NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mercat del Guinardó

El Mercat del Guinardó és un edifici situat als carrers de l'Oblit, 27-35 i el passatge de Llívia, 12-34 del barri del Guinardó de Barcelona. Història i descripció Des de mitjans dels anys 1920, els veïns del Guinardó lluitaren per tenir un mercat més a prop. El 1931, l'Ajuntament de Barcelona comprà els terrenys del passatge de Llívia, i durant anys, hi havia un mercadal a l'aire lliure que més endavant es traslladà a una nau industrial propera. A començaments dels anys 1950, s'inicià la construcció del mercat, projectat per l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Musté i fou inaugurat el gener del 1954. Malgrat l'oposició dels veïns, va ser enderrocat el 2009, conservant-ne només la torre d'entrada, adaptada com a edifici d'oficines dins del nou conjunt, projectat per l'equip Bayona-Valero i inaugurat el 2015, que compta amb un supermercat, un CAP, una residència per a gent gran i una plaça. Referències Enllaços externs Mercat del Guinardó - Lloc web oficial
Mercat del Triomf

El Mercat del Triomf és el segon mercat més antic de Terrassa, després del Mercat de la Independència. Situat al barri de Sant Pere, és un monument protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció L'edifici, construït per a mercat de queviures, es compon de dues naus, un pati central i soterranis. El soterrani aprofita el desnivell del terreny i inicialment s'hi instal·laren dipòsits de mercaderies i una quadra amb menjadores per a les cavalleries dels pagesos forans; a més, també ha allotjat la cambra frigorífica i una màquina per fabricar gel. El mercat es proveïa d'aigua d'un pou construït al mateix soterrani. Totes quatre parets tenen finestrals amb persianes; els vidres de les finestres són d'un to blau fosc. Les parades d'aliments són revestides de rajola de València i amb taulells de marbre per al peix. A banda i banda de l'edifici hi ha voreres amples i porxada, prevista per a l'ampliació dels llocs de venda. El 1975 el mercat tenia 96 parades i 150 metres cúbics de frigorífic. Als inicis, el mercat comptava amb 134 llocs de venda (71 a l'interior i 63 a l'exterior); actualment hi ha 42 parades distribuïdes en dues fileres centrals, circumval·lades per dos passadissos de dues alineacions laterals, 9 de les quals són mòduls de venda que es troben a l'exterior en uns porxos on els pagesos instal·len les seves parades de fruita i verdura. Història Les obres de construcció foren adjudicades en subhasta pública a Jaume Manyosa i Boadella, per un valor de cost de 101.000 pessetes, més 68.000 de les obres interiors. S'hi va aplicar el mateix reglament ja vigent al Mercat de la Independència. Fou inaugurat el 8 de desembre del 1928 i se li posà el nom de Mercat de Sant Pere, nom que conserva en la parla habitual; tanmateix, l'any 1934 l'Ajuntament acordà canviar aquest nom pel de Mercadal del Triomf, al·legant que es produïa confusionisme (potser perquè l'antic mercat del barri era a la placeta de la Creu) i que la plaça on hi ha situat el mercat duu aquest nom. L'any 1966 es produeix una denúncia de deficiències en el manteniment i la neteja dels voltants del mercat; de fet, els carrers immediats encara van trigar anys a asfaltar-se. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa
Mercat del Vendrell

El Mercat del Vendrell és una obra del municipi del Vendrell protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici aïllat que té quatre portes d'accés, una a cada banda, i una teulada amb doble vessant. Les cares laterals són compostes per una gran portalada d'arc de mig punt, vuit cossos separats per pilastres adossades que contenen unes finestres aparellades amb arc de mig punt, i per un gran sòcol. La cara de davant i la de darrere són formades per una gran portalada, al centre, d'arc de mig punt i per un grup de tres finestres semicirculars per banda col·locades de forma inclinada. Totes les portes d'accés tenen una reixa de ferro forjat. Destaca també una cornisa a la part superior. Coberta a dues vessants, amb teules de ceràmica vidriada. L'edifici és arrebossat i pintat de color blanc, la qual cosa impedeix veure els materials que el componen. Història Fou construït el 1887, quan S.M. Álvarez i Fuster fou diputat provincial al segle passat. En un primer moment fou propietat particular, però en 1901 passà a ser propietat de l'Ajuntament. Referències Enllaços externs «Mercat del Vendrell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Mercat Torner

El Mercat Torner, conegut popularment com la Plaça Nova, que la diferencia de la Plaça Vella, més antiga, és un mercat al barri del Progrés de la ciutat de Badalona a la comarca del Barcelonès. Es va construir pel creixement demogràfic i urbanístic de la ciutat, i va ser el segon mercat de Badalona. L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Construcció dins de l'anomenada arquitectura del ferro, de començament de segle xx. És a la coneguda com plaça de Torner, que està envoltada pels carrers Alfons XII, Güell i Ferrer i Providència. Es tracta d'una àmplia superfície rectangular, ocupa un total de 1.650 metres quadrats, i mesura 33 metres d'amplada i 50 de llargada. Està coberta per una interessant estructura metàl·lica composta per sis armadures en forma d'airosos arcs semicirculars, que sostenen les bigues de la coberta rematada amb una claraboia. Les testeres són transparents, un fet que li dona molta claror, si bé la construcció està orientada a Llevant i Ponent, fugint de l'excés de sol. No obstant això, la diafanitat de l'espai, molt lluminós, s'ha reduït quan es va cobrir les façanes amb planxes de fibrociment (uralita). L'interior està ben conservat, i manté gran part del seu antic caràcter. Història La història del mercat està lligada a la de l'eixample que va créixer amb la primera expansió industrial. L'augment demogràfic registrat a finals del segle xix, va fer que el Mercat Maignon, al centre de la ciutat, no cobrís les necessitats de tota la població, la major part de la qual vivia en zones allunyades del centre. El mercat va ser una de les diverses obres públiques que va realitzar el batlle Pere Sabaté i Curto, durant la dictadura de Primo de Rivera. El projecte el va realitzar l'arquitecte municipal Josep Fradera i Botey i l'enginyer municipal Enric Casas i Casals. La memòria de l'edifici conservada esmenta la necessitat de construcció d'aquesta infraestructura, però comenta que existia un joc d'interessos o unes circumstàncies que en van impedir o retardar la construcció. Lladó i Padrós creuen que l'oposició venia, naturalment, dels comerciants del Mercat Maignon. Finalment, l'edifici va ser erigit entre el maig de 1925 i el setembre de 1926. Mitjançant subhasta pública, les obres es van adjudicar a Esteve Munné i Sala, el cost total de les quals va ser de 588.275,54 pessetes; l'adjudicatari dels frigorífics va ser Josep Vidal i Trullàs, i van costar 689.446,40 pessetes. Referències
Can Mimó

Can Mimó és una masia situada dins el terme municipal de Sabadell, als afores de la ciutat, prop del pla de Sant Nicolau. Es troba en estat ruïnós des de l'any 2000, però està protegida pel Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic de l'Ajuntament de Sabadell. Documentada des del 1199, la van renovar completament a principis del segle xx. Es reconeix de lluny per la torre rodona d'obra vista d'un antic molí de vent. És un dels masos més antics de Sabadell. Els Mimó intervingueren activament en la política de la vila, principalment al segle xviii. Referències Enllaços externs Can Mimó Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament El carrer de Can Mimó de Sabadell
Miralles (Pinós)

Miralles és una masia del municipi de Pinós (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. En l'actualitat, sota el nom de Casa Miralles, és una casa que acull hostalatge com a turisme rural per a grups. A la contrada també és anomenada com Miralles de Su, per distingir-la de Miralles de Sant Serni, del terme de Torà. Situació La masia es troba a l'extrem nord del municipi, al nord-oest de Matamargó, però molt més a prop de Su (Riner). Està arrecerada als peus de la solana de la costa de Miralles, als fondals del marge esquerre de la riera de Matamargó. L'indret es va recuperant dels estralls que hi va provocar l'incendi de l'any 1998, especialment virulent en les obagues de la serra de Pinós, enfront de la masia. Els efectes encara són ben visibles. S'hi va des de la carretera de Cardona a Su, per un trencall que es troba poc més enllà del cap de província(41° 53′ 29″ N, 1° 34′ 33″ E), a un quilòmetre de Su. Està molt ben senyalitzat. Hi ha 2,3 km. fins a Miralles. Es pren la pista ben arranjada cap al sud. Als 750 metres es passa pel davant de la masia de la Serra i als 1,8 km es troba un encreuament. Per la dreta es va a Miralles. La de l'esquerra portaria a Fornells. Descripció Gran casa de pagès fortificada, amb restes d'antiga muralla, molt deteriorada. La part més antiga és de planta rectangular amb teulada a quatre vessants. La part més recent és també de planta rectangular però amb teulada a dos vessants. Està orientada nord-sud. La façana principal és a la cara sud, amb porta d'arc de mig punt adovellada. A les quatre cares hi ha petites obertures. Als quatre vessants de la teulada, hi ha diverses gàrgoles de pedra picada. Construcció: parament de carreus irregulars, no tallats. La nova construcció es troba a la cara nord-oest. A pocs metres de la masia hi ha la capella de Miralles. Història La casa Miralles es troba a prop de Can Vendrell, antic castell de Su, que era dels senyors de Cervera al segle xi, els quals tenien diverses possessions i masos per la contrada. Referències
Molí de Casancots

Molí de Casancots és un antic molí fariner del municipi d'Avià inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, al costat de la riera de Clarà. Descripció Masia orientada a migjorn de planta rectangular estructurada en tres cossos, de planta baixa i tres pisos superiors. Està coberta a dues aigües amb teula àrab. El carener de la teulada és perpendicular a la façana. El parament és a base de grans pedres irregulars unides amb morter i deixades a la vista. Les obertures són allindanades, rectangulars i distribuïdes de forma aleatòria. La porta principal té una llinda de fusta.Té una construcció annexa a la part posterior feta d'obra i fusta, un pòrtic en força mal estat. tot i que l'edifici en general es conserva en força bon estat. Aquest molí forma un conjunt amb la casa-molí fariner, el molí escairador, l'estructura de l'antic escairador, una sèrie de coberts construïts al voltant, la bassa i el rec. La casa del molí té estructura de tres crugies amb diferents ampliacions realitzades a la mateixa època (1899), immediatament posteriors a la compra dels Puigpelat, actuals propietaris. És una casa de pedra de planta i dos pisos amb l'habitatge al primer pis i a la planta baixa el molí fariner. A la façana principal, a ponent, es va afegir un cobert que proporciona porxo a la planta i un assecador al pis amb la barana de fusta. A l'habitació de la dreta de l'entrada hi ha el molí fariner que es conserva en perfectes condicions, ja que encara funciona. És un molí hidràulic d'una mola que rep la transmissió a través de l'aigua que prové de la bassa, que es troba a un nivell superior a la casa, i que cau a un rodet metàl·lic horitzontal que acciona l'arbre. Una mica més avall hi trobem un casalot on hi ha el molí escairador mogut per l'aigua que surt del molí fariner i que s'embassa en una bassa més petita al costat de l'escairador. Aquest molí, que pela el blat de moro, està format per una mola sotana amb parets de maó, com una pica circular i fonda, i un trull connectat amb l'eix de l'arbre que fa girar el rodet en empènyer l'aigua que baixa de la bassa. S'hi conserven diferents estris utilitzats al molí, com una màquina de ventar, una màquina d'engrunar blat de moro, el llit de fusta per matar el porc, una bàscula, petites eines com volants, sedassos, falç, martells, forquetes... Cal destacar la presència d'una mola per escairar blat de moro i forment, és un dels pocs exemplars que es conserven. Història Documentat des del segle xviii. És el molí de la casa d'en Cots o Casancots. Els actuals propietaris l'adquiriren el 1888 i l'ampliaren per tal de poder-hi viure el 1899. Hi ha diversos carreus gravats amb les dates de la construcció, les diverses reformes, etc. Al segle xix i inicis del XX aquest molí funcionava a ple rendiment. Hi havia un molí de farina i un escairador de blat de moro que va estar actiu fins fa pocs anys. El molí fariner és d'una mola, i l'aigua que sortia s'aprofitava per moure l'escairador. Referències
Molí de la Corriu

El Molí de la Corriu és un molí del municipi de Guixers (Solsonès), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al marge dret de l'Aigua de Valls, al peu dels cingles de conglomerat del Morro Aguilar, en un indret molt engorjat. S'hi accedeix per una pista forestal que surt de la carretera de Sisquer a Montcalb. L'edifici té de dues plantes i coberta a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. Tant el molí com l'habitatge estan ben conservats. Referències
Molí de la Fàbrega (Castellterçol)

El Molí de la Fàbrega és un molí del terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. És a llevant del lloc on s'ajunten el torrent del Gai, que ve del nord-est, amb la riera de la Fàbrega, que ho fas des del sud-est, per formar el torrent de la Fàbrega, a l'extrem septentrional del terme, al límit mateix amb el terme de Moià (el termenal passa per les mateixes parets del costat nord del molí). És al costat nord-oest mateix de la masia de la Fàbrega. En l'actualitat, 2011, és un restaurant. Enllaços externs El Molí de la Fàbrega en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Molí de la Riba (les Llosses)

Molí de la Riba és un molí del municipi de les Llosses que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa de petites dimensions, de planta rectangular, un sol pis i golfes. A la construcció originària del molí s'hi va adossar un cos més, amb la qual cosa la planta ha doblat la superfície. Aquest darrer cos afegit correspon a un petit habitatge, i la seva coberta és d'un sol pendent. Afegit a aquest segon cos hi trobem un forn de pa. Malgrat que el seu aspecte exterior és acceptable, al seu interior es troba molt malmès, ja que a finals del segle xx es troba abandonat. La planta baixa és destinada a molí, i en ella s'hi conserva encara la pedra (l'altra pedra es troba a l'entrada), i la part superior, amb un sol de fusta, era destinat a l'habitatge. Història Possiblement la ubicació de l'actual molí es correspongui amb la d'una anterior construcció destinada al mateix ús d'època medieval. L'edifici que es pot veure a finals del segle xx data amb tota probabilitat del segle xviii. Cal relacionar-lo amb el barri de Sant Esteve de la Riba. El progressiu despoblament i les difícils comunicacions de l'indret haurien afavorit el seu abandonament. Actualment es troba en un estat molt deplorable. Referències
Molí de vent (Garriguella)

Molí de vent és una obra del municipi de Garriguella (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al nord-oest del nucli urbà de la població i al nord del veïnat de Garriguella Vella. Un cop passada la rotonda de la carretera C-252 en direcció Rabós, s'agafa el primer carrer a la dreta, que porta el nom del molí. Descripció És un edifici de planta irregular, format per diversos cossos adossats i determinat per la tipologia d'aquests. El nucli central està format per un cos rectangular, amb la coberta a dues aigües de teula, i distribuït en una sola planta. La porta principal, orientada al sud, és d'arc rebaixat i està bastida amb maons. Als extrems de llevant i ponent hi ha les dues grans torres cilíndriques, amb diferent alçada. La torre oest té uns 6 metres, distribuïts en planta baixa i dos pisos, i és troncopiramidal. Presenta la coberta a dos vessants de teula i dues obertures orientades a l'est, damunt la teulada del cos central. Són rectangulars, amb muntants i la llinda de maons, en el cas de la del primer pis. La superior presenta la llinda i l'ampit bastits amb dues lloses de pissarra. A la part superior, el molí presenta unes aspes restituïdes, orientades al sud. La torre est té força menys alçada que l'anterior i també presenta coberta a dues aigües. Hi ha una única finestra, bastida amb posterioritat. A la part posterior de la torre oest hi ha adossat un altre cos rectangular, amb coberta a dues vessants, afegit posteriorment i utilitzat com a menjador. L'interior del molí presenta sostres coberts amb voltes de canó bastides amb pedra i abundant morter de calç, a la zona del molí. Els murs són d'una amplada considerable, aproximadament un metre. Les portes són d'arc rebaixat, amb les llindes de maons. El cos afegit a l'oest presenta bigues de fusta al sostre. Tota la construcció es troba bastida amb pedres desbastades i lloses de pissarra, lligades amb abundant morter de calç. Referències
Molí del Marquès (Alfarràs)

Torre d'origen àrab, a l'entrada del congost de la Noguera Ribagorçana. Edifici d'una sola nau, amb una sèrie d'obertures inferiors per a permetre el pas de l'aigua. Es troba en el curs del canal de Pinyana. Al costat de l'edifici del molí hi ha la bassa retallada a la roca. Una de les edificacions més singulars de la història del poble d'Alfarràs ha estat el molí. Documentat ja l'any 1153, es tractava d'un molí fariner de propietat senyorial. L'any 1601 la propietat, que havia anat canviant de mans, passà a la ciutat de Lleida i el 1678 fou recomprat pel I Marquès d'Alfarràs, Pere de Ribes, qui s'ocupà poc després d'ampliar-lo amb la construcció d'un molí bataner (draper). Construït sobre la mateixa séquia major de Lleida disposava de 9 moles, un perpal de ferro per aixecar les moles i un torn per carregar sacs. També disposava de diferents coberts per guardar el blat, els animals de traginar, una sala pel moliner i els pagesos, i espais a les golfes pels estris del molí (ballestes, moles velles...). El molí era de propietat jurisdiccional de la Baronia i obligava a moldre-hi a tots els seus vassalls. Per aquest fet, s'acostaven a Alfarràs fins i tot pagesos de pobles de la Franja com Tamarit de Llitera, Albelda o el Torricó per posar alguns exemples. No fou fins a mitjans del segle xix que els veïns d'Alfarràs no es van plantejar construir un molí municipal. No obstant això, la Junta de Sequiatge va posar traves a l'operació argumentant perjudicis al cabal del canal, fins al punt que aconseguiren paralitzar l'operació. Als anys 30 del segle XX es va ampliar l'edifici per allotjar una petita central hidroelèctrica per a ús particular, propietat del marquès d'Alfarràs, i posteriorment es va vincular a les Filatures Viladés. La central encara està en funcionament. Referències
Molí vell de Calabuig

Molí vell de Calabuig és un molí del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat a l'est del nucli urbà de la població de Bàscara i al nord del petit poble de Calabuig al qual pertany. Molt proper a la central hidroelèctrica, al molí nou i al riu Fluvià. S'hi accedeix pel camí del Molí, des de la GI-622. Edifici de planta irregular, format per la successió de cossos adossats en diferents èpoques, que han anat engrandint la construcció original. Recentment ha estat rehabilitat i condicionat. El cos genuí és de planta rectangular, distribuït en dos pisos i amb terrassa superior. Presenta un portal d'accés d'arc carpanell bastit amb maons, a la planta baixa, i una galeria d'arcs de mig punt de maons, al pis. La construcció és bastida amb còdols de pedra lligats amb morter i carreus a les cantonades. Al costat del portal d'accés hi ha restes del possible parament original, bastit amb pedra ben desbastada. La resta de cossos que conformen l'edifici actual estan força transformats. Es troben distribuïts en tres plantes i presenten les obertures emmarcades amb carreus de pedra, tot i que la majoria són restituïdes, i també amb maons. Tot el conjunt és bastit amb pedra de diverses mides i les refeccions amb maons. Història En època medieval hi havia molins fariners disposats per tota la riba del riu Fluvià (Romanyà, Bàscara i Calabuig). Normalment es construïen en canals de derivació dels rius. Calia trobar d'indret més adient per la construcció d'una resclosa que pogués embassar l'aigua i conduir-la per un rec fins al molí. En un principi, les rescloses eren parapets senzills de fusta, però aviat es van construir en pedra. L'aigua entrava al molí de manera controlada, feia moure els engranatges (pedres de molí) amb la força generada per un salt d'aigua, i tornava al riu per un altre rec de derivació. La terra que quedava al voltant del molí era de regadiu i s'aprofitava per al conreu. En el cas del molí vell de Calabuig, les instal·lacions eren senzilles però suficients. Amb la mecanització del procés, el molí va ser abandonat i se'n va construir un de nou que ja no aprofitava l'energia de l'aigua. Més tard s'hi afegeixen altres construccions i es converteix en masia. Segons el fons arxivístic del COAC, el molí té origen medieval, tot i que la documentació conservada està datada a partir del segle xviii. Referències
Molins de Tarrés

Els Molins de Tarrés, Tarrès o Terrers, són un conjunt de molins del municipi d'Alcover (Alt Camp) inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un conjunt de tres edificis esglaonadament situats per damunt del riu Glorieta, en un lloc proper al mas de Forès. Presenten les característiques pròpies dels molins paperers de Catalunya: grans proporcions, planta rectangular i coberta de teula a dues vessants. Així mateix, constitueix una característica específica d'aquest tipus d'edificació l'existència de nombroses finestres que s'arrengleren horitzontalment als pisos alts de les quatre façanes. La funció d'aquestes finestres era la de ventilació per a l'assecat del paper. Les obertures dels molins de Tarrés són predominantment d'arc d'escarser. L'obra és de pedra picada amb carreus regulars als angles. Història L'aparició dels molins paperers a Catalunya es remunta a l'època medieval (S.XII-XIII). A Alcover la indústria paperera fou fonamental per al desenvolupament econòmic del segle S.XVIII, i mantingué la seva importància al llarg del segle xix fins que entrà en crisi vers les darreries de segle. Els molins de Tarrés (o de Terrers) s'integren en un conjunt de construccions papereres distribuïdes al llarg del riu Glorieta, que produïen paper de diverses qualitats (d'estrassa, blanc, continu, de fumar). En l'actualitat, un dels tres edificis es troba habitat i és de propietat privada. Els altres dos estan mig en ruïnes. Referències Enllaços externs «Molins de Tarrés». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.