NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Escuela Universitaria de Ingeniería Técnica Industrial (Universidad Politécnica de Catalunya)

La Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Industrial de Barcelona, más conocida como Escola Industrial de Barcelona, estuvo formada por un conjunto de edificios situados en la calle Comte d'Urgell del Distrito del Eixample Izquierdo de Barcelona.​ El recinto de la Escola Industrial ocupa cuatro manzanas del Eixample, entre las calles Comte d'Urgell, Viladomat, Roselló y París. Actualmente el recinto acoge la Escola del Treball de Barcelona así como la Piscina Sant Jordi y un campo de fútbol con césped artificial, con un depósito de aguas pluviales situado bajo tierra.​ Hasta 2016, también era la sede de la Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Industrial de Barcelona, a cargo de la Diputación de Barcelona que está haciendo el traslado​ de múltiples servicios hacia el recinto de la Escola Industrial, a partir del momento en que dicha escuela se trasladó al Campus del Besòs. Historia Los edificios que ocupaba la Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Industrial de Barcelona (EUETIB) acogieron inicialmente a la fábrica textil de Can Batlló, que fue construida entre 1868 y 1869 según el proyecto del arquitecto valenciano Rafael Guastavino; dicha fábrica fue cerrada en 1889. El año 1908 todo el recinto fue adquirido por la Diputación Provincial de Barcelona​ y se ubicó en el mismo la Escuela Industrial de Barcelona, que había sido creada por un Real Decreto del 30 de marzo de 1904.​ El año 1914 se inauguró la Escuela Elemental del Trabajo. Esta escuela fue predecesora de la Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Industrial de Barcelona (EUETIB) y de la Escola del Treball de Barcelona, esta última aún ubicada en el recinto.​ El conjunto fue rehabilitado por Lluís Planas i Calvet.​ En 1924 la Dictadura de Primo de Rivera forzó la unificación de todas las escuelas de ámbito industrial que había por aquel entonces en una única Escuela Industrial que sería sostenida por la Diputació Provincial de Barcelona.​ Posteriormente, entre los años 1927 y 1931, el conjunto fue ampliado por Joan Rubió, arquitecto de la Mancomunitat de Catalunya, que proyectó las naves centrales y el paraninfo, consideradas las partes más valiosas del conjunto desde el punto de vista arquitectónico.​ En esta ampliación se construyó el edificio de entrada, en la calle Comte d'Urgell, que se integró en la estructura inicial del conjunto usando los mismos materiales que se usaron en la construcción de la fábrica. El edificio cuenta con un vestíbulo con cubierta radial y un templo situado en el centro.​ Entre 1915 y 1924 el recinto escogió la Escola de Bibliotecàries, ubicada en el Edificio del Reloj. En el año 1927 acogió la Escuela de Ingenieros Industriales de Barcelona, que se ubicó en el Edificio del Reloj hasta el año 1964, momento en que se trasladó a la Avenida Diagonal.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Escuela Universitaria de Ingeniería Técnica Industrial. Página web oficial
Escola Municipal Patronat Domènech

Escola Municipal Patronat Domènech és una escola pública municipal d'educació infantil i primària fundada el 1901 al barri de Gràcia de Barcelona. El seu programa educatiu fa èmfasi en la coeducació, la solidaritat, la cooperació i l'autocrítica. El 2000 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. L'anterior edifici de l'escola, construït cap al 1915 i enderrocat el 2011 per fer lloc a l'edifici actual, havia estat inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Referències Enllaços externs Web del Patronat Domènech L'Escola Patronat Domènech a la base de dades de l'UAB
Escola Sant Pau

