NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Doldellops

Doldellops és un edifici de Valls (Alt Camp), declarat bé cultural d'interès nacional. Història Era una granja del monestir de Poblet, documentada des del 1154, que per concessions reials esdevingué una important explotació agrícola a càrrec dels monjos. Al segle xiv s'hi establiren diversos molins i es bastí un gran edifici gòtic fortificat amb muralles i torres de defensa. El 1700, la granja va ser adquirida per Joan de Sagarra i Colom, que feu restaurar les dependències i bastí una nova capella i durant la Guerra de Successió Espanyola s'hi hostatjaren els exèrcits de l'arxiduc arxiduc Carles. Amb el pas del temps i per la bona qualitat de la terra, l'abundància d'aigua i l'eficàcia del seu molí, aquesta propietat es convertí en la joia de la corona del patrimoni agrari dels Sagarra, fins al 1930, quan Ferran de Sagarra i de Siscar la vengué a l'arquitecte Cèsar Martinell, que hi va anar fent importants modificacions. Actualment, és la residència d'estiu de la família Martinell, i únicament els masovers hi resideixen tot l'any. Descripció Conjunt format per un casal noble, dos jardins i la casa dels masovers. L'espai entre ambdós jardins forma una petita avinguda amb arbres que condueix a una volta de canó que passa per sota de l'edifici principal, i que fa de la part baixa de la Granja una continuació del camí forestal. La façana principal presenta una sèrie d'obertures distribuïdes irregularment. Un balcó central sobresurt del conjunt, amb barana de ferro forjat. Cal remarcar l'existència de dos balcons del segle xviii, i d'una finestra gòtica que es conserva a la part posterior. A l'esquerra s'aixeca la capella, amb un campanar d'espadanya, dedicada a sant Cèsar. Annex i perpendicular a la part dreta de la façana principal, es troba un edifici de les mateixes característiques. Referències Vegeu també Torre Balldovina Can Llinars (Sant Pere de Vilamajor) Mercat de Sagarra Bibliografia Rovira i Gómez, Salvador-J. «Els nobles de Valls a l’època dels Àustria». Historia et documenta, núm. 6, 2000, p. 161-198.
El Casolà

El Casolà, o lo Casolà, és una masia del poble de la Torre de Tamúrcia, de l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra, pertanyent actualment al municipi de Tremp. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada uns 300 metres a ponent de la Torre de Tamúrcia, a la seva mateixa carena. Té sota seu, al nord, els Trossos del Casolà. Descripció Es tracta d'un antic habitatge. A tres dels quatre cantons de l'edifici principal s'annexen diverses naus que varien en alçada i que formen un conjunt compacte. A l'extrem nord-est es troba un paller derruït i un pati semicircular les parets del qual han desaparegut parcialment. El conjunt destaca per la proporcionalitat de les seves mesures. L'edifici principal és de tall quadrangular, com si es tractes d'una torre (o campanar) i s'aixeca sobre quatre plantes i unes golfes. És un edifici construït amb pedra del país rejuntada amb fang. La major part del parament està a la vista, queden restes però, de l'arrebossat original. A la façana principal es concentren la major part de les obertures, aquestes alternen formes quadrangulars i rectangulars; la porta d'accés acaba amb arcada adovellada. Sobre d'aquest primer pis es disposa una finestra per planta, acabada amb llinda de fusta o pedra sobre la qual s'articulen arcs adovellats. La coberta és a dues vessants i està construïda a partir d'un embigat de fusta cobert amb llosa. Als laterals de l'edifici principal s'annexen dues naus: la nau situada vers el nord-oest es troba derruïda i solament es pot resseguir el seu perímetre, mentre que la situada vers el sud-est s'aixeca sobre dues plantes i sotateulada. Notícies històriques No es disposa de dates sobre l'origen de El Casolà que, tipològicament, mostra elements datables als segles XVIII i XIX. Tanmateix, la seva configuració en forma de torre i la posició elevada que ocupa, permeten indicar que podria tractar-se de la transformació en habitatge d'un element probablement defensiu del període medieval. Referències
El Clopers

