NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palacio Episcopal de Guisona

El Palacio Episcopal de Guisona es un edificio situado en la localidad española de Guisona, en la provincia de Lérida. Descripción El edificio, en ruinas, se encuentra en la localidad española de Guisona, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Aparece descrito en el noveno volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, en la entrada correspondiente a Guisona, con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1847). «Guisona». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar IX. Madrid. p. 136. Wikidata Q115624375.
Plaça de Joan Orpí

La Plaça de Joan Orpí és una plaça del municipi de Piera a la comarca d'Anoia inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'eix longitudinal al llarg del qual es formà la vila presenta, al punt d'unió del carrer Jaume Fons i de la plaça, un espai de planta quadrada corresponent al centre de l'antic nucli del Mercadal (primer creixement del nucli inicial de la vila). Els costats d'aquest espai, plaça de J. Orpí, estan formats per uns edificis construïts sobre arcades que deixen lliures bona part de la planta baixa (antigues parades del mercat) i pels quals actualment hi passa un carrer apte pel tràfec rodat per un dels costats i un pels vianants, que permet l'entrada a Cal Greny, per l'altre. Pel desnivell de la plaça ha menester de graons entre algunes arcades i d'una balconada a Cal Greny. Les arcades d'aquest costat són de punt rodó, mentre que les de l'altre costat són de dos tipus i presenten contraforts característics del gòtic civil. Les arcades al voltant de la plaça són totes originals, llevat d'una, d'estil gòtic. Història Va ser construïda al segle xiv, quan tingué lloc l'expansió del nucli i s'havia eixamplat les muralles. Està dedicada a Joan Orpí, qui va néixer en una de les cases de la plaça. Joan Orpí (1593-1645) anà com a soldat a Veneçuela i fou governador i capità general. El 1638 fundà la nova ciutat de Barcelona, com a precursora d'una nova Catalunya que volia establir. Les arcades de la plaça van ser restaurades al segle xviii, ja que unes fortes pluges havien posat en perill l'edificació. Referències
Plaça de la Vila de Sant Celoni

La Plaça de la Vila és una plaça de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta plaça té una forma un xic rectangular. En un extrem hi ha l'Hostal Suís i a l'altre l'Ajuntament. En ella però també hi ha altres cases d'interès, Can Ramis, cases amb arcs, etc. Està situada en el nucli antic de la vila, aquest manté el Carrer Major com a eix principal. Hi ha altres carrers paral·lels que el configuren com una xarxa octogonal, d'illes generalment allargades, una d'aquestes és la plaça. Conjunt de cases amb planta baixa i dos pisos. Formades entre parets mitgeres, amb coberta a dues vessants. A la planta baixa sobresurten, per la seva característica, uns arcs de mig punt que formen la porxada que té l'amplada de cada casa. En una casa hi ha una finestra d'arc conopial lobulat transformada en un balcó. Referències
Plaça Major (els Prats de Rei)

La Plaça Major és una plaça dels Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Plaça originàriament medieval, encara que molt reformada posteriorment, porticada per la banda est, on hi donen els carrers principals de la vila. Destaquen com a elements ornamentals unes grans teieres en dos angles de la plaça. Tres grans arcades. Base d'un edifici del segle xviii donen la configuració a la petita plaça de forma irregular degut al seu emplaçament. En aquesta plaça s'hi troba l'edifici de l'ajuntament que s'inclou dins l'estil gòtic. Notes
Sant Andreu de la Manresana

Sant Andreu de la Manresana és una església de nucli de la Manresana als Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita església d'una sola nau, amb absis de planta quadrangular i una única capella lateral. La coberta de la nau és de volta apuntada, de construcció tosca i bastant irregular. Els murs laterals, construïts a l'època romànica, tenen forma de talús. La façana fou refeta al segle xviii en estil barroc, molt senzill i és coronada per un campanar d'espadanya. Hi ha un rosetó damunt la porta. Els murs laterals són atalussats als costats de la façana principal. Història L'església de Sant Andreu de la Manresana, primitivament d'estil romànic, ha sofert modificacions i ampliacions al llarg del temps, les més importants de les quals són, potser, l'ampliació del segle xviii i la restauració de l'any 1931. A la façana lateral esquerra es conserven pedres decorades amb motius vegetals i pedres amb símbols de picapedrers i possiblement medievals. Referències Vegeu també Torre de la Manresana
Sant Andreu de Pujalt

Sant Andreu de Pujalt és una església de Pujalt (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Situada extramurs de la població, és esmentada des de finals del segle xi, com a parròquia. L'edifici romànic original, del qual queden alguns murs, ha patit nombroses modificacions, fetes majoritàriament en els segles xviii i xix: erecció d'un campanar de torre poligonal (reconstruït el 1871), substitució de l'absis per un presbiteri quadrangular, obertura de capelles laterals i supressió del portal, ara tapiat, del mur lateral i obertura d'un de nou frontal. Actualment hi ha una sèrie de capelles laterals, comunicades amb la nau a través de grans arcs, que hi foren construïdes el 1871. L'antic portal de migdia va ésser tapiat per construir-ne un a ponent al segle xviii. Història L'església de Sant Andreu és esmentada a finals del segle xi com a parròquia. Durant la guerra civil de 1936-39 s'instal·là a Pujalt la base d'instrucció militar del 18è cos d'exèrcit republicà. L'església va fer, durant aquell temps, la funció de "Hogar del Soldado". Era el lloc d'esbarjo dels soldats. Al campanar hi havia la sirena per avisar en cas de bombardeig o presència d'aviació enemiga. Referències
Sant Andreu de Vilagrasseta

Sant Andreu de Vilagrasseta és l'església parroquial del nucli de Vilagrasseta, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església està situada fora del nucli antic del poble, aïllat de qualsevol edifici i centrat en una plaça. Aquest edifici se'ns presenta de planta rectangular, d'una nau coberta amb volta de canó amb llunetes, capelles bastides al mur d'una façana lateral, torre campanar, capçada plana, i disposa de ràfec de teula al llarg de les façanes laterals. La coberta de l'edifici és a doble vessant, a diferència de la torre campanar que és a quatre vessants. A la façana principal s'obre la porta d'accés, d'estructura allindada, amb pilastres adossades a banda i banda i corona un frontó motllurat. Cal destacar el relleu en forma de segell que apareix centrat al mig de la llinda d'aquesta porta d'accés amb la data "1866". Damunt aquesta estructura d'accés, i seguint l'eix vertical, es disposa una fornícula buida, un òcul i una finestra cruciforme. A un angle d'aquesta façana principal, se situa una torre campanar, de planta quadrada i amb quatre ulls d'arc rebaixat. A l'interior de l'església hi ha una motllura situada a l'arrencada de la volta de canó, on surten els arcs formers que es recolzen en pilastres. L'obra presenta un parament paredat de pedra del país. Història L'edifici actual és una construcció del segle xviii, però el seu inici és molt més anterior, doncs apareix com a parròquia dins de les esmenes del bisbat de Vic, a partir dels segles xi i xii amb el nom del poble de "Villa Grassa", aquest últim conegut fins al segle xiii, quan passar a ser Vilagrasseta. Durant el segle xiii, el rector d'aquesta església va pledejar sense èxit amb el monestir de Santes Creus pels drets sobre els delmes de Gramuntell. Tradicionalment sempre ha estat sufragània seva l'església de Santa Maria de Gramuntell. Aquesta església parroquial de Sant Andreu va pertànyer al bisbat de Vic fins a l'any 1957, moment que s'incorpora al bisbat de Solsona. Conserva alguns murs del temple primitiu encara que fou refeta dins l'estètica neoclàssica al segle xviii. Referències
Sant Cristòfol de la Rabassa

Sant Cristòfol de la Rabassa és una església del poble de la Rabassa, al municipi de Sant Guim de Freixenet (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església situada a l'entrada del poble, aïllada de qualsevol edificació i fora del clos primitiu. Es tracta d'un edifici d'una sola nau, de planta rectangular, capçalera plana, dues capelles bastides al mur de tramuntana i coberta exterior a doble vessant. L'interior de l'església presenta una coberta amb volta de canó i, per ambdues capelles, voltes estrellades amb claus de voltes motllurades amb motius vegetals. Al mur de llevant de l'edifici s'obre la porta d'accés, d'estructura allindada, amb un treball motllurat d'estil renaixentista sobre el qual es disposa, un fris format per mètopes i tríglifs i un frontó triangular rematat per tres pinacles. També s'adossa a cada un dels brancals d'aquesta porta, una pilastra motllurada. Per sobre d'aquesta estructura hi ha un petit òcul i corona la façana principal un campanar d'espadanya de dos ulls, al mig dels quals hi ha una finestra d'arc de mig punt. El campanar d'espadanya està rematat per una cornisa que ressegueix el seu perímetre. L'obra presenta un parament paredat així com carreus pedra del país a l'estructura decorativa de la porta d'accés a l'edifici. Sepulcre Realitzat en pedra i situat en una capella lateral, encastat a un dels murs. La caixa es troba assentada sobre dues mènsules amb caps d'animals esculpits. Presenta a la seva part frontal dos escuts amb una inscripció il·legible. La tapa és totalment esculpida: un cos jacent, hieràtic, molt primitiu. No se sap qui fou enterrat dins aquest sepulcre. Piques beneitera i baptismal Situada a l'entrada, a mà dreta. Realitzada amb pedra de marès, es troba en bon estat de conservació, encara que sembla mancar-li el peu. Actualment és encastada a un dels murs. L'interior i la part inferior són lobulades i a més hi ha una sèrie de sanefes geomètriques alternades amb cordons llisos. La pica baptismal, de grans proporcions, té l'interior llis i l'exterior gravat en lòbuls i sanefes. El peu és llis i sembla no pertànyer originalment a aquest element. Història La primitiva església del poble es construí al segle x, moment de formació i desenvolupament de l'antic nucli medieval. En un primer moment fou l'església parroquial, tal com s'indica a documents del bisbat de Vic als segles xi i xii, bisbat al qual està vinculada fins al 1957, moment en què passa a formar part del de Solsona. Amb el temps perdé aquesta categoria i passà a ser sufragània de Santa Maria de Freixenet, tal com s'indica a la documentació de la visita pastoral d'Antoni Pasqual el 1685. Referències
Sant Elies de Mediona

Sant Elies és un temple al terme municipal de Mediona (Alt Penedès) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Capella d'una nau restaurada fa pocs anys. L'absis és romànic amb tres finestres, totes tapiades i dues deformades. A l'interior, existeixen dos arcs gòtics aguantant la teulada i un altre, més petit, que separa l'absis de la nau. La construcció és de molt bona qualitat. El 2024 es va afegir al projecte Miravinya, ruta turística dels miradors del Penedès. Notes
Sant Esteve d'Olzinelles

Sant Esteve d'Olzinelles és una església parroquial situada dins el terme municipal de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta església depenia del monestir benedictí de Sant Cugat del Vallès. Descripció És un edifici religiós amb una façana de l'any 1786. És de paredat, arrebossada i emblanquinada. A la portada hi ha una porta rectangular, amb motllura de petites dimensions. Al damunt hi ha una cornisa i un arc ressaltat, formant un frontó, decorat amb una creu senzilla en el centre. Hi ha un ull de bou amb la data de 1786 a sota. El campanar presenta espadanya, amb dos arcs de mig punt. L'interior té una sola nau, amb volta de mig punt i tres trams. Sembla que el segle xvii es va reformar. Té un absis circular. Història Documentada des del 1083. es desconeix la data de construcció però guarda encara alguns dels elements romànics de l'època, l'actual és quasi tota de la reconstrucció de 1786. Al costat hi ha la rectoria de Sant Esteve d'Olzinelles. L'any 1977 s'hi fundà una petita comunitat de monges cistercenques procedents del monestir francès de Boulou. Aquesta comunitat s'extingí l'any 1982. Referències
Sant Esteve del Coll

Sant Esteve del Coll és una església de Llinars del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta de creu llatina amb nau única, absis poligonal i dues capelles laterals rebaixades respecte a la nau central. Les voltes són de creueria i es tanquen amb claus llises a les naus i esculpides a les capelles. A la façana hi ha una porta quadrada, flanquejada per petites columnes amb capitells i un arquitrau motllurat. L'arquivolta és d'extradós senzill, en forma de cornisa. La torre del campanar està formada per dos cossos, originàriament devia ser d'espadanya. Història En un document de l'any 1023 apareix "la parròquia de Sant Esteve del mateix Coll". Aquesta depenia de la parròquia de Santa Maria de Cardedeu durant els segles XIV-XV- L'edifici és del segle xvi, és possible que la portada sigui del mestre de cases Joan Font de Vic. Les dues capelles són del segle xvii. El 1685 es va construir la sagristia, que s'amplià l'any 1885. L'any 1986, la Diputació es va encarregar de la restauració i va suprimir la sagristia. Referències
Sant Jaume de Montpalau

Sant Jaume de Montpalau és una església del poble de Montpalau, al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici situat al costat d'una plaça fora del clos primitiu del poble. L'església de planta rectangular amb coberta exterior a doble vessant, campanar d'estructura octogonal i capella bastida a la façana de migjorn, coberta a quatre vessants i ressaltant una llanterna rematada amb una cúpula. La porta d'accés s'obre al mur de migjorn que dona a la plaça del poble mitjançant un arc de mig punt adovellat amb presència de guardapols. A la façana de ponent de l'edifici hi ha una obertura d'un òcul descentrat i presenta un coronament resolt amb un perfil mixtilini resseguit amb un ràfec de teula plana. Situat a l'angle que forma la façana de ponent i la façana de migjorn se situa el campanar de l'edifici i presenta quatre ulls d'arc de mig punt. La pica baptismal és de pedra i té grans proporcions. Consta d'un peu i d'una copa decorada amb lòbuls esculpits, una motllura llisa que sobresurt i una sanefa d'arquets. El seu interior és llis. Història L'església parroquial de Sant Jaume de Montpalau va aparèixer per primera vegada anomenada dins de les primitives llistes de parròquies dins del bisbat de Vic dels segles xi i xii. A partir de l'any 1957 va passar al bisbat de Solsona. L'edifici es va reconstruir sobre la base del primitiu a partir del segle xvii o més tard. Amb tot, encara conserva traces de l'edifici primitiu a l'interior, com per exemple un sarcòfag que presenta un treball escultòric amb una figura jacent, que és una peça de transició cap al gòtic. Referències
Sant Jaume de Rocamora

Sant Jaume de Rocamora és una església d'Argençola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És de nau rectangular amb un arc a cada paret lateral que s'aprofita per ficar nínxols amb imatges de sants. La cobertura és de volta de canó en aquest cas pintada com un cel blau. Sembla una construcció del segle xvii, però d'origen romànic (potser el campanar és l'element més antic que es conserva). Història En un principi va ser parròquia independent, esdevingué sufragània de Sant Pere de Bellmunt pel despoblament del lloc. Referències
Sant Jaume de Vallespinosa

Sant Jaume és una església parroquial al nucli urbà de Vallespinosa inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici d'una sola nau, amb presbiteri pla no diferenciat. Està cobert amb volta de canó apuntat que arrenca d'una imposta. Durant el segle xix van obrir-se dues capelles, rectangulars i amb volta de creueria, a la zona immediata al presbiteri. A la del costat de l'Epístola hi apareix, en la clau de l'arc, l'heràldica dels Cervelló. L'altra capella va ser ampliada tardanament en direcció als peus de l'edifici. La porta d'accés, que s'obre a la façana de ponent, és moderna. L'aparell només és visible en aquelles parts on no hi ha arrebossat. Es tracta de carreus regulars, tallats a cop d'escoda i disposats en el mur de manera isòdoma. Història Vallespinosa es devia colonitzar durant la segona meitat del segle xi. Això no obstant, la primera notícia relativa al castell de Vallespinosa correspon a l'any 1193. Era propietat aleshores de la família Cervelló, tot i que els Clariana també hi posseïen drets. La capella castellera dedicada a Santa Maria ja era bastida l'any 1193. Segons l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, l'església de Sant Jaume es va construir durant aquests anys, atesa la impossibilitat d'ampliar l'altra, en un moment en el qual les necessitats haurien de créixer. En aquest període cal situar la consolidació de la repoblació de l'indret. En canvi, Francesca Español suggereix que l'edifici va ser construir durant el segle xiii o principis del segle XIV. Diferents llegats testamentaris van afavorir-la durant el segle xiv. Notes Enllaços externs «ESGLÉSIA DE SANT JAUME - Pontils (Vallespinosa)». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Joan (Llaberia)

Sant Joan és una església del poble de Llaberia, al municipi de Tivissa (la Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al final del carrer de l'Església, al nucli de Llaberia. Església de planta rectangular i absis semicircular. Consta d'una sola nau coberta amb volta de canó dividida per dos arcs torals, que descansen sobre mènsules. L'espai de l'absis es troba delimitat per un arc triomfal; està cobert amb volta de mitja esfera i obert amb una finestra esqueixada. Des d'aquí surt una porteta que dona accés a la sagristia i a una petita trona, ambdues afegides en una reforma del segle xviii. En un lateral hi ha oberta una petita capella en arc de mig punt. Als peus del temple comença una escala que condueix al nivell sobre coberta; aquesta és feta amb lloses, tapada al seu temps per una nova estructura que fa de teulada. El portal d'accés, d'arc de mig punt adovellat, està situat a la façana de migdia i al seu costat hi ha una altra finestra esqueixada. Sobre del primer hi ha una finestra amb mènsules a la part inferior, que podrien correspondre's amb les restes d'un matacà. La façana de ponent queda rematada amb un campanar d'espadanya de dos ulls, rebaixat respecte al nivell de la coberta. L'església té una marcada presència fortificada, amb petites espitlleres obertes en tots els seus murs. El parament dels murs és de petits carreus lligats amb morter i disposats en filades regulars. Història Està documentada des de l'any 1279, quan apareix anomenada en unes dècimes papals. Durant el segle xviii va ser reformada, afegint-hi el campanar i la sagristia. Referències Enllaços externs «Sant Joan». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Joan de Cabestany

Sant Joan de Cabestany és una església del poble de Cabestany, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església situada a la plaça del mateix nom, dins del nucli urbà del poble. L'edifici se'ns presenta de planta rectangular, d'una sola nau, capçalera plana i coberta exterior a doble vessant. A la façana principal s'obre la porta d'accés d'arc de mig punt adovellat amb treball bisellat, de guardapols motllurat. Destaquem, també el treball en relleu esculpit d'una creu de l'ordre de l'Hospital a la clau d'arc d'aquesta porta d'accés. Reformes posteriors van alterar l'estructura de la primitiva església, com podem veure a la seva capçalera, amb annexió de la sagristia l'any 1637, data que apareix incisa a la llinda d'una finestra d'aquesta. Finalment, corona aquesta façana principal, un campanar d'espadanya de dos ulls i una petita obertura, acabada en arc de mig punt monolític a la part superior, centrada al mig dels dos ulls de campanes. L'obra presenta un parament paredat amb presència de carreus de pedra del país, a les obertures i cantoneres de les façanes d'aquesta església. Història El lloc és documentat des de 1075. És una església sufragània de la parròquia de Santa Maria de la Guàrdia Lada. Va pertànyer al bisbat de Vic fins a 1957, any en què fou annexada a la diòcesi de Solsona. Procedent de l'antic fossar situat al costat de l'església de Sant Joan de Cabestany es conserven al cementiri nou quatre esteles funeràries ara encimbellades als murs, del segle xii. Referències
Sant Joan de la Maçana

Sant Joan de la Maçana és una església de Font-rubí (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Joan està situada dalt d'un petit turó, envoltada de pins, a prop del veïnat de La Massana. Té una sola nau acabada en absis semicircular amb bandes llombardes i una petita finestra. La nau és coberta per una volta de canó seguit damunt arcs torals. La porta adovellada, situada a la façana sud, apareix tapiada. Es conserven restes d'un campanar d'espadanya d'un sol arc. Té un petit cor a l'interior. El material de la construcció és la pedra, tallada en carreus petits i irregulars. Història La capella de Sant Joan de la Massana, també coneguda com de Sant Apol·lònia, era l'antiga església del veïnat de la Massana. La primera documentació sobre el lloc data del 1121, i sobre l'església, del 1315. L'any 1936 fou cremada i ha restat abandonada i sense culte des d'aleshores. Cap als anys 1980-1981 uns desaprensius varen arrencar teules i varen foradar la volta. Referències
Sant Joan Salerm

Sant Joan Salerm és una església de Subirats (Alt Penedès) catalogada com a bé cultural d'interès local. Es troba a 150 m a ponent de la masia de Cal Bas, a la qual pertany. Història S'esmenta per primera vegada el 917, junt amb la de Santa Maria de Monistrol i Sant Pere de Lavern, i estigué vinculada al monestir de Sant Cugat del Vallès, segurament des de finals del segle x. Hi ha constància d'algunes de les deixes realitzades per la família de castlans de Subirats. Remodelació del segle xx A la dècada de 1940, l'edifici va ser remodelat i durant les obres es va trobar una sitja sota l'altar original, rajoles vidrades força trencades amb la imatge de sant Joan Baptista envoltada d'una gran sanefa d'entre finals del segle xvii i principis del segle xviii. Al voltant de la capella també es van trobar ossos enterrats que després de les obres es van traslladar a l'ossari del cementiri de Sant Pere de Lavern. Durant aquesta època s'afegí a la capella una campana de 60 cm de diàmetre amb una inscripció en llatí que diu: Descripció Del temple original preromànic no en resta cap indici, i l'actual és d'estil romànic, molt modificada per les reformes posteriors. Es tracta d'una capella de planta rectangular d'una sola nau, coberta amb una volta de canó de perfil rebaixat amb quatre arcs torals: l'arc triomfal és de mig punt així com un dels tres restants. Els altres dos arcs són apuntats i posteriors. L'absis està orientat a ponent, és semicircular, sobrealçat i presenta una finestra d'ull de bou a la part superior. El portal d'entrada és d'arc de mig punt adovellat i està situat a la façana lateral encarada a migdia. A la capçalera hi ha dos contraforts exteriors. Té un campanar de cadireta, més modern, a la paret nord, d'un sol ull amb campana. A la part de ponent es va afegir en època moderna una nau a dos vessants de forma transversal, més alt que el temple, construït per servir de sagristia. Referències