camadas sobrepostas, seguindo a técnica tradicional catalã. Tanto as paredes como o telhado têm forma ondulada, o que confere à estrutura uma sensação de leveza mas também grande resistência. No exterior definiu três áreas destinadas a aulas ao ar livre que estavam cobertas com pérgulas de ferro. As Escolas sofreram graves danos durante a Guerra Civil Espanhola, pelo que o edifício foi desmontado em blocos e reconstruído posteriormente. Francesc Quintana encarregou-se da sua restauração em 1936-1937 com escassos fundos, pelo que teve algum desmoronamento e necessitou de nova intervenção em 1943 a cargo de Quintana. Em 2002 o edifício das Escolas foi trasladado para o exterior do templo, na esquina entre as ruas Sardenya e Mallorca. As Escolas da Sagrada Família foram exemplo da genialidade construtiva e fonte de inspiração para muitos arquitectos, pela sua simplicidade, resistência, originalidade de volumetria, funcionalidade e pureza geométrica. As formas onduladas forma aplicadas por arquitectos como Le Corbusier, Pier Luigi Nervi, Félix Candela ou Santiago Calatrava. Ver também Antoni Gaudí Modernismo catalão Templo Expiatório da Sagrada Família Bibliografia Joan Bassegoda Nonell: Gaudí o espacio, luz y equilibrio, Criterio, Madrid, 2002, ISBN 84-95437-10-4. Maria Antonietta Crippa: Gaudí, Taschen, Colónia, 2007, ISBN 978-3-8228-2519-8. María José Gómez Gimeno: La Sagrada Familia, Mundo Flip Ediciones, 2006, ISBN 84-933983-4-9. Ligações externas «gaudiclub.com» «gaudiallgaudi.com»
Church of Sant Llorenç, Lleida

Sant Llorenç (Saint Lawrence) is a Romanesque church in Lleida (Catalonia, Spain) dating from the late 12th century, with Gothic additions from the 15th century. The initial architects of the church were Pere de Coma, the master of works who in charge of La Seu Vella, the old cathedral of Lleida. It has a nave and two aisles, built with the same height, and three apses; the nave is in the Romanesque style, whereas the aisles are Gothic, as is the octagonal bell tower. In 2002 part of the church was refurbished. Works of art It contains four imposing altarpieces: Saint Lawrence, Saint Ursula (attributed to Jaume Cascalls), Saint Peter and Saint Lucy. One of the two entrances, on Plaça de Sant Josep, can be seen the family crest of Berenguer de Gallart. The church has been Lleida's episcopal see twice during its existence. Among the works of art inside Sant Llorenç there are a Gothic painting of Santa Maria de la Candelera by Mateu Ferrer and the sculpture of the Mare de Déu dels Fillols, originally located in the Seu Vella. External links Architectural information on Campaners.com Turisme de Lleida Monumentalnet.org Pictures
Iglesia de San Lorenzo (Lérida)

La iglesia de San Lorenzo es un templo católico de estilo románico, pero con ampliaciones y acabamientos góticos, ubicado en la ciudad catalana de Lérida. Es la segunda en importancia de la ciudad después de la Seo Vieja. Mientras esta había sido militarizada en el siglo XVIII y la actual catedral estaba sin concluir, la iglesia de San Lorenzo hizo las veces de catedral, un papel que volvió a cumplir durante algunos años en la última posguerra. Tiene tres naves de la misma altura, con tres ábsides. La nave central, de estilo románico, es la más antigua. Las otras dos naves son de estilo gótico. La construcción se inició a finales del siglo XII mediante los escultores y artesanos que trabajaban con Pere de Coma, maestro de La Seu Vella. Las capillas laterales y el campanario octogonal - del siglo XV - son de estilo gótico. El edificio conserva cuatro importantes retablo góticos, el más grande dedicado a San Lorenzo, el de Santa Ursula (atribuido a Jaume Cascalls), el de San Pedro y el de Santa Lucía. A la puerta gótica de la plaza de San Jose son visibles los blasones de Berenguer de Gallart. La iglesia, sede catedralicia en dos ocasiones, contiene diferentes piezas de arte pertenecientes al Museo Diocesano de Lérida. Se destaca la escultura de la Madre de Dios de los Apóstoles o Verge dels Fillols del escultor Bartomeu de Robió, procedente de La Seu Vella y un cuadro gótico del siglo XV, Santa María de la Candelera, atribuido al pintor Mateu Ferrer y que representa a San Blas. En el año 2002 se llevó a cabo la restauración del campanario que ha recuperado su belleza gracias a la reproducción artesanal de los calaitos de la barandilla y de las gárgolas originales. Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Lérida Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Lorenzo. San Lorenzo. La ciudad de Lérida
Castell de Requesens

Castell de Requesens är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Província de Girona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 600 km öster om huvudstaden Madrid. Castell de Requesens ligger 493 meter över havet. Terrängen runt Castell de Requesens är varierad, och sluttar söderut. Runt Castell de Requesens är det glesbefolkat, med 19 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Llançà, 19,4 km sydost om Castell de Requesens. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Castell de Requesens.
Gaudí Centre

El Gaudí Centre és centre d'interpretació de la vida i obra d'Antoni Gaudí i Cornet ubicat en un edifici a la Plaça del Mercadal de Reus, que fa cantonada amb el carrer del Vidre, on es poden trobar objectes reals de l'arquitecte, una sala amb efectes especials i maquetes i reproduccions de peces de la seva obra. És obert des del mes de maig del 2007 i és gestionat des del Patronat Municipal de Turisme i Comerç de Reus. L'edifici L'edifici és una rehabilitació de l'antiga seu del Banc de Santander a Reus, i encara abans d'un edifici on va néixer el general Prim, que tenia a la planta baixa una botiga de joguines coneguda amb el nom de l'Aliança i a la primera planta l'Acadèmia Matas. Les obres d'aquest projecte, obra dels arquitectes Joan Sibina, Toshiake Tange i Gabriel Bosques, es van iniciar el 2002, coincidint amb el 150è aniversari del naixement del mestre. L'empresa encarregada de la crear museografia de l'exposició i la integració de sistemas audiovisuales fou Sono Tecnologia Audiovisual. L'edifici està dividit en 4 plantes, i destaca la pantalla gegant que presenta a la seva façana, on sovint es mostra un audiovisual amb la signatura de Gaudí. A la planta baixa es troba l'oficina de turisme de la ciutat de Reus i una botiga. A les 3 primeres plantes acull l'espai expositiu. A la seva última planta hi ha un restaurant. Noves tecnologies Durant l'any 2008 es va crear una nova web que permetia una visita virtual al museu, i el 2010 s'han realitzat modificacions en el primer discurs expositiu creat el 2007, incorporant més aplicacions multimèdia. L'Ajuntament de Reus planteja la renovació de la planta tercera, on hi ha la sala immersiva de l'univers Gaudí, un canvi en els accessos i la substitució de part del mobiliari, de cara a commemorar l'any Gaudí el 2026. Referències Enllaços externs Pàgina web oficial del Gaudí Centre Arxivat 2021-08-12 a Wayback Machine.
Gaudí Centre

El Gaudí Centre es un centro cultural de Reus (Tarragona) España, situado en la Plaza Mercadal (la plaza del Ayuntamiento), donde se pueden encontrar objetos reales de Antoni Gaudí i Cornet, una sala con efectos especiales, donde hay reproducciones de piezas de su obra. Se inauguró el mes de mayo del 2007. El edificio es una costosa rehabilitación de la antigua sede del Banco de Santander en Reus, y antes de eso era la casa conocida como la Alianza (por la tienda de juguetes de este nombre). Los trabajos son obra de los arquitectos Joan Sibina, Toshiaki Tange y Gabriel Bosques y la empresa encargada del diseño expositivo y la integración de sistemas audiovisuales es Sono Tecnología Audiovisual.​ Además, el edificio acoge en su última planta un restaurante y en la planta baja la oficina de turismo de la ciudad de Reus con una tienda especializada en recuerdos del museo e instrumentos musicales. Es un espacio para descubrir a Gaudí y entender la genialidad de su obra. Un espacio dotado con las infraestructuras más modernas y la última tecnología audiovisual, creado para abrir los sentidos y la mente a nuevas experiencias. Nuevos caminos que llevaran a entender y vivir el mundo de otra manera. Este moderno edificio además del espacio expositivo de 1.200 m², acoge la Oficina de Turismo. Se organiza del siguiente modo: Planta 1. Gaudí y Reus. Los principios del genio. Un espacio donde se pueden ver sus objetos personales y consultar el único cuaderno manuscrito existente de Gaudí. El Reus de finales del siglo XIX y principios del siglo XX, donde creció el joven Gaudí. Camina por una sala interactiva que lleva al Reus modernista. Planta 2. Gaudí innovador. El hombre. La obra. El enigma. Conocer en profundidad al genio y la obra del hombre que se avanzó a su tiempo y fue capaz de transformar sus ideas y pensamientos en una arquitectura genial, descubriendo con ingenios y maquetas interactivas las formas gaudinianas y una nueva manera de jugar con el espacio y organizar la luz, el aire y el agua. Se descubrens los enigmas y los aspectos inéditos y misteriosos de su arquitectura. Planta 3. Gaudí universal. Un espectáculo audiovisual multipantalla y maquetas sensoriales y táctiles introducen a las claves de su lenguaje universal. Un recorrido por las sensaciones más fascinantes con todos los elementos que influyeron y conformaron su creatividad desbordante. Oficina de Turismo. Situada en el vestíbulo de entrada del Gaudí Centre, con toda la información turística, comercial, cultural, de ocio y de servicios de la ciudad. Además, el Centro ofrece un servicio de visitas guiadas —Ruta del Modernismo de Reus, Institut Pere Mata, Casa Navàs, Patrimonio Histórico— o las visitas personalizadas para grupos, gestionadas por Reus Turisme. También hay una extensa información sobre los principales destinos turísticos de la Costa Daurada —Cambrils, Salou, Vilaseca/La Pineda, Port Aventura, Tarragona…— y del entorno de Reus. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Gaudí Centre. Página web oficial del Gaudí Centre
Textile Museum and Documentation Centre

The Textile Museum and Documentation Centre (Catalan: Centre de Documentació i Museu Tèxtil) is a museum institution located in Terrassa, a city with an important textile tradition. Managed by a consortium consisting of Terrassa Town Council and Diputació de Barcelona (Barcelona Provincial Council), it presents a panoramic view of the different styles and techniques used all over the world in fabric making throughout history. It is part of the Barcelona Provincial Council Local Museum Network. The documentation centre has an extensive library specialising in textile and fashion, a photographic archive and a rich fabric collection. The institution provides companies with different services and, through its training centre and various agreements with universities and educational institutions, it promotes contact and the exchange of knowledge among professionals in the sector. The museum has the IMATEX image bank, through which companies and individuals can access the museum's collection, which basically consists of clothing and fabric samples, especially from the Mediterranean area, from the first centuries of the Early Modern period up to the present day. There are collections from China and India and a small collection of samples from the pre-Columbian Americas. The museum also has a fabric restoration service and a lecture hall. The museum's extensive collection, with over 20,000 representative pieces of textile history from around the world, is presented in different temporary monographic exhibitions, lasting between ten and twelve months in the Modernisme area on the first floor, and two to three years on the second floor. References External links Official website Local Museum Network site Circuits de Museus Tèxtils i de Moda de Catalunya
Lleida Museum

Lleida Museum, officially the Diocesan and Comarcal Lleida Museum (Catalan: Museu de Lleida, Museu Diocesà i Comarcal de Lleida), is an art and history museum located in Lleida, Catalonia, Spain. It is owned by the Generalitat de Catalunya, the Lleida city council, Roman Catholic Diocese of Lleida and the comarcal council of Segrià, of which Lleida is the capital. The museum was established in 1997, while the current building in Rambla d'Aragó was inaugurated in 2007. It assembles a variety of collections, including Roman, Islamic, Romanesque, Gothic, Renaissance and Baroque art. The museum was controversial from its onset: some of the pieces on display were found in the Catalan-speaking part of Aragon known as Franja de Ponent, adjacent to Lleida and previously belonging to its local diocese, which however were segregated by Vatican decree in 1995, and now belong to the neighbouring Roman Catholic Diocese of Barbastro-Monzón, a merger of former dioceses. They have been claimed by Aragonese institutions ever since. See also Culture in Lleida List of museums in Spain CaixaForum Lleida Institut d'Estudis Ilerdencs References External links Official website
La Llotja de Lleida

La Llotja de Lleida és un palau de congressos i teatre de titularitat municipal ubicat a la ciutat de Lleida. L'edifici ocupa l'esplanada on se celebrava l'antic mercat de fruites i verdures (popularment conegut com el mercat dels pagesos), al barri de Pardinyes. El projecte es va finançar gràcies a la construcció de dues torres d'habitatges de 24 i 16 plantes situades en el mateix terreny que la Llotja. Les obres del palau s'iniciaren la primavera de 2007 i el 21 de gener de 2010 s'inaugurà el palau amb la representació de Il Trovatore, de Giuseppe Verdi. Història del projecte La Paeria de Lleida va justificar la necessitat d'un edifici com La Llotja en el fet que Lleida és la segona ciutat de Catalunya -després de Barcelona- en l'organització de congressos i en la mancança que té la ciutat d'espais adients per representar obres teatrals. El 2006 es convocà un concurs internacional per dissenyar l'edifici, i set gabinets d'arquitectura hi preneren part. D'entre aquests els guanyadors foren els neerlandesos Mecanoo. Les obres s'iniciaren la primavera de 2007 i finalitzaren el gener de 2010. Característiques de l'edifici La Llotja té una superfície de 19.185 m². Compta amb un auditori amb capacitat per a 1.000 persones i dues sales addicionals per a 400 i 200 persones respectivament. Aquesta darrera es pot compartimentar en sis sales independents per a 35 persones cadascuna. El terrat del palau és d'accés públic i serveix de mirador. La seua superfície és enjardinada amb plantes trepadores que canviaran de tonalitat segon l'estació de l'any. L'edifici també acull les oficines del Centre de Negocis i Convencions de Lleida, un espai per a usos diversos, un foyer (el hall del palau) i una cafeteria-restaurant i un aparcament subterrani amb capacitat per a 450 vehicles. Des de 2010 acull l'Animac, la Mostra Internacional de Cinema d'Animació de Catalunya. Evolució de les obres Referències Enllaços externs Web oficial del Teatre de la Llotja Arxivat 2010-01-30 a Wayback Machine. Web oficial de la Llotja de Lleida (Palau de Congressos)