El Clopers és conjunt d'edificacions adossades de diferents èpoques, catalogades com a monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La primera notícia documental és una capbrevació a favor de Berenguer de Farners per Francesc Clopers de l'any 1339 però l'edifici actual és del segle xix. El cos principal, de tres plantes amb coberta de dues vessants amb caiguda a la façana és del segle XIX. La porta té brancals de pedra i arc rebaixat, però la llinda i la resta d'obertures són de rajol amb arc de descàrrega. La primera planta té balcons amb barana de ferro, la segona planta només la finestra central té una barana. El parament és tot de pedra irregular i carreus ben tallats als angles. La façana principal dona a un pati tancat per un mur on hi ha el paller del qual destaca un rellotge de sol. Darrere d'aquest cos principal, hi ha un altre cos de dues plantes amb una gran terrassa i una galeria de dos arcs de mig punt també de rajol. La façana lateral també té una entrada que correspon a un altre habitatge, amb arc rebaixat, situat sota la terrassa. Al costat hi ha les finestres rectangulars, i tres obertures amb arc de mig punt també de rajol. Referències Enllaços externs «El Clopers». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
El Colomer (les Preses)

El Colomer és un edifici al terme municipal de les Preses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un gran casal orientat a l'est amb teulada a dues vessants. Hi ha un portal dovellat i una galeria que aixopluga l'entrada lateral. A l'entrada principal, dovellada, figura la data 1767. Hi ha dues galeries, una a la façana principal i l'altra a la dreta, que han canviat l'aspecte a l'antiga edificació. A mà esquerra hi ha una pallissa i una era. La casa està documentada el 1207. Segons Coromines, "Colomer" vol dir "venedor de coloms". En els pergamins relacionats amb aquesta masia, l'anomenen "mansus de Columbario". En una llista de testimonis present a la plaça de Les Preses el 4 de juliol de 1560 per l'arrendament de la batllia de Les Preses a Esteve Collferrer, hi ha el nom de Mateu Colomer. El llinatge de la família Colomer ha arribat fins al present. A la part esquerra hi ha adossada la capella dedicada a Sant Miquel datada l'any 1865. En una llinda es pot llegir: Referències
El Gomar

El Gomar és una masia del terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Santa Coloma Sasserra. Està situada a l'extrem oriental del terme municipal, quasi al límit amb Collsuspina, a prop i al nord-est de l'església de Santa Eugènia del Gomar. És a prop i al sud-est del punt quilomètric 32 de la carretera N-141c i també a prop i al nord-est de les Comes de Santa Eugènia. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici civil a uns 150 m de la capella preromànica de Santa Eugènia del Gomar (segle x). La masia encarada a migdia presenta un nucli central amb coberta a dues aigües, feta de pedra i fang amb carreus irregulars. S'accedeix a l'immoble per un portal adovellat de gran carreus de pedra. Posteriorment van ser afegides noves dependències (corrals, femers, estables,etc.), tots encerclats per una tàpia que tanca la façana de migdia. Història La proximitat de Santa Eugènia del Gomar porta a pensar que aquest mas existia ja al segle x. De tota manera, en una relació de cases de pagès feta per Mossèn Ll. Picanyol a Modilianum (juny 1961, p.43) no s'esmenta res d'això. L'estructura original fou aixecada probablement al pas del segle xvii al xviii, en el moment d'eufòria del camp moianès. Referències
El Mariner de Sant Pau

El Mariner de Sant Pau és una obra del municipi de Camprodon (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El Mariner de Sant Pau es troba arrecerat al puig del Mariner Vell, prop del poble de Sant Pau de Seguries. És un gran casal, amb una entrada solemne i un barri que li donen aspecte de petit poble. L'edifici és obra del segle xvi o XVII, però la documentació és anterior, del segle xiv com a mínim. Té prop seu una capella barroca dedicada a Sant Jaume. És de destacar la pallissa allargassada amb una singular combinació d'arcs i encavallades de fusta. Les necessitats del transport actual obligaren a enderrocar el portal primitiu d'accés a la finca. A la nova construcció, però, es col·locà la dovella central antiga datada el 1756, on figura una nau que recorda l'origen del fundador del casal. Avui en dia és també casa de turisme rural. Referències
El Molí Nou (Castellterçol)

El Molí Nou és un molí del terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. És a la zona central-nord-oriental del terme, a la dreta de la riera de Fontscalents, a cosa d'1,5 quilòmetres del centre de Castellterçol. Enllaços externs El Molí Nou en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
El Pla Romaní

El Pla Romaní és una masia, antigament un petit grup de masies, situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a llevant de Moià, a migdia de la carretera N-141c en el punt quilomètric 29, just al sud del Polígon industrial Pla Romaní, al costat nord-oest del Masot.
El Pollancre (Riells del Fai)

El Pollancre és una masia del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. Es troba a l'extrem nord-est del terme municipal, en el vessant de ponent del Puiggraciós, molt a prop del poblat ibèric de Puiggraciós. Se situa a l'esquerra del torrent del Pollancre i a prop i al sud-oest del Collet de Can Tripeta, des d'on s'accedeix a la masia. Queda també al nord del Serrat de l'Ametlla, a llevant de Can Coll i al sud-est de Can Carbassot. Malgrat la seva pertinença al terme municipal de Bigues i Riells, no pertanyia a cap de les dues parròquies d'aquest terme, sinó a la veïna parròquia de Sant Pau de Montmany, pertanyent al Figueró i Montmany. Referències Enllaços externs El Pollancre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
El Prat de Baix (Bigues)

El Prat de Baix és una de les masies històriques de l'antiga parròquia rural de Sant Mateu de Montbui, agregada ja d'antic al poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. És a l'extrem occidental del terme municipal, al costat est mateix de la carretera C-59 en el punt quilomètric 18,8, a prop i al sud-est de la masia del Prat de Baix, situada dins del terme municipal de Caldes de Montbui. Queda a prop i al nord-oest del Castell de Montbui. Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells. Referències Enllaços externs El Prat de Baix en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
El Reguer (Tavèrnoles)

El Reguer és un mas situat al municipi de Tavèrnoles, a la comarca catalana d'Osona, concretament a 200 m del trencall de carretera de Roda de Ter, a frec del terme de les Masies de Roda. L'edifici actual és dels segles xvi-xx. Descripció La masia té planta quadrada (16 x 16 m), coberta a dues vessants. La façana està situada cap al sud. A la part dreta de la façana, sobreposant-se al cos, hi ha una edificació de 12 x 12 m, coberta a quatre vessants i que consta de planta baixa i dos pisos. Vers el sud, en aquest cos, s'hi obren galeries d'arc rebaixat al primer pis i porxos al segon. La façana del cos primitiu conserva un portal dovellat, al qual s'hi accedeix des d'una escala exterior per salvar el desnivell del terreny i una finestra conopial. Al costat del portal, però a l'altre cos, hi ha un portalet d'arc còncau que dona a l'església. A prop del cos de porxos s'hi annexionen diverses edificacions, amb l'era de batre al davant i un mur que tanca l'horta i el jardí. També s'hi troba una cabana de planta quadrada, planta baixa i altell, coberta a quatre vessants. Està situada a la part sud de la casa i té adossat el mur de tancament. Història El mas Reguer de Tavèrnoles es troba documentat, des del primer quart del segle xii, com a possessió en domini directe del Capítol de Vic. La primera notícia històrica és de 1138, quan Martí de Reguer apareix com a habitant al mas. A partir de llavors, el mas restà en mans de la família Reguer. Fins al segle xix, quan la darrera pubilla dels Reguer es casà amb un de la família Planell de Tona, i els seus descendents perderen, doncs, el cognom. El fons de la família Reguer i del seu mas es troba a l'Arxiu Nacional de Catalunya (fons número 769). El fons aplega la documentació produïda i rebuda al Reguer de Tavèrnoles i altres masos adquirits pels seus posseïdors, entre la qual destaquen 267 pergamins. Referències
Ermita del Remei (Alcover)

L'Ermita del Remei és una ermita a la vall de la Glorieta, a uns tres quilòmetres de la vila d'Alcover (Alt Camp). Aquest monument està protegit com a bé cultural d'interès local. Arquitectura Es tracta d'un edifici barroc de planta centralitzada cobert per una gran cúpula esfèrica, amb un absis rectangular, un cor als peus i dues torres circulars, també als peus. És interessant la façana, amb porta d'arc carpanell molt rebaixat amb cornisa, una fornícula amb la imatge de Sant Antoni i una rosassa octogonal motllurada. A la part superior hi ha la data de 1769. En un segon relleu superior també hi ha la data de 1772 que ocupa el cos superior de la façana. L'interior és d'una nau amb tram únic curt que correspon al cor. La capçalera té volta bufada, i la sagristia d'aresta. L'obra és de pedra saldonera. Hi ha un interessant treball de forja en els penells. L'estructura interior no es reflecteix clarament a l'exterior sinó que presenta un mur continu que defineix un perímetre rectangular. Història No hi ha una documentació suficient que permeti la datació exacta dels orígens d'aquesta ermita. Sembla que hi havia en principi una petita capella dedicada a Sant Antoni, on hi havia la imatge de la Verge del Remei, marededeu trobada segons la tradició. L'edifici actual es va construir per un acord pres pels veïns i l'Ajuntament d'Alcover l'any 1761. L'obra es va finalitzar el 1772, segons consta a la motllura del coronament de la façana, i va ser beneïda el 21 de novembre de 1779 pel rector Joan Rimbau. Segurament s'aprofitaren elements d'una construcció anterior, com ho prova la data de la campana, de 1744, i els documents trobats recentment que parlen d'una ermita del Remei el 1638. La casa de l'ermità ha estat habilitada per a casa de colònies i restaurant, i recentment ha estat pintada. Enllaços externs «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012]. «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
El Sant Crist del Clascar

El Sant Crist del Clascar és la capella de la masia del Clascar, del terme municipal de Sant Quirze Safaja, al municipi de Sant Quirze Safaja (Moianès). És a l'extrem de llevant del terme, en territori de l'antic poble de Bertí. Està situada dins del bosc del Clascar, un alzinar que hi ha darrere de la casa. Data del 1925, moment en què es va portar a terme la reforma de la masia. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de planta circular situada damunt d'un pòdium, amb un sol accés. El sòcol és de pedra i al seu damunt té una barana on encara queden restes de la base d'alguna columna, per terra hi ha restes de les columnes estriades i part de l'entaulament. Antigament tenia capitells de marbre que han desaparegut. L'edifici és de maó recobert simulant carreus. Està cobert per rajoles vidriades. La porta d'entrada està coronada per un frontó i el paviment és de tipus romanitzat. Història Capella dedicada a Sant Crist, situada al bosc del Mas Clascar o castell de Bertí. La masia es va reformar l'any 1925 i es va convertir en un fantasiós castell. D'aquesta etapa data la construcció de la capelleta que, segons Dalmau, va ser "transportada pedra a pedra des d'un altre indret", encara que no s'han trobat referències que demostrin aquesta informació. Aquest edifici està inspirat en un templet romà. Actualment no conserva les seves columnes, que han estat robades degut a l'abandonament de la zona a les darreres dècades. Referències Bibliografia Pla especial de protecció dels Cingles de Bertí. Generalitat de Catalunya-2002 GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0. Enllaços externs El Sant Crist del Clascar, en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
El Semàfor (la casa dels Senyals)

El Semàfor (la casa de Senyals) és un edifici històric construït a finals del segle xix a la zona del Prat de Llobregat coneguda amb el nom de l'Albufera, a uns 200m. de l'antiga Caserna de Carrabiners. Aquesta casa va ser edificada amb la finalitat de regular el trànsit marítim per la costa i reduir el nombre d'accidents. Això s'aconseguia mitjançant la instal·lació d'uns semàfors dotats d'uns telègrafs òptics que, seguint un codi preestablert, permetien la comunicació amb els vaixells que navegaven per la costa. Aquest mas, conegut oficialment amb el nom de Semáforo del Río Llobregat es comunicava a més amb el del castell de Montjuïc gràcies a un telègraf de banderes. Per protegir l'edifici de les crescudes del mar, els terrenys es van haver d'elevar tres metres sobre el nivell del mar. L'edifici de planta rectangular tenia un mirador central i una cisterna subterrània que recollia aigua de pluja. El primers treballadors dels quals se'n té coneixement daten del 1897, els quals vivien en unes condicions sanitàries molt dolentes, amb continus episodis de paludisme, típics a tota la zona del Delta del Llobregat. Bibliografia Masies del Prat (L'Albufera i La Ribera), vol. I, de Gerard i Teresa Giménez i Joan Jordà, Editorial Efadós, El Papiol, 2003, pàg. 48.
El Soler (les Preses)

El Soler és una masia del municipi de les Preses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici format per diferents cossos. Al portal hi ha una gran llinda amb un relleu en forma de sol i datada el 1789. Aquest portal és l'entrada principal i s'hi accedeix per unes escales de pedra aixoplugades per un teulat sostingut en unes columnes de forma quadrada. També hi ha una argolla de ferro. Davant la casa hi ha una masoveria, una cabana i una era. A la façana esquerra hi ha balcons i finestres amb pedra treballada. Més avall es troba un pou de pedra datat l'any 1778. Història Havia estat del monestir d'Amer i antigament s'anomenava La Nespleda per la infinitat de nesplers existents en aquella contrada. La casa ja és citada l'any 922. A principis del segle xiii ja se'l coneixia per Mas Soler. Es troba citada Miquela Soler, hereva del mas Soler del Corb, en una reunió pública en què es feu l'arrendament de Bartomeu de Montagut, el qual havia fet i firmat l'honorable Esteve Collferrer el 4 de juliol de 1560. Referències
El Soler (Mura)

El Soler és una masia de Mura (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. És a prop i al sud-est de les Solanes. És a l'esquerra del torrent del Soler i al nord-oest de Roca Sareny. Descripció Es tracta d'una masia de planta baixa i pis, i en alguna zona semisoterrani, ja que aprofita el desnivell del terreny. Consta d'un cos principal, orientat a llevant, amb façana asimètrica i coberta a dues aigües de teula àrab recolzada sobre un ràfec d'una filada de teula. Té un cos adossat més gran de coberta de dues aigües iguals. A la façana de migdia hi ha una gran terrassa amb barana de peces de pedra. La casa té un tercer cos afegit amb coberta a dues aigües. El jardí és a la part posterior i orientat a ponent. A la banda de baix trobem una gran bassa rodona. En el cos més antic hi ha un portal d'arc de mig punt de dovelles de pedra sorrenca sense inscripcions. Té dues finestres a la planta pis amb brancals, llinda i ampit de la mateixa pedra que la del portal, protegides per reixes, i entre les dues finestres hi ha un portal amb una escala de volta que hi mena exteriorment des de la planta baixa. Els murs són de pedra amb junta enrasada. L'estat general de la casa és bo, ja que s'ha habilitat com a segona residència i s'han fet modificacions importants. Referències
El Toll (Moià)

El Toll és una masia, el 2011 en ruïnes, del terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a la parròquia de Santa Coloma Sasserra. Està situada a llevant de la vila de Moià, a migdia del punt quilomètric 31,5 de la carretera N-141c, molt a prop i al sud-est de la Cova del Toll. És a l'esquerra del torrent del Gomar, a prop i al nord-est de la masia de les Closanes i al sud-est de la masia de Perers. Vegeu també Els Plans del Toll Coves del Toll Circuit El Toll
El Torn (Tagamanent)

El Torn, o el Torn del Sot, és un gran mas i casal, a Santa Eugènia del Congost, municipi de Tagamanent (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'hi arriba per camí propi des del pont del Torn que hi ha darrere de l'Ajuntament. Està situada a ponent del riu Congost, de la via del tren Barcelona-Puigcerdà i al nord del mas Santaeugènia. Descripció És un edifici aïllat de planta quadrada i consta de planta baixa, pisos i golfes. Aprofita el desnivell de terreny per instal·lar-se dalt del turó. La teulada és a doble vessant. Una galeria i diverses dependències són afegides amb posterioritat. A la façana principal hi ha la porta d'arc de mig punt adovellada amb dues finestres d'ull de bou, datades, respectivament, de 1851 i 1924. Un escut amb les quatre barres en relleu i una finestra amb llinda en què els muntants formen un petit arc superior en funció de mènsula, propi del gòtic. Al mur lateral s'obren finestres protegides amb reixa en forma d'espina de peix. A la façana posterior, a la llinda d'una de les finestres, hi ha esculpit els instruments de la professió de l'amo. Història El mas d’El Torn o El Torn del Sot és documentat d’ençà l’establiment de Na Elisabeth Castelleres a En Joan Torn, l'any 1339, qui li va donar el nom al mas. Aquesta nissaga procedia d’El Torn, llogarret garrotxí del municipi de Sant Ferriol, de l’antic Comtat de Besalú. Era una casa feudatària de Castellar (Valldeneu). En el decurs dels segles es feren diverses ampliacions. El cognom Torn desaparegué de la propietat per venda l’any 1896. D'aleshores ençà és una propietat privada. Referències
El Vintró (Calders)

El Vintró era una masia del terme de Calders, al Moianès. Pertanyia a la parròquia rural de Sant Pere de Viladecavalls. Les seves restes estan situades a 514 metres d'altitud, al sector sud-oriental del terme municipal, prop del termenal amb Talamanca i Monistrol de Calders. És en el vessant nord de la Serra del Vintró, al capdamunt -sud- de la Baga del Vintró, al sud-est del Molí del Blanquer. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya