NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Padró (Teià)

Cal Terçó és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa d'estructura basilical amb planta baixa i un pis i al cos central, més elevat, dos pisos. La coberta és a doble vessant al cos més alt, amb el carener perpendicular a la façana principal, i d'una vessant als laterals. Les obertures són de pedra, amb llindes monolítiques i brancals adovellats. La casa és tancada per un mur de tàpia. Sobre la porta d'accés mostra una inscripció amb la data 1708 i l'escut amb la creu de la Catedral de Barcelona. Història Construcció datable al segle xviii. Compta amb una inscripció, sobre la porta d'entrada, amb la data 1708. Fou la casa Delmera, encarregada de recollir el delme eclesiàstic i els impostos que la Catedral de Barcelona, com a propietari directe de les diverses possessions a la vila de Teià, imposava. La "terça" o "terço" era el lloguer durant tres anys i el seu pagament en terços (tres cops a l'any). Amb la venda de la finca per part de Joaquim Jarrés i Navall, qui l'havia adquirit per compra a l'Estat en subhasta, a Mercedes Colomer i Lázaro el 8 d'abril de 1880 s'inicia la relació de la família Padró amb l'edifici, relació que perviurà aproximadament un segle. És per això que també se la coneix amb el nom de Can Padró. Aquest lligam va durar fins al 1979, quan Abelardo Padró Monsó venia la casa a Luis Molas Bonals i Rosa Maria Plana Polonio. El 1999 la van adquirir en Manuel Duran Calduch i Mercedes Calero Pizarro. Referències
Can Pol (Anglès)

Can Pol és un edifici al municipi d'Anglès catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa medieval transformada de la qual no hi ha data fixa, encara que a la casa del costat dret, el número 3, té una llinda monolítica amb la data de 1635. Edifici de quatre plantes entre mitgeres, d'una sola crugia i coberta de dues aigües a la façana del costat esquerre del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval transformada. La planta baixa té un portal de permòdols emmarcat de pedra d'estructura rectangular. La porta és de fusta i la llinda, monolítica i de recent factura, té un baix relleu triangular central. El primer pis té una finestra de pedra amb una llinda monolítica horitzontal decorat amb una creu una estructura vegetal triangular a la part central i inferior. El segon pis té una finestra petita amb impostes avançades i sense llinda. El tercer pis no té obertures, però es veuen unes arcades de rajol, segurament obertes durant el segle xix, així com aquest pis superior, ara tapades i reomplertes de pedra de maçoneria. La façana és de pedra vista per subtracció de l'arrebossat original. Referències
Can Portus

Can Portus és un edifici de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta baixa (reformada totalment als anys 80, amb plaques de marbre afegides a la paret) i dos pisos. El primer pis està format per una balconada amb una finestra decorada, als brancals per columnes adossades amb una sanefa de flors en baix relleu al fust, i a la llinda motius vegetals també esculpits en baix relleu. Coronen les finestres uns trams rectangulars decorats amb tessel·les de colors que uneixen les finestres del primer pis amb mènsules del balcó del pis superior, decorades igual que al primer pis. La façana acaba amb una cornisa discontinua sostinguda per unes grans mènsules amb decoració de motius vegetals esculpits en baix relleu. Tota la cornisa està pintada per una franja d'estuc vermell. Història Segueix la tipologia de les cases dels segles XVI-XVIII, però varia la decoració d'acord amb el gust de l'època i suprimeix la porxada per una gran cornisa. Són cases construïdes pels industrials del segle xx, que destinaven part del seu excedent en la construcció. Referències
Can Puget

Can Puget és un edifici de Manlleu (Osona) catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment és un centre cultural gestionat per l'Ajuntament. Història El 6 d'agost del 1872, l'industrial tèxtil Rafael Puget i Terradas, natural d'Osseja (Alta Cerdanya), va presentar una sol·licitud a l'Ajuntament per a edificar una casa a la plaça Major (actualment Dalt Vila), en uns terrenys que pretenia comprar. Les obres es van iniciar el març del 1876 amb l'enderrocament d'un edifici que ocupava part de la finca, i es van enllestir el 1888, segons consta a dues teules de la teulada. La família Puget apareix a la novel·la Un senyor de Barcelona, on a través del net del Sr. Puget (que va establir una fàbrica de filats i teixits a Manlleu moguda per l'energia hidràulica del riu Ter), Josep Pla narra el tipus de vida de la societat industrial de mitjans del segle xix. El 1936, en els primers dies de la Guerra Civil, l'edifici va ser saquejat, decomissat i convertit en el Casal Stalin, seu de la secció manlleuenca de la Joventut Socialista Unificada. Després del conflicte, els Puget van recuperar-ne la propietat i el 29 d'abril del 1954, Rafael Puget Pérez-Cabrero, darrer membre de la nissaga, la va vendre a Josep Serra i Valls; la vídua d'aquest, l'11 de desembre del 1981, va signar la venda a l'Ajuntament de Manlleu. Descripció Casa senyorial de planta baixa i tres pisos. A la planta baixa hi ha tres portals, el del mig amb la dovella central decorada. Els balcons es distribueixen al segon i tercer pis, sent el de sobre la porta central més llarg que la resta. Sostenen els balcons unes mènsules. Les finestres corresponents a les golfes són de petites dimensions i la cornisa superior és acanalada. Al damunt hi ha un frontis, també decorat amb motius vegetals. A la part posterior hi ha un jardí que fa xamfrà amb el carrer d'Alta Cortada. Referències Vegeu també Colònia Vila-seca
Can Puig (Vilaür)

Can Puig és una obra del municipi de Vilaür (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a l'est del nucli urbà de la població de Vilaür, a poca distància d'aquest i a la zona coneguda com el barri del Puig, en un turó una mica elevat. La finca està delimitada pels carrers de Dalt i d'Accés. Descripció Es tracta d'un gran conjunt format per diverses construccions, envoltades per una tanca perimetral de planta més o menys rectangular. La finca es completa amb els horts, situats a l'altra banda del carrer de Dalt i comunicats amb el recinte arquitectònic a través d'un pas elevat que travessa el carrer. L'edifici principal és de planta quadrada, amb la coberta de teula a dues vessants, a dos nivells. Està distribuït en planta baixa i dos pisos, amb una torre de base quadrada al centre, amb merlets estilitzats al coronament. La façana principal, orientada a migdia, té un portal d'accés d'arc rebaixat adovellat, amb l'escut de la casa i la inscripció "ANTONIUS FECIT ANNO 1786". La major part de les obertures són rectangulars, algunes d'elles emmarcades amb carreus de pedra. Les de la primera planta conserven interessants reixes de forja. Al pis superior, les balconeres també són de forja treballada. A la part superior hi havia un rellotge de sol i una inscripció amb la data del 1786 en un carreu. Actualment ambdós elements estan força malmesos. Les façanes laterals també presenten obertures rectangulars de la mateixa tipologia. Sembla que a l'interior hi ha sales cobertes amb voltes de diferents formes i gran riquesa de pintures i estucs als murs i els sostres. El conjunt es completa amb diverses construccions annexes, de les que destaca una capella de planta rectangular, a ponent, i un edifici relacionat amb aquesta. La capella tenia estucs decoratius a la façana i pintures a l'interior. A la banda de tramuntana hi ha un edifici rectangular, amb un gran portal de mig punt exterior, amb l'any 1906 tavellat a la porta de ferro, i emmarcat per plafons horitzontals decoratius. La resta d'obertures estan emmarcades amb pedra, incloent les de l'edifici de ponent, una d'elles amb l'any 1799 a la llinda. La mateixa data es repeteix en una finestra situada a la tanca on hi ha l'accés. A la cantonada sud-oest del recinte hi ha una torre de planta quadrada, amb la coberta de pavelló. La construcció és de paredat de pedra i maons, amb restes del revestiment arrebossat. Història Aquest casal va ser bastit el segle xviii, d'acord amb la inscripció que hi figura a la porta d'accés: "ANTONIUS (l'escut) FECIT ANNO / 1786", encara que molt possiblement existís una construcció anterior en el mateix emplaçament. De la mateixa època que el casal són la capella i, a l'altura de la primera planta, s'obren cinc finestres rectangulars que conserven les reixes del segle xviii. Les reixes i altres elements de forja són obra (estan signats) pel ferrer Claparols. La torre fortificada que corona l'edifici és un element realitzat durant el segle xix. En el jardí hi havia una pedra amb inscripcions del segle xi (1096). Referències
Can Ramis-Milans

Can Ramis-Milans és una casa d'Arenys de Mar inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a la cantonada del carrer d'Avall amb la Riera, i amb la façana principal a aquesta darrera. Història Va ser projectada per Joan Ballescar i construïda entre 1722 i 1723 per encàrrec de Josep Milans i Lleu (1660-1743), coincidint amb les noces de la seva filla Francesca de Milans i Forest amb Francesc Ramis i Masferrer (1694-1766), de Sant Celoni. Descripció De gran dimensions, consta de planta baixa, pis i golfes. Les obertures estan emmarcades amb pedra, simètricament col·locades, la teulada és a tres vessants. Té tres façanes, una de les quals dona a un jardí interior, que també té accés pel carrer lateral, i les cantonades també són de pedra. A la planta baixa hi ha obertures que són finestres i altres portes, aquestes tenen una motllura cilíndrica que discorre per brancals i llinda. Al primer pis, les obertures són totes balcons, aquest també tenen aquesta decoració, al segon pis o golfes, les obertures són més petites i són finestres. Hi ha una cornisa que tanca la façana. Referències Vegeu també Palau Meca Can Ramis (Sant Celoni) Ca l'Armera Enllaços externs «Can Ramis-Milans». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Rovira (Vilajuïga)

Can Rovira és una casa de Vilajuïga (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És a l'oest del nucli urbà de la població de Vilajuïga, al barri de l'Estació. La finca està situada a la riba esquerra de la riera de Quermançó i està delimitada, al nord, per les vies del tren, i al sud, pel carrer del General Moragues. És un edifici exempt envoltat d'un gran jardí i format per diversos cossos adossats, que li confereixen una planta irregular, tot i que allargada. L'edifici principal és de planta rectangular, amb la coberta a dues vessants de teula, i distribuït en planta baixa, pis i golfes. Presenta un altell de planta quadrada amb terrat, que sobresurt de la teulada i està decorat amb motllures geomètriques. La façana principal, orientada a l'est, presenta tres obertures per pis. La porta d'accés és d'arc rebaixat amb emmarcament d'obra, igual que els finestrals situats a banda i banda. Al pis, hi ha tres finestrals rectangulars amb emmarcament d'obra triangular, amb sortida a tres balcons exempts amb barana de ferro treballada. A la part superior, una motllura horitzontal a manera de cornisa, delimita la façana. Per damunt seu hi ha el coronament de la façana, consistent en un gran frontó triangular motllurat, amb una finestra quadrada amb emmarcament també triangular. Posteriorment, per la banda sud d'aquest edifici, es va afegir un cos de planta rectangular, utilitzat com un altre habitatge. Presenta escales directes des del jardí al primer pis i terrassa. Al nord hi ha tres cossos més adossats: una petita ampliació de l'edifici original, un cos rectangular de dues plantes amb terrassa amb balustrada al primer pis i porxo a baix, i un altre cos transversal a l'anterior, amb terrat. Adossat a la façana oest hi ha un altre gran cos rectangular, amb coberta a una vessant. A la part davantera hi ha una pèrgola i la piscina. La construcció es troba arrebossada i pintada de tonalitats grogues. Referències
Can Sanglàs

Can Sanglàs és una casa de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció tipològica L'edifici és de planta, dos pisos, caseta i golfes amb cinc eixos compositius verticals molt marcats. L'estructura de la façana es va repetint seguint el següent mòdul: a ran de carrer trobem un portal d'arc rebaixat amb dovelles regulars, al primer pis un balcó amb brancals i llinda de pedra i barana de ferro forjat, el segon pis també hi ha un balcó, però més petit. Per acabar, tenim un òcul ovalat a les golfes. A la planta baixa hi ha un sòcol de carreus de pedra, mentre que la resta de l'edifici és arrebossat. El ràfec de la coberta se sustenta per biguetes de fusta. La dovella central del portal d'accés mostra un medalló esculpit. Història Aquest era l'habitatge de la família Sanglas. Josep Sanglas tenia el 1842 una petita fàbrica de teixits de cotó que amplià amb una filatura moguda per energia hidràulica aprofitant el canal industrial del Ter. El seu net Josep Sanglas Alsina, junt amb Josep Serra, el 1908 va fundar la S.A. Serra, la gran constructura catalana de maquinària tèxtil. Referències
Can Serraparera

Can Serraparera és una masia del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular format per planta baixa i dos pisos, amb jardí. La coberta és de teula a dues vessants. La façana principal, a l'Avinguda Roma, té tres portes d'arc escarser a la planta baixa, set balcons rectangulars al primer pis i set finestres quadrades al segon. A la banda esquerra hi ha un cos annex amb una galeria d'arcs escarsers a la planta baixa i carpanells al primer pis. Història Hi ha diverses referències documentals sobre les famílies Parera, Serre i Serraparera des del segle xiv. L'any 1770 hi consta com a propietari Josep Deu i el 1844 passà a mans de Ramon Tort. L'antiga masia, amb porta d'arc de mig punt, va passar a ser masoveria el segle xix quan es va fer la construcció del nou edifici. En l'actualitat, el conjunt, que ha experimentat importants modificacions, és dedicat a l'Escola Taller. (Datació per font) Referències Enllaços externs Can Serraparera Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Can Trias de Bes

Can Trias de Bes és un edifici situat al carrer Major, 37-39 de Sant Joan Despí (Baix Llobregat), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Construïda al segle xviii, antigament era coneguda com a torre de l'Oliva, i la família barcelonina Trias de Bes la feia servir com a casa d'estiueig. Durant la Guerra Civil fou un centre de la CNT, des d'on es controlaven els proveïments. Descripció És una masia de planta rectangular formada per tres crugies, de planta baixa, pis i golfes i coberta a quatre vessants, d'on sobresurt una torre mirador quadrangular també amb teulada a quatre vessants. A la façana posterior, a nivell del pis, hi ha una galeria de set obertures d'arc carpanell. A la façana lateral s'hi adossa una capella de planta baixa, sobre e que hi ha una terrassa amb una escala que baixa fins al jardí. El ràfec presenta una senzilla imbricació ceràmica. El paraement és arrebossat amb esgrafiats imitant carreus a la planta baixa i línies emmarcant les obertures, amb plafons rectangulars intercalats. Del mur perimetral que tancava la finca se'n conserven les dues portalades, rematades amb una cornisa prominent. El 1928 es va construir el jardí, segons el projecte de Gaietà Cabañes. Més recentment, s'hi varen instal·lar una piscina i pistes de tennis. Referències Enllaços externs «Can Trias de Bes». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Can Vilaró (Anglès)

Can Vilaró és un edifici al municipi d'Anglès catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment els baixos de la casa funcionen com a forn i despatx de pa. Es tracta d'un immoble de dues plantes i golfes, que fa cantonada amb el carrer del Castell i que és a la dreta del carrer de l'Empedrat. Cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i amb un gran ràfec, respon a la tipologia de casa medieval. La planta baixa destaca pel gran portal d'accés adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de gran mida molt ben escairades. El portal al mateix temps es troba flanquejat per dues obertures: a la dreta hi ha una gran obertura rectangular, que actua com a portal secundari i que consta de llinda monolítica conformant un arc pla i muntants de pedra. A l'esquerra hi ha una minúscula obertura rectangular amb muntants de pedra. Pel que fa al primer pis, aquest consta de tres obertures de similar tipologia, és a dir: rectangulars, amb llinda monolítica conformant un arc pla, muntants de pedra ben escairats, ampit treballat i a sota del qual hi ha la solució que consisteix a disposar tres pedres com a mesura de reforç i suport en el sosteniment de la pesant finestra. De les tres destaca especialment la finestra central molt més accentuada, ja que té una grandària major, completament simètrica al gran portal adovellat amb el qual comunica a través de les dues pedres de reforç. La llinda d'aquesta finestra recull una inscripció que diu: FRANCISCUS GUNDAY PRÊ 1680 Finalment, el segon pis exerciria les tasques de golfes i reprodueix la mateixa solució o plantejament formal aplicat en el pis anterior. L'única diferència apareix en les tres finestres d'aquest segon pis les quals tenen una grandària sensiblement menor i no disposen d'ampit en comparació en les de la planta noble. A tall d'apunt, destaca la pervivència, en la façana que dona al carrer de l'Empedrat, d'un antic banc de pedra adossat a la façana. Referències Enllaços externs «Can Vilaró». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Can Vilaró

Can Vilaró es un edificio residencial, situado en el municipio de Anglés (provincia de Gerona, Cataluña, España) y en la calle del Empedrat número 9, del período de los siglos XVI-XVII y catalogado en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña. Actualmente los bajos de la casa funcionan como horno y venta de pan.​ Se trata de un inmueble de dos plantas y buhardilla, que hace esquina con la calle del Castell y que está a la derecha de la calle del Empedrat. Cubierto con un tejado a dos aguas de vertientes a fachada y con un gran alero, responde a la tipología de casa medieval.​ La planta baja destaca por el gran portal de acceso adintelado de arco de medio punto con unas dovelas de gran tamaño muy bien escuadradas. El portal al mismo tiempo se encuentra flanqueado por dos aberturas: a la derecha hay una gran abertura rectangular, que actúa como portal secundario y que consta de dintel monolítico conformando un arco plano y montantes de piedra. A la izquierda hay una minúscula abertura rectangular con montantes de piedra.​ En cuanto al primer piso, este consta de tres vanos de similar tipología, es decir: rectangulares, con dintel monolítico conformando un arco plano, montantes de piedra bien escuadrados, antepecho trabajado y debajo del cual está la solución que consiste en disponer tres piedras como medida de refuerzo y apoyo en la sustentación de la pesada ventana. De las tres destaca especialmente la ventana central mucho más acentuada ya que tiene un tamaño mayor, completamente simétrica al gran portal adovelado con el que comunica a través de las dos piedras de refuerzo. El dintel de esta ventana recoge una inscripción que dice:.​ Franciscus GUNDAY pre 1680.​ Finalmente, el segundo piso ejercería las tareas de buhardilla y reproduce la misma solución o planteamiento formal aplicado en el piso anterior. La única diferencia aparece en las tres ventanas de este segundo piso las que tienen un tamaño sensiblemente menor y no disponen de antepecho en comparación me las de la planta noble.​ A modo de apunte destaca la pervivencia, en la fachada que da a la calle del Empedrat, de un antiguo banco de piedra adosado a la fachada.​ Véase también Calle de Avall. Calle del Empedrat. Iglesia de Sant Miquel, de estilo renacentista. Iglesia de Sant Pere Sestroques. Ermita de Santa Bárbara. Complejo industrial y Vapor Burés. Café de l'Aliança Edificio de Can Cendra. Casa Doctor Vinyes o Can Peix. La Torre o Villa Eulalia. Can Cuc Ca l'Esparter Cal Rellotger Cal Noi Cal Sabater Referencias Enlaces externos
Can Vilatort

Can Vilatort és una masia del municipi de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una masia orientada cap a l'est amb una estructura coberta a dos vessants. És un edifici de planta baixa i pis. El portal de la façana principal, dovellat, està descentrat cap a l'esquerra. A la clau hi ha un relleu d'una creu. Al damunt del portal hi ha una finestra espitllerada i una de pedra semi arquejada. A la seva dreta hi ha una altra finestra d'arc gòtic i a la planta una pedra d'arc pla. A l'extrem esquerre de la façana principal hi ha un contrafort. La façana nord fa una corba en el seu traçat. Al darrere de l'edifici hi ha un pou de pedra. El mas Vilatort apareix en butlles dels anys 1002, 1007, 1098 i 1120. Bartomeu Vilatort apareix en un document de l'any 1417 com a veí de la parròquia. El mas és anomenat al fogatge de 1515. Referències
Capella de la Pietat (Berga)

La capella de la Pietat és un edifici de Berga protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici d'una sola nau cobert amb volta de canó. L'interior presenta una decoració totalment neoclàssica, columnes estriades, fris, enguixat, etc. En canvi, l'exterior és força auster. Sembla una casa entre mitgeres d'una sola alçada amb la façana parcialment arrebossada, feta de grans carreus de pedra ben escairat. L'únic element que ens porta a pensar que estem davnt d'un edifici religiós és la petita espadanya dels peus. L'entrada és un arc de mig punt amb un òcul a la zona superior de la façana. Història Presenta alguns elements considerats del preromànic, malgrat l'estructura correspon al segle xii. Consta documentalment que els obrers que treballaren al recinte, posteriorment ho feren a Santa Maria d'Avià, també al segle xii. Un segle més tard la capella fou regentada per frares mercedaris que més tard passaren al convent de Santa Magdalena i després a Sant Joan. Fou parròquia de Berga fins al 1277, mentre es construïa la de Santa Eulàlia. El 1665 fou objecte d'una restauració barroca. Referències
La Salut de la Moixina

La Capella de Nostra Senyora de la Salut és una obra del municipi d'Olot protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una petita esglesiona d'una sola nau, capçalera quadrada i teulat a dues aigües. Té un petit campanar de cadireta damunt la façana principal. Història La seva existència és deguda a l'empenta del rector de la parròquia de Sant Esteve d'Olot Mossèn Joan Delgar: El rector va acordar de construir-hi una capella i les obres començaren el 27 de setembre de 1883. Narcís Conill va fer donació dels terrenys i els veïns contribuïren amb les almoines i amb el treball. El 15 d'octubre de 1884 la capella va quedar llesta per estrenar-se. Els documents diuen que "fou cap feyner y empresari Josep Carré de Ridaura". Va ser restaurada l'any 1942 degut a les destrosses que s'hi efectuaren durant la guerra civil. L'any 1984 va caldre fer una nova restauració. Se'n va encarregar la parròquia de Les Fonts i degut a la vinculació que la capella té dins la creativitat artística d'alguns pintors olotins, es va demanar a tots aquells artistes que poguessin, de fer una donació d'una obra, per tal de fer una exposició i reunir diners per l'arranjament dels teulats i pintats de la capella. Referències