NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castell de Voltrera

El Castell de Voltrera és un edifici del municipi d'Abrera. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció El castell de Voltrera d'Abrera són unes restes de murs, encara notables, amb la capella romànica de Sant Pere molt a prop, també en ruïnes. Aquesta és la part més antiga del castell, datada vers el segle xi. La resta ha estat molt modificada i reconstruïda en època moderna, quan n'eren senyors els Despalau i Amat. La resta de murs, que conformen una planta aproximadament triangular, delimiten diverses estances, molt enrunades, amb les parets bastides amb petits còdols i reble a les parts baixes i tàpia a les altes. La capella és a la banda occidental, fora del recinte però adossada a aquest, fent muralla. És una petita construcció característica del primer romànic. Té una nau amb un absis semicircular i en els murs laterals, molt a prop de l'absis, hi ha excavades a la paret dues absidioles. Al parament exterior té ornamentació llombarda però només a la façana de tramuntana. Tocant a la capella hi ha un arc de pas força colgat que podria ser del segle xvi. Història Aquest castell va pertànyer a la baronia de Castellví de Rosanes. El terme de Voltrera és esmentat des del 996, però el castell no és documentat fins al 1027; llavors n'era el senyor Ramon Guillem de Voltrera, que el posseïa com a feu del seu germà, el senyor de Castellví. En fer testament el 1058 Ramon Guillem deixà el castell al seu fill Arbert. Després fou senyor del castell Pere de Voltrera, fill de Guillem Ramon I de Castellví que l'hi havia deixat en el seu testament el 1110, tot consignant-hi que volia que fos clergue. A la generació següent, el castell revertí de nou al llinatge troncal, ja que el senyor de Castellví, Guillem Ramon III, en testar el 1176 el deixà al seu fill Gombau. El llinatge posseïdor de la baronia s'esgota per línia masculina i passa per matrimoni als Montcada. Des del segle xvi s'anomena castell de Vilalba. Acabada la guerra de Successió els senyors que hi havien viscut per motius de seguretat, abandonen el castell per viure a la casa Vilalba, al peu d'aquest. Referències Bibliografia Pagès i Paretas, Montserrat. «El castell de Voltrera i la seva capella de Sant Pere». A: Art romànic i feudalisme al Baix Llobregat. Publicacions de l'abadia de Montserrat, 1992, p.161-172. ISBN 84-7826-300-4.
Castellers d'Altafulla

Els Castellers d'Altafulla són una colla castellera d'Altafulla, al Tarragonès, fundada el 1973 i refundada l'any 1995. Fou l'onzena colla més antiga del món casteller. El seu color de camisa és el lila. Els millors castells que han assolit són el 2 de 7, el 5 de 7, el 3 de 7 amb l'agulla i el 4 de 7 amb l'agulla. Altafulla ja havia estat, durant l'època d'or dels castells, una plaça molt castellera. Es creu que els Xiquets de Valls hi van aixecar el pilar de vuit el 1878. La millor temporada de la història dels Castellers d'Altafulla va ser el 2023, any en què es van assolir les dues milors actuacions de la colla de la història fins al moment, sent la millor per la seva festa major, Sant Martí el dia 5 de novembre a Altafulla, en què descarreguen el 4 de 7 amb l'agulla i el 4 de 7 i carreguen el 2 de 7, castell que havien aconseguit descarregat per primer cop la setmana anterior a la Diada del Mercadal de Reus. Els Castellers d'Altafulla son un clar exemple d'una colla petita, pero amb la gama alta de 7 consolidada en un poble que no supera els 6.000 habitants. Tenen un calendari d'actuacions molt rellevant dins del món casteller, ja que Altafulla és un poble amb molta tradició castellera. Una d'aquestes actuacions més importants del seu calendari és a mitjants de juliol a la Diada de les Cultures on comparteixen plaça amb els Castellers de Vilafranca i la Colla Vella dels Xiquets de Valls entre d'altres. Grallers d'Altafulla Una de les característiques que fan singular a aquesta colla és el seu grup de grallers, des de l'any 1975 els Castellers d'Altafulla són acompanyats a totes les actuacions pels Grallers d'Altafulla. Aquest grup de grallers és un dels més antics de Catalunya en actiu, és a dir que els membres fundadors dels Grallers d'Altafulla encara estan en actiu dins del grup. En multitud d'actes de la Festa Major Altafullenca es pot sentir la seva música. Els Grallers d'Altafulla han sigut pioners en el món de la gralla durant la recuperació de l'instrument després del franquisme, juntament amb els Grallers de Vilafranca, l'Escola de Grallers de Sitges, entre d'altres. El seu só potent i característic fan únic el seu Toc de Castells dona llum als Castellers d'Altafulla. No s'entén els Castellers d'Altafulla sense els seus històrics grallers. Referències Enllaços externs Castellers d'Altafulla - Lloc web oficial
Castellot del Serrat del Maurici

El Castellot del Serrat del Maurici és un fortí del segle xix, també conegut com a Fortí de Sant Maurici o Fortí del Maurici, actualment en estat ruïnós, del municipi de Balsareny (Bages) declarat bé cultural d'interès nacional. Descripció Es troba a prop del poble, al costat de la carretera que va cap a Súria i a l'altra banda de l'actual Eix del Llobregat. Malgrat tractar-se d'un dels millors exemples d'arquitectura militar del segle passat, no s'arribà a construir del tot. Es tracta d'una construcció militar d'època carlina (1838) de planta pràcticament quadrada, amb tres torres de secció circular als vèrtexs, excepte pel cantó de llevant on no n'hi ha. Les pedres, de dimensions considerables, subratllen la funció militar que tenia la construcció. Només hi ha unes petites obertures pel cantó de migdia. Queden rastres d'algunes petites obertures en forma d'espitllera. L'estat general de la construcció és ruïnós. Hi ha restes del que devia haver estat un vall. Història Les ruïnes del fortí es troben dalt d'un serrat conegut amb el topònim de "Serrat del Maurici", enfront del castell de Balsareny, topònim que dona nom també a aquesta fortificació. Segons notícies recollides, el fortí va ser construït l'any 1838 per una força de sapadors i una brigada de muls. Els treballs duraren força temps i finalment s'hi instal·là una companyia del batalló del Júcar. Tot i ser edificat per a defensar-se dels carlins, durant la primera carlinada fou ocupat pel Comte d'Espanya, que assetjava Balsareny. El comte hi instal·là la seva artilleria i des d'allà disparà contra les cases del poble, fins a l'arribada de les tropes liberals i la fi del setge. A finals del segle xix ja estava en runes. Aquest fort i el de la Torreta, situat sota el castell de Balsareny, controlava el camí ral de Berga. Referències Enllaços externs «Fortí de Sant Maurici». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Fortín de San Mauricio

El Fortín de San Mauricio,​ en catalán:Castellot del Serrat del Maurici, o también conocido como Fortí del Maurici,​ es un fortín del siglo XIX, actualmente se encuentra en estado ruinoso, en el municipio de Balsareny comarca del Bages de la provincia de Barcelona y está declarado Bien Cultural de Interés Nacional. Descripción Se encuentra cerca del pueblo, junto a la carretera que va hacia Suria y al otro lado del Eje del Llobregat. A pesar de tratarse de uno de los mejores ejemplos de arquitectura militar del siglo pasado, no se llegó a construir por completo.​ Se trata de una construcción militar de época carlista (1838) de planta prácticamente cuadrada, con tres torres de sección circular en los vértices, excepto por el lado de levante donde no tiene. Las piedras, de dimensiones considerables, subrayan la función militar que tenía la construcción. Solamente hay unas pequeñas aberturas por el lado de mediodía. Quedan rastros de algunas pequeñas aberturas en forma de aspillera. El estado general de la construcción es ruinoso.​ Historia Las ruinas del fortín se encuentran sobre una loma conocida con el topónimo de Serrat del Maurici, frente al castillo de Balsareny, topónimo que da nombre también a esta fortificación.​ Según noticias recogidas, el fortín fue construido en 1838 por una fuerza de zapadores y una brigada de mulos. Los trabajos duraron bastante tiempo y finalmente se instaló una compañía del batallón del Júcar.​ A pesar de ser edificado para defenderse de los carlistas, durante la primera guerra carlista fue ocupado por el conde Carlos de España, que sitiaba Balsareny. El conde instaló su artillería y desde allí disparó contra las casas del pueblo, hasta la llegada de las tropas liberales y el fin del asedio.​ El fortín a finales del siglo XIX ya estaba en ruinas.​ Este fuerte y el de la Torreta, situado bajo el castillo de Balsareny, controlaba el camino real de Berga.​ Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Anexo:Bienes de interés cultural de la comarca de Bages (provincia de Barcelona) Referencias Enlaces externos «Fortí de Sant Maurici». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya (en catalán). Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Cementiri d'Hostalric

El Cementiri d'Hostalric és un cementiri situat a la part nova d'Hostalric (Selva), a la urbanització La Conna. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un cementiri de planta rectangular, té diversos carrers amb quatre pisos de nínxols i algunes làpides a terra. Les cobertes són en uralita i en teula àrab. La façana és arrebossada i pintada de color groc. Destaca l'entrada principal amb porta de ferro forjat, dues pilastres de maó vist i coronades per un element ornamental, un d'ells, d'estil modernista amb trencadís policrom (terra, blanc i diferents tonalitats de blau), on hi ha la data de construcció del cementiri: 1932. Al costat d'aquesta entrada hi ha una altra entrada més petita, en arc de mig punt rebaixat i amb llinda de maó vist. A l'interior hi ha petites zones amb jardí. Història L'antic cementiri es trobava al costat de l'església del Socors. L'any 1932 Higini Negre feu un donatiu per a la construcció del nou cementiri. Referències
Cementiri de les Corts

El Cementiri de les Corts és un recinte funerari de Barcelona, del qual estan catalogats com a bé cultural d'interès local els murs de tanca, l'edifici d'administració i la capella. Història El 1836, les Corts es va segregar de Sarrià i va esdevenir un municipi independent. El seu primer alcalde va ser Vicenç Cuyàs, que va cedir uns terrenys de la seva propietat (on ara hi ha el tanatori) per a construir-hi un cementiri, projectat el 1846 per l'arquitecte Josep Oriol Mestres i inaugurat el 1847. El 1885, aquest primer recinte va ser ampliat pel costat de ponent, on ara hi ha els departaments segon i tercer, mitjançant l'adquisició d'uns terrenys a Dolors Campreciós i Soler. El 1913, s'hi va dur una important reforma i ampliació, projectada per Pere Falqués amb l'ajut d'Agustí Domingo i Verdaguer, que el va substituir a la seva mort el 1916, amb un nou mur de tancament, l'edifici d'administració i la capella de planta de creu grega i estil historicista neogòtic, amb vidrieres emplomades. El 1993 s'hi va construir un modern tanatori, obra de Marina Salvador. Descripció Cementiri dividit en vuit departaments, on hi ha tombes, nínxols i com panteons. El monument funerari més destacat per la seva història és el dedicat als 726 soldats repatriats d'Ultramar que varen morir a Cuba i Filipines. Té 34.417 m² i 28.339 sepultures. Hi destaquen una Pietat en bronze de Josep Viladomat, a la capella, i la tomba-panteó dels Repatriats d'Ultramar, al departament tercer. Enterrats notables Entre les persones que s'hi han enterrades hi ha (per ordre cronològic de mort): Referències Enllaços externs «Cementiri de les Corts». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Edifici d'administració». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Capella». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Cimetière de les Corts

Le cimetière de les Corts est un cimetière monumental de la ville de Barcelone. Géré par la mairie de Barcelone, il est situé dans le district de Les Corts. Connu pour son style moderniste, il est l'un des cimetières remarquables de la ville. Accès Il est desservi par la station de métro Les Corts. Personnalités inhumées Madame Renaud (1868-1961), de son vrai nom Ana Renaud Montané, styliste; Prudenci Bertrana (1867-1941), écrivain et journaliste, personnalité du modernisme catalan; Frederic Marès (1893-1991), sculpteur et collectionneur d'art; Roser Coscolla i Ferrer (1903-1991), actrice; Agustí Centelles (1909-1985), photographe; Francisco Darnís (1910-1966), dessinateur; Miguel Gila (1919-2001), dessinateur et comédien; László Kubala (1927-2002), joueur de football du FC Barcelone. Voir aussi Cimetière de Montjuïc Cimetière du Poblenou Cimetière de Sarrià Références Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Commonwealth War Graves Commission Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail du tourisme Portail de la mort Portail de Barcelone
Convent de les Germanes Josefines (Terrassa)

El convent de les Germanes Josefines, també conegut com la Casa del Malalt, és un edifici del municipi de Terrassa (Vallès Occidental), situat al barri de la Cogullada, protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'un edifici de grans proporcions que ocupa tota una illa de cases, amb façanes a tres carrers (Concili Egarenc, on hi ha l'entrada principal, Pintor Fortuny i Pintor Torres; i pati tapiat al darrere, que dona al carrer de Lavoisier). És una construcció en paredat de filades i maó vist, a les obertures, les impostes i la cornisa. El convent té forma d'ela, tancat el cos rectangular de l'església en l'ala més llarga. Totes les obertures del convent estan agrupades de dues en dues, formant un arc apuntat. La verticalitat marcada per les finestres contrasta amb l'horitzontalitat de la cornisa i la imposta. A l'església s'utilitza com a element estructural la catenària, amb una successió d'arcs parabòlics sobre els quals descansen voltes de revoltó de clara influència gaudiniana. La nau acaba en un absis poligonal a l'exterior. Les finestres i la porta formen arcs d'obra vista. Hi ha pintures d'època posterior als murs interiors. Història Tant el convent com la capella, situada a la cantonada dels carrer del Concili Egarenc i del Pintor Fortuny, són obra de l'arquitecte Lluís Muncunill. Es coneix també com la Casa del Malalt, perquè l'activitat de les Germanes Josefines de Girona, instal·lades a Terrassa el 1878, era la cura de malalts; de fet, encara es fa servir com a residència per a gent malalta. L'edifici del convent va ser finançat per subscripció pública i per les donacions de l'industrial Alfons Sala i Argemí; es va inaugurar l'any 1901. La capella és una obra posterior, del 1906. Durant la Guerra Civil s'hi va excavar un soterrani que es va usar com a refugi antiaeri. Aquest refugi està ben conservat i dues vegades l'any es pot visitar mitjançant les rutes guiades que organitza l'Ajuntament. Algunes intervencions, basades en ampliacions i reformes, van tenir resultats poc afortunats. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Enllaços externs Residència Sant Josep Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine.
Sant Cristòfol de Busa

Sant Cristòfol de Busa és l'església parroquial del nucli de Busa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Es troba al nord del pla de Busa, damunt un turó, al peu de la muralla rocosa de la serra de Busa, molt visible des de qualsevol punt del pla. Està a llevant de les masies de Casa Vila i del Rial. A Busa s'hi va per una carretera ben arranjada de 15 km. que surt del km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E) de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès. Descripció Església neoclàssica, construïda damunt de la primitiva romànica. A la porta, apareix la data de 1758. És d'una sola nau i l'absis ha desaparegut. De la primitiva església romànica en resta, però no complet i encarat a ponent, el mur del frontis on és visible el campanar d'espadanya, per a dues campanes, fet de pedra tosca, amb arcs de mig punt adovellats, i part de la línia que seguia la coberta. Al mur de llevant es veu un gran arc de dos metres d'ample, de mig punt, adovellat amb pedra tosca i resseguit per un altre arc de pedres rectangulars, també de pedra tosca. Les mides de l'església romànica són de 5 metres per llargada desconeguda. La porta actual és amb llinda de pedra i al damunt, hi ha un petit rosetó. El parament és de carreus irregulars units amb morter. Notícies històriques Església no esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell l'any 839, però conserva estructures romàniques del segle xi tot i que molt modificades. La primera referència escrita al lloc de Busa data del 29 de desembre de 989 en un document que explica la venta per part del comte Ermengol d'Urgell de la muntanya de Lorc amb l'esglèsia de Santa Maria al levita Cixila, d'unes possessions que limitaven amb la muntanya de Busa. L'any 1068 es documenta que l'esposa de Mir, Arsenada, deixa cent diners per l'obra de Sant Cristòfol de Busa. D'aquesta església es tenen notícies tardanes, ja que durant la guerra de l'any 1936 va ser destruïda tota la documentació de la parròquia. En un document del segle XII l'església és citada com a «Sen Cristoval de Buse». Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès Enllaços externs Escapada al pla de Busa al 3cat
Sant Cristòfol de Freixinet

Sant Cristòfol de Freixinet és l'església parroquial del nucli de Freixinet que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Riner (Solsonès). Descripció Església neoclàssica rural, de planta rectangular d'una sola nau i orientada a l'est. Hi ha una petita construcció adossada a la cara sud, per tal d'obrir una capella a l'interior de l'església. La porta, a la cara sud, és allindada i està flanquejada per dos pilastres motllurades que sustenten un entaulament amb frontó triangular; dintre del frontó hi ha una fornícula amb la imatge de Sant Cristòfol. Al damunt de la portalada hi ha un petit rosetó i corona la façana un campanar d'espadanya de dos ulls. La porta té la data de 1698. Al davant de l'església hi ha tres esgraons de pedra picada. El parament és de carreus tallats i col·locat en filades. Al costat de l'església hi ha la rectoria, construïda l'any 1866. Notícies històriques L'església de Freixenet és sufragània de la parròquia de Riner. El senyoriu de Freixenet havia estat de la família de Pinós. Ramon de Pinós el va vendre l'any 1408 a Sant Vicenç de Cardona. Referències Vegeu també Llista de monuments del Solsonès
Plaça de les Dones del 36

La plaça de les Dones del 36 és una plaça a l'interior d'una illa de cases situada al barri de la Vila de Gràcia de Barcelona (Barcelonès). Concretament, l'illa es troba entre els carrers de Santa Àgata, Torrent de l'Olla, Mateu i Badia, donant accés a la plaça pels dos primers. La plaça vol retre homenatge a l'Associació Les Dones del 36, que en democràcia va treballar per difondre la situació de les dones a la Guerra civil espanyola. Història La plaça es va inaugurar el 18 d'agost de 2009, dins del període de Festa Major de Gràcia, no sense estar envoltada de diverses polèmiques, com ara l'edificació de pisos d'alt nivell o la política de restricció d'horaris com una forma encoberta de privatització de l'espai públic. Tres anys després, la polèmica entorn de la plaça s'avivà amb la queixa de diversos usuaris per la manca d'adaptació dels jocs infantils als nens que hi juguen, així com el rebuig a les reixes d'accés, considerades poc apropiades per un espai que ret homenatge a dones que van ser recloses en centres penitenciaris. Ja, poc temps després de la seva inauguració fou objecte de controvèrsia per aquest darrer assumpte. Seguint aquestes demandes, el novembre de 2013 s'iniciaren les obres de reforma de la plaça, revisant el disseny del clavegueram i les filtracions d'aigua al pàrquing subterrani, substituint les llambordes i l'arbrat, així com canviant i ampliant els jocs infantils amb la incorporació d'un sorral per al joc. En la definició del projecte de reforma intervingué de forma activa l'Escola Reina Violant perquè donés el seu punt de vista. El 7 de març del 2020 s'inaugurà un jardí vertical en una de les mitgeres. És un mur vegetal amb el retrat que representa la miliciana Marina Ginestà mitjançant una il·lusió òptica. Aquest projecte l'ha realitzat l'empresa Babilon Jardineria Artística, fent la selecció botànica i tècnica com també l'instal·lació i el manteniment d'aquest jardí vertical. També s'hi van afegir plaques fotovoltaiques connectades a la xarxa pública d'enllumenat. Referències
Edifici David

L'edifici David està situat al carrer d'Aribau, 230-240 de Barcelona. Concebut inicialment com una fàbrica de cotxes, actualment és un espai multiús amb comerços i oficines. Història i descripció El 1914, Josep Maria Armangué va fundar l'empresa Fábrica Nacional de Cyclecars David, especialitzada en la fabricació de vehicles i amb el seu autocicle com a producte insígnia. El nom fou agafat de l'heroi bíblic, ja que el vehicle podia competir amb altres de molt més grans. A finals de la dècada del 1920 disposaven d'una flota d'un miler de vehicles i necessitaven un lloc on aparcar-los. Així, el novembre del 1929, s'encarregà la construcció d'un edifici capaç d'albergar-los i que servís alhora com a taller a l'arquitecte Ignasi Mas i Morell, conegut a la ciutat per haver projectat la plaça de braus de la Monumental. Mas es va inspirar en l'escola de Chicago i va aixecar un edifici de factura neoclàssica, inaugurat oficialment el 1931. Durant la Guerra Civil, l'empresa va ser col·lectivitzada i els taxis es van fer servir al front. El 1942, David va parcel·lar el seu edifici per a oficines, petita indústria i magatzems. Va ser l'únic de la ciutat en què els clients podien accedir a cadascuna de les plantes amb el seu propi vehicle, mitjançant una rampa. El creixement del sector automobilístic va fer que el 1958 s'instal·lés una benzinera a la segona planta. Poc després, tot l'edifici fou concebut com a gran espai per a pupil·latge i aparcament. El 1964 comprà la finca del número 19 del carrer de Tuset, conegut popularment en aquella època com a Tuset Street, i el 1965, la planta baixa del número 21 i els soterranis d'ambdós edificis. El 1967 s'inaugurà l'aparcament i la terrassa i el 1969, les Galeries David, nou centre comercial de referència del moment i punt de trobada de la gauche divine. Xavier Miserachs hi tingué el seu estudi fotogràfic, on es va realitzar la coneguda fotografia a Teresa Gimpera que es va fer servir per a promocionar la discoteca Bocaccio. Durant la dècada del 1970, l'espai cresqué amb establiments que esdevingueren molt populars, com ara el Drugstore David, un restaurant que romania obert fins a altes hores de la matinada, establiments de menjar ràpid i de roba per a núvies, alhora que s'ampliava l'edifici i s'hi incorporava un nou accés per la Travessera de Gràcia el 1973. Ja al segle xxi, s'hi obrí un supermercat Mercadona i un gimnàs DiR. Referències Enllaços externs «Peculiaridades internas del Edificio David». Historia Edificio David. David S.A, 21-10-2021. «Edifici David (Barcelona)». Guia temàtica Biblioteca ETSAB.
Església de la Soledat (Igualada)

L'Església de la Soledat és una església del municipi d'Igualada (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una construcció industrial de la segona etapa del modernisme construït amb pedra i totxo cuit que remarca totes les obertures de l'edifici creant un ritme compositiu ple de dinamisme mitjançant les alternances d'entrants i sortints als marcs de finestres i portes. La façana queda dividida en tres franges horitzontals, si bé la superior es redueix notablement a la part central per acabar amb un frontó triangular que a manera d'arc de triomf tanca el conjunt. Referències