NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Central Market, Sabadell

The Central Market of Sabadell (Catalonia, Spain) is a large building designed between 1927 and 1930 by local architect Josep Renom i Costa, spanning both the "monumentalism" typical of the construction craze at the end of Miguel Primo de Rivera's dictatorship and the beginning of the Second Spanish Republic. In 2004 it underwent renovation work. It was devised at the time as a specially fine model for municipal structures of this sort. On the sides is inscribed the Catalan word for "market", mercat. Its floor is an irregular quadrilateral, and its basement included originally an ice factory which, however, was closed at the onset of the Republic because the former government didn't pay for its costs. Background Prior to the construction of the current structure the area had been used as the city's market grounds for centuries. Researcher Joan Alsina located an early reference to a medieval market in a Latin volume called Liber Feudorum Maior calling it mercato de Sancto Salvatore, as early as February 12, 1064. Being used as an important public space and Sabadell already important in the Catalan region of Vallès, it attracted a good deal of tradesmen and farmers from other towns. The need to build a permanent market arose in the late 19th century, after a market in the same location had to be replaced due to its faulty construction, but a permanent solution wouldn't be found until the 1910s, along with further urbanisation of the city area, mostly under its architect Josep Renom i Costa. References External links Description at Pobles de Catalunya. Mercat Central Sabadell.com Sabadell.cat Archived 2011-09-30 at the Wayback Machine
Mercado Central de Sabadell

El Mercado Central de Sabadell (Cataluña, España) es un edificio grande diseñado entre 1927 y 1930 por el arquitecto local Josep Renom i Costa, que abarca el "monumentalismo" típico de la construcción de finales de la dictadura de Miguel Primo de Rivera y el comienzo de la Segunda República española. Diseño En 2004 fue sometido a trabajos de renovación.​ Fue concebido al comienzo como un modelo ideal para las estructuras municipales de este tipo.En los lados está inscrita en catalán la palabra "mercado", mercat. Su piso es un cuadrilátero irregular, y contiene también un sótano que incluyó originalmente una fábrica de hielo que, sin embargo, fue cerrado al inicio de la República, porque el gobierno anterior no pagar sus costos.​ Historia Antes de la construcción de la actual estructura, la zona había sido utilizado como plaza de mercados durante siglos. Las investigaciones de Joan Alsina marcan como predecesor,un mercado medieval que aparece mencionado en un volumen en latín llamado Liber Feudorum Maior llamando mercato de Sancto Salvatore, de 1064. Se utilizó como un importante espacio público en Sabadell atrayendo a una buena parte de comerciantes y agricultores de otras ciudades. La necesidad de construir un mercado permanente surgió en el siglo XIX, después de la sustitución de un mercado por construcción defectuosa, pero una solución permanente no se encontró hasta la década de 1910, junto con la urbanización de la zona de la ciudad, principalmente en vida de su arquitecto Josep Renom i Costa.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Mercado Central de Sabadell. Descripción en Pobles de Catalunya. Mercat Central Sabadell.com Sabadell.cat Archivado el 30 de septiembre de 2011 en Wayback Machine.
Parc del Guinardó

Parc del Guinardó är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc del Guinardó ligger 194 meter över havet. Terrängen runt Parc del Guinardó är kuperad åt nordväst, men åt sydost är den platt. Havet är nära Parc del Guinardó åt sydost. Närmaste större samhälle är Barcelona, 3,5 km söder om Parc del Guinardó. Kommentarer Källor
Ateneu Popular de Nou Barris (edifici)

L'Ateneu Popular de Nou Barris és una nau del 1977 situada al número 11-15 del carrer de Portlligat de Barcelona, seu de l'entitat que porta el mateix nom. Descripció La nau de l'Ateneu Popular de Nou barris és una antiga planta asfàltica, un edifici baix de 120 m de longitud i una amplada constant de 5 m. En un dels seus extrems se situa una caixa escènica, de més de 18 m d'alçària, realitzada en una ampliació del 1990 de l'arquitecte Carles Bel, que va dotar l'edifici d'un nou cos en altura on s'encabien també locals d'assaig i oficines. El teatre consta d'un escenari de 14 m d'amplada, 10 m de profunditat i 14 m d'alçària fins a la pinta, i una sala amb un aforament de 320 persones assegudes i 600 dempeus. També al bar de l'entitat, conegut com «el local», s'hi fan actuacions de petit format els caps de setmana, com cabaret, circ, actuacions musicals. El projecte de reforma de Fornari + Rojas Arquitectos, dels anys 2009-2010, va adaptar l'edifici per posar-lo d'acord a les normatives i va reorganitzar els entorns de la nau i la part de l'ingrés, el porxo va esdevenir hall, la cuina-bar i el gimnàs, que es va ampliar. Aquest projecte va canviar del tot l'aspecte de l'edifici, que ara es compon d'una impactant façana de colors negre i vermell, de vint-i-tres mòduls, amb peces de vidre u-glass, i un revestiment de xapa metàl·lica plegada. Història El gener de l'any 1977, després de moltes manifestacions i reivindicacions, un grup nombrós de veïns i veïnes va ocupar i desmantellar una planta asfàltica, que feia temps que contaminava el barri. El mes de juny d'aquell mateix any començava el periple escènic de la nau, convertida en Ateneu Popular, amb les Trenta Hores de Cultura Popular. Actualment, l'Ateneu té en el circ social i la formació els dos eixos de treball principals. Les activitats s'organitzen en l'Escola Infantil de Circ (des del 1984) i la Juvenil (des del 2003), els cursos de circ, la formació de formadors i el circ, i la discapacitat. Pel que fa a la producció, l'any 1996 l'Ateneu va posar en marxa el Circ d'Hivern, amb produccions anuals en residència, en exhibició i de gira. També acull cada any les creacions col·lectives dels Combinats de Circ. Es procura crear un circuit estable de circ de sala i es promouen les gires dels seus espectacles, així com el treball en xarxa amb altres centres. Les residències de creació es fan també conjuntament amb altres espais, com La Central del Circ, situada al Fòrum de Barcelona. Al teatre de l'Ateneu també assagen els membres de l'Escola de Circ Rogelio Rivel, que té la carpa al solar contigu, s'hi fan activitats escèniques de tota mena (teatre, concerts, actes del barri) i en altres dependències de l'edifici tenen la seu diverses entitats i hi ha bucs d'assaig per a grups de música. L'Ateneu forma part de la xarxa de fàbriques de creació municipals. El Bidó de Nou Barris és l'associació que el gestiona des del 1990 i està constituïda per veïns que de manera autogestionària i participativa s'organitzen en comissions amb el suport de tècnics professionals contractats. Referències
Institut Dertosa

L'Institut «Dertosa» és un dels instituts de la ciutat de Tortosa, fundat l'any 1928. També és un edifici catalogat com a obra de caràcter històric del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Entre 1956 i el curs 2017-18 va portar el nom de Joaquim Bau. A partir però del curs 2018-19 va canviar-lo pel nom de la ciutat romana de Dertosa. El centre imparteix els cursos d'ESO, Batxillerat (Ciència i tecnologia, amb 10 itineraris, Humanitats i ciències socials, amb 4 itineraris, i Arts) i alguns cicles formatius de Cuina i sala. A partir del curs 2020-2021 se converteix en un dels pocs instituts públics de Catalunya que ofereixen el Batxillerat Internacional Descripció Se situa dins un recinte rectangular que fa cantonada amb l'Avinguda de l'Estadi i el camí dels Codonyers. L'edifici principal té la façana a l'Avinguda de l'Estadi al barri de Ferreries. Consta de dos cossos adossats amb continuïtat a l'interior. El cos d'accés presenta planta baixa i quatre pisos, el lateral un pis menys. S'obren a l'exterior mitjançant galeries de finestrals rectangulars. Es va afegir un tercer cos a nivell de la façana, a l'esquerra de l'entrada, prefabricat. Perpendicular a aquest sector principal hi ha una ala de dos pisos, al final de la qual un altre sector paral·lel al primer, determina un rectangle de tres costats al mig del qual es troba una pista d'esports. Aquests dos cossos posteriors són de planta i un pis. A la planta baixa del segon cos es troba el bar. Les classes, laboratoris i altres dependències es troben repartides per la resta de l'edifici. El material és maó, arrebossat o vist, i bigues de formigó o ferro. Teulada plana. Història Data de les darreries dels anys seixanta del segle xx. El curs 1969-1970 es va inaugurar com a centre de batxillerat. El primer institut de batxillerat de Tortosa es fundà pels voltants de 1844. La manca d'alumnat i les dificultats econòmiques van fer que es tanqués el 1848. El 1863, la Reina Isabel autoritza l'obertura d'un segon institut on es podran impartir tots els estudis de segona ensenyança. Es creà així mateix una càtedra de dibuix lineal, ornament i figura. El fet que l'hagués de mantenir el municipi fa que el 1877 es torni a tancar. Tortosa resta sense institut des de 1877 fins al 1928. En lloc seu hi ha dos centres privats. El 7 d'octubre de 1928 es creà el nou institut amb continuïtat fins avui. Les seus de l'institut han estat diverses. A part de l'actual, la més representativa ha estat l'antic seminari conciliar al carrer Montcada. Referències
Els Til·lers

Els Til·lers és una escola pública d'educació primària situada al terme municipal de La Masó (Tarragona). La construcció va ser petició expressa de l'Ajuntament a la Mancomunitat de Catalunya (1914-1925). És una escola rural que forma part del ZER Francolí (Zona Escolar Rural, agrupació d'escoles petites i properes que comparteixen projecte i model educatiu), juntament amb les escoles: el Bosc (al municipi de Mont-ral), de la Riba (al municipi de la Riba) i Rocabruna (al municipi de Valls), on s'hi imparteixen els nivells des d'Infantil fins a Primària. A més, el ZER Francolí forma part del programa d'Escola Nova 21. Història És una de les quatre escoles que van ésser creades com a model, per iniciativa del President de la Mancomunitat Enric Prat de la Riba i Sarrà (1870-1917), per tal d'instaurar a Catalunya l'Escola Nova, basat en el sistema educacional del mètode Montessori. L'escola va ser projectada l'any 1914 (per l'Arquitecte Adolf Florensa i Ferrer, 1889-1968), es va adjudicar la construcció al novembre de 1915, i va ser inaugurada el gener de 1920, amb l'assistència de n'Eugeni d'Ors i Rovira (1881-1954), qui aleshores era Director d'Instrucció Pública de la Mancomunitat. El concepte d'Escola Nova té origen a finals del segle xix, i pretén fer un canvi en el sistema pedagògic que fins aleshores s'estava realitzant, impulsant l'aprenentatge actiu dels alumnes. Després de la Guerra Civil Espanyola, l'Escola Nova va ser eliminada de totes les escoles, i no va ser fins a la dècada dels 70, en que grups de pedagogs van treballar per tornar-la a les escoles catalanes, eren els anomenats Moviments de Renovació Pedagògica, d'entre aquests moviments un dels més importants va ser l'Agrupació de Mestres Rosa Sensat. A més de Els Til·lers, l'any 1915 el Consell Permanent de la Mancomunitat acorda construir tres escoles més com a model a seguir (una per cada comarca catalana), que són: la d'Els Torms (a la comarca de les Garrigues), la de Sant Llorenç Savall (a la comarca del Vallès Occidental, actualment CEIP Josep Gras), i la de Palau-Savardera (a l'Alt Empordà, actualment CEIP Martí Inglès). L'escola Els Til·lers és la única, des que es va inaugurar, que mai ha deixat de fer la seva funció com a escola. Referències
Escola Abel Ferrater

L'escola Abel Ferrater és l'escola pública de la Selva del Camp. Aquesta institució ha tingut diversos noms i diverses ubicacions al llarg de la seva història. Als seus inicis es deia Escuelas Nacionales i no tenia cap edifici concret, ocupava diferents espais municipals per ubicar xiquets i xiquetes per edats. Alguns emplaçaments van ser a Santa Llúcia, al Castell, a la placeta de la Palma, al carrer Major. L'any 1962, finalment es va construir el primer edifici escolar, al camí de Tarragona i va adoptar el nom de José Cristiá. L'any 1977 es va estrenar un nou edifici ubicat al carrer Francesc Crusats i es va passar a dir «Escola Gil Cristià i Arbós». Amb el creixement demogràfic dels anys 1990, la demanda de l'escola pública de la Selva anava augmentant i va caldre construir un nou edifici, preparat per acollir dues línies d'Educació Infantil i Primària. Així és que el 2006 es va inaugurar l'actual edifici, situat a la Rasa de Ferrater. L'1 de novembre de 2008 va rebre el seu nom actual, per honorar el nou donador de les terres, Abel Ferrater i Hortet. Referències
Escola Baldiri Reixac

L'Escola Baldiri i Reixac és unc centre educatiu públic de Barcelona, situat a Can Muntaner de Dalt, una antiga masia dins el Parc Güell, reformada per Antoni Gaudí per encàrrec d'Eusebi Güell. Va ser inaugurada durant l'Exposició Internacional de 1929 per l'infant Jaume de Borbó i el general Miguel Primo de Rivera, encara que no hi ha constància de cap document oficial que en confirmi la posada en funcionament. Història El 29 de març del 1931, el patronat escolar de l'Ajuntament de Barcelona inaugurà 11 escoles públiques en un acte conjunt que tingué lloc al grup escolar Milà i Fontanals. Entre aquestes anomenades «escoles belles», hi havia la Baldiri Reixac, que rebé el nom en honor del pedagog empordanès Baldiri Reixac i Carbó, nascut el 1703 i un dels primers difusors a Catalunya de nous sistemes educatius. L'objectiu d'aquestes escoles, impulsades per Manuel Ainaud, assessor tècnic de la Comissió de Cultura municipal, va ser aplegar una selecció de mestres excel·lents i enriquir l'ensenyament amb activitats educatives innovadores, a més de reunir a l'aula alumnat de totes les classes socials. En arribar la dictadura franquista, l'escola va canviar el nom pel de General Primo de Rivera i va substituir la pedagogia activa pel sistema propi de la ideologia nacionalsindicalista. No va recuperar el nom d'origen ser fins al 1983. El 1985, l'Ajuntament de Barcelona dedicí traslladar l'escola a un nou edifici emplaçat fora del parc, però l'oposició de la comunitat escolar i diversos anys de negociacions van evitar que el projecte continués endavant. Entre 1992 i 1994, l'antiga torre va ser rehabilitada pels arquitectes José Antonio Martínez Lapeña i Elies Torres i es va inaugurar el 1995, després de tot un curs en obres en què l'activitat escolar es va fer a la Institució Pinadell de Gràcia. El 2006 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. Referències Bibliografia Babiano i Sànchez, Eloi. Baldiri Reixac, l'escola del Park Güell (1931-2011), 2013. Enllaços externs Escola Baldiri Reixac - Lloc web oficial
Comarques gironines

Les Comarques Gironines és una de les vegueries catalanes i un dels vuit àmbits funcionals territorials de la Generalitat de Catalunya definits en el Pla territorial general de Catalunya. Té una població de 814.218 habitants. A vegades també s'empra el terme comarques gironines per a referir-se a la província de Girona: de fet, l'única diferència és que la província de Girona inclou també una part de la comarca de la Baixa Cerdanya i també els municipis d'Espinelves, Vidrà i Viladrau, pertanyents a la comarca d'Osona. Inclou les comarques a l'entorn de la ciutat de Girona: el Gironès, la Selva, el Pla de l'Estany, la Garrotxa, el Ripollès, l'Alt Empordà i el Baix Empordà. Les poblacions més importants són Girona, Figueres, Blanes i Lloret de Mar seguides d'Olot, Salt, Palafrugell, Sant Feliu de Guíxols, Roses, Palamós i Banyoles. L'economia és molt diversificada: agricultura, ramaderia, indústria, serveis (administratius, turístics de platja, turístics culturals, logístics), etc. Dades actualitzades l'1 gener 2025. Vegeu també Associació Gironina de Teatre Referències
Comarques gironines

Die Comarques gironines („Comarcas von Girona“) sind eines von sieben Territorien (àmbits funcionals territorials) der Autonomen Gemeinschaft Katalonien, die 1995 mit dem Regionalplan (Pla territorial general de Catalunya) durch Gesetz beschlossen wurden. Die Comarques gironines haben eine Fläche von 5558 km² und 573.123 Einwohner (2009). Das Territorium liegt im äußersten Osten Kataloniens an der Grenze zu Frankreich. Comarcas Stand: 2009 Àmbits funcionals territorials (AFT) Alt Pirineu i Aran Àmbit Metropolità de Barcelona Ponent Camp de Tarragona Comarques Centrals Terres de l’Ebre Siehe auch Liste der Comarques Kataloniens
Comarques Gironines

Comarques Gironines (Catalan pronunciation: [kuˈmar.kəs ʒi.ɾuˈni.nəs]; English: Girona counties) or the Girona region is the northeasternmost of the nine regions (vegueries) of Catalonia. It has an area of 5,558 km² and 761,690 inhabitants as of 2022. Located by the border with Northern Catalonia in France, the region includes the counties of Gironès, Alt Empordà, Baix Empordà, Garrotxa, Pla de l'Estany, Ripollès and Selva. Within Catalonia, it borders Alt Pirineu to the west, Central Catalonia to the south-west and Barcelona to the south. Its demarcation is similar to that of the Spanish province of Girona, which differs from the vegueria in that it also includes part of Baixa Cerdanya and the municipalities of Espinelves, Vidrà and Viladrau, which belong to Osona. The county of Ripollès, along with Lluçanès and Osona in Central Catalonia, comprise the natural region and proposed separate vegueria of Alt Ter. The region's capital is the city of Girona. Demography See also Dipsalut, the region's health body Ter department Diocese of Girona References
Comarcas gerundenses

Las comarcas gerundenses (en catalán y oficialmente Comarques Gironines) es uno de los ocho ámbitos funcionales territoriales de la Generalidad de Cataluña definidos en el Plan territorial general de Cataluña, para un hipotético desarrollo de Cataluña en veguerías. Tiene 5584 km² y 804 851 habitantes.​ Incluye las comarcas de la periferia de la ciudad de Gerona: el Gironés, la Selva, el Pla de l'Estany, la Garrocha, el Ripollés, el Alto Ampurdán y el Bajo Ampurdán. A veces también se emplea el término comarcas gerundenses para referirse a la provincia de Gerona: de hecho, la única diferencia es que la provincia de Gerona incluye también una parte de la comarca de la Baja Cerdaña. Las poblaciones más importantes son Gerona, Olot y Figueras, seguidas de San Feliu de Guixols, Blanes, La Bisbal del Ampurdán, Lloret de Mar, Palamós y Castillo de Aro. La economía está muy diversificada: agricultura, ganadería, industria, servicios (administrativos, turísticos de playa, turísticos culturales, logística), etc. Comarcas Referencias
Comarques gironines

Les Comarques gironines constituent l'un des huit domaines fonctionnels territoriaux définis par le plan territorial général de Catalogne. C'est également une viguerie sous le nom de Girona suivant le projet de loi sur l'organisation de la Catalogne Veguerial (Llei de l'Organització Veguerial de Catalunya, 2009). Géographie Elles englobent l'aire métropolitaine de l'agglomération de Gérone constituée de sept comarques, pour une superficie de 5 558 km2 et une population de 573 123 habitants en 2009. Comarques Alt Empordà Baix Empordà Garrotxa Gironès Pla de l'Estany Ripollès Selva Notes et références Voir aussi Article connexe Plan territorial général de Catalogne Portail de la géographie Portail de la Catalogne Portail des Pyrénées
Comarques gironines

Le Comarques Gironines (le comarche di Girona in italiano) è una delle otto aree funzionali territoriali o vegueria della Generalitat de Catalunya definite nel Piano Territoriale Generale della Catalogna. Ha una superficie di 5558 km² e una popolazione di 761 690 abitanti. Situato nell'estremo est della Catalogna e confinante col dipartimento dei Pirinei Orientali (Pirineus Orietals in catalano) conosciuto anche come la catalogna del nord, comprende le comarche attorno alla città di Girona: Gironès, Selva, Pla de l'Estany, Garrotxa, Ripollès, Alt Empordà e Baix Empordà. Talvolta il termine comarques gironines viene utilizzato anche per riferirsi alla provincia di Girona: l'unica differenza, infatti, è che la provincia di Girona comprende anche parte della regione della Baixa Cerdanya e anche i comuni di Espinelves, Vidrà e Viladrau, appartenenti alla contea di Osona. Le città più importanti sono Girona, Figueres, Blanes e Lloret de Mar, seguite da Olot, Salt, Palafrugell, Sant Feliu de Guíxols, Roses, Palamós e Banyoles . L'economia è molto diversificata: agricoltura, allevamento, industria, servizi (amministrativi, turismo balneare, turismo culturale, logistica, ecc. Demografia Note
Escola del Bosc

La Escola del Bosc fue una institución pedagógica nacida a iniciativa de la Ayuntamiento de Barcelona e inspirada en los movimientos pedagógicos republicanos. La Mancomunidad de Cataluña y el Ayuntamiento de Barcelona, habían empezado a considerar la cuestión escolar como cosa propia a partir del 1914. La presencia en el Ayuntamiento de un número importante de regidores republicanos especialmente preocupados por las cuestiones pedagógicas, hizo que el tema escolar aconteciera uno de los ejes de la política municipal, además de contar con un presupuesto importante por el área de cultura aprobado el 1908. La influencia de movimientos pedagógicos como el Escuela Moderna y los centros escolares vinculados a los ateneos obreros habían creado una oferta pedagógica con unos contenidos ideológicos que no podían satisfacer nada la burguesía industrial, y finalmente esta consideró conveniente hacer una oferta propia de plazas gratuitas de enseñanza pública de calidad. Esto fue posible porque existieron maestros de categoría que aportaron todo su esfuerzo: Rosa Sensat, Pere Vergés y Farrés, Josep Puig Elías, Artur Martorell... La Escola del Bosc estaba ubicada en la antigua torre Laribal, al Parque de Montjuic. El edificio fue reformado y adaptado por Antoni Helecho que había ganado un concurso con su proyecto en 1913. Fue inaugurada lo 8 de mayo de 1914. La mayoría de las clases se hacían al aire libre, y la expresión corporal y la música tenían un papel bastante importante. La positiva experiencia de la Escuela de Bosque animó a crear otros centros escolares municipales de características similares, uno en la playa y otro en El Guinardó, en el segundo parque municipal hecho en Barcelona. También en el campo de los parvularios el Ayuntamiento optó por una línea avanzada. Después de enviar maestros becados a aprender el método Montessori, creó a Barcelona dos centros que lo aplicaran, la Casa de los Niños, a la calle Aribau, 155 (trasladada en 1932 a la calle Córcega, 268​), y la Escuela Montessori de la calle Ataülf, 12. Bibliografía El juego como actividad educativa instruir deleitando. María de Borja y Solé. Barcelona-1984 ISBN 84-75281117 Referencias Enlaces externos Las escuelas en la naturaleza en España. De Rosa Sensat a la actualidad. Escuelas bosque de España. Mapa- directorio.