L'Escola Sant Pau és una escola d'Educació Infantil i Primària de caràcter públic al centre de la ciutat de Figueres. L'escola es va obrir l'any 1933, després de set anys d'obres. Aquest té una estructura singular, ja que està format per dos edificis simètrics units per un annex de construcció més recent. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici situat al centre històric de la ciutat. Es tracta d'un edifici exempt voltat de patis, jardins i camps d'esport, que originàriament estava dividit en dues ales (una de nois i una de noies) que més tard (any 1968) es varen unir per un cos central. La façana principal presenta al primer pis s'obre a una gran terrassa (originàriament coberta per rosers) i el segon a balcons sostinguts per mènsules, amb balustrada i pilars. La façana s'ordena a partir d'uns cossos sobresortits que tallen la galeria a nivell del segon pis i que donen relleu al conjunt. La façana posterior segueix la mateixa ordenació sense terrasses ni galeries. Coberta a dues vessants, de teules amb cornisa dentelada amb motllures. Història L'any 1919 a instància de l'Ajuntament, la Mancomunitat condeix un crèdit per construir la nova escola de Figueres. Els fets polítics (cop d'estat, etc.) en van endarrerir la construcció. L'any 1925 el govern central aprova un nou crèdit, i comencen les obres. Els canvis polítics, instauració de la república, ajorna l'acabament de l'edifici fins al 1932. L'escola s'inaugura el 14 d'abril de 1933. Els plans són dels anys 1925-1930. Durant la Guerra Civil va ser convertida en acadèmia i hospital militar. Referències
Escola Thau Barcelona

L'Escola Thau de Barcelona és un centre educatiu privat concertat per la Generalitat de Catalunya i que pertany a la Institució Cultural del CIC (ICCIC) que ofereix serveis d'ensenyament des del parvulari fins a l'ESO situada al barri de Pedralbes de Barcelona. Història L'Escola Thau de Barcelona fou fundada l'any 1963 per la Institució Cultural del CIC, avui Fundació Privada, la qual inicià les seves activitats el 1952, com a branca docent del centre del mateix nom. L'Escola Thau és situada al peu de l'antic Mont d'Orsa o de Sant Pere Màrtir, a tocar del límit del municipi de Barcelona amb Esplugues de Llobregat, a l'indret anomenat Finestrelles. Consta de dos edificis, amb una capacitat per a 1.350 alumnes, un pavelló poliesportiu i set camps d'esports. Entre tots dos edificis hi ha un amfiteatre per a actes conjunts, activitats a l'aire lliure i esplai. L'escola fou construïda segons el projecte de l'any 1972 dels arquitectes Martorell, Bohigas i Mackay. El poliesportiu fou construït segons el projecte de l'any 1985 dels arquitectes Josep M Gutiérrez, Pere Riera, Jordi Fargas i Josep Sotorres. Enllaços externs Guia temàtica Escola Thau (MBM) - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona) Web de l'escola
ESCAC

Die ESCAC – Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya ist eine private Filmhochschule in Terrassa, Katalonien. Sie gehört der Universität Barcelona an und der derzeitige Direktor ist Filmproduzent Sergi Casamitjana. Geschichte Die ESCAC wurde im Jahr 1993 von Josep Maixenchs gegründet und bat bei ihrer Eröffnung 1994 zunächst nur einen allgemeinen Filmabschluss an. Mit diesem Abschluss wurde die Hochschule der Universität von Barcelona zugehörig und ist es seitdem. Im Jahr 2003 zog die Schule vom Sarrìa Stadtviertel in Barcelona in die nördlich gelegene Stadt Terrassa. Alumni Seit der Gründung der Schule haben viele der Absolventen nationale Bekanntheit erlangen können. Darunter J. A. Bayona, Kike Maíllo, Mar Coll und Weitere. Die Produktion ihrer Filme übernimmt bis heute häufig ESCAC Productions, die Produktionsfirma der Filmhochschule. Kontroversen Im Juli 2001 wurde ein Artikel veröffentlicht, in dem der ehemalige Direktor und Gründer Josep Maixenchs mutmaßt, dass die ESCAC sich in eine „Schule für Bonzen“ (span. „escuela de pijos“) verwandeln wird. Er nennt als Grund hierfür die hohen Kosten des kompletten Studiums. Damals lagen diese bei 850.000 Pesetas im Jahr, bis heute sind sie auf 10.800 Euro im Jahr gestiegen (Stand 13. Dezember 2019). Im November 2017 hat der YouTuber „Homeless“ ein Video mit dem Titel „TÚ NO HAS ESTUDIADO EN LA ESCAC“ (dt. „Du hast nicht an der ESCAC studiert“) veröffentlicht, in welchem zwei Charaktere die Annahme kritisieren, dass man für Erfolg in der spanischen Filmindustrie einen Abschluss an der ESCAC benötigt. Im Oktober 2019 wurde auf YouTube ein Video mit der Überschrift „Zero Waste en la ESCAC“ (Zero Waste an der ESCAC) veröffentlicht, welches eine Initiative der Schule zur Reduktion von Plastikmüll kritisierte. Im Video wird eine faltbare Plastikflasche (Werbeprodukt der ESCAC) inmitten von unterschiedlichem Verpackungsmüll gezeigt, welcher laut Urheber hauptsächlich auf dem Campus gesammelt wurde. Weblinks Offizielle Seite der ESCAC Einzelnachweise
École supérieure de cinéma et d'audiovisuel de Catalogne

L'École supérieure de cinéma et d'audiovisuel de Catalogne (ESCAC - en catalan : Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya) est un établissement supérieur de cinéma et d'audiovisuel situé dans la ville de Terrassa. Histoire L'ESCAC est fondée à Barcelone en 1994. Elle est rattachée à l'université de Barcelone. Son directeur actuel est le producteur de cinéma Sergi Casamitjana. Personnalités liées à l'institution Étudiants célèbres Juan Antonio Bayona (1975-), réalisateur; Gemma Blasco (1993-), réalisatrice; Aina Callejón (2000-), réalisatrice; Mar Coll (1981-), réalisatrice; Belén Funes (1984-), réalisatrice; Lara Izagirre (1985-), réalisatrice; Kike Maíllo (1975-), réalisateur; Alejandro Marín (1993-), réalisateur; Àlex Pastor (1981-), réalisateur; Estibaliz Urresola Solaguren (1984-), réalisatrice; Javier Ruiz Caldera (1976-), réalisateur. Articles connexes Barcelone Terrassa Références Liens externes Site officiel Portail du cinéma espagnol Portail des arts Portail de l’éducation Portail des universités Portail de Barcelone Portail de la Catalogne
Escolàpies de Sabadell

Les Escolàpies Sabadell va ser fundada per Paula Montal l'any 1846. Paula Montal i Fornés nascuda a Arenys de Mar en 1799, on viu la discriminació educativa que patia la dona en aquella època. Com a resposta, funda Escolàpies per a nenes, en especial les de classe humil, amb un ampli programa educatiu, superant el legislat per l'Estat. Segueix el camí de Josep de Calassanç "Pietat i lletres", viure íntegrament la Fe i la Cultura. Quan ella mor, el 26 de febrer de 1889, la Congregació es feia extensiva a Catalunya, València, Balears, Madrid, Andalusia i Saragossa. Amb el pas dels anys, l'escola Escolàpies Sabadell va permetre l'accés indistintament a nois i noies per oferir una educació religiosa a l'abast de tothom. Impartint educació a: Infantil, primària i secundària (ESO) en un centre concertat d'una sola línia. Promovent tant l'aprenentatge dels alumnes con l'educació en els valors cristians. Edifici de l'escola El Col·legi de les Mares Escolàpies està format per l'església, l'habitatge i les aules. En l'edifici escolar s'ha utilitzat un llenguatge amb recursos classicistes. La façana presenta dues parts clarament diferenciades, la planta baixa i els pisos superiors. La planta baixa està separada per una cornisa amb motllures que reforça l'horitzontalitat d'aquesta zona i que presenta blocs de pedra en la composició del mur. L'organització de la mateixa és asimètrica, destacant la decoració del brancal i la llinda de la porta i la finestra. Els pisos superiors estan tractats, a efectes decoratius, com un altre bloc independent, dues pilastres laterals li confereixen òpticament, un sentit de verticalitat i lleugeresa que contrasta l'horitzontalitat i la càrrega decorativa de la planta baixa. L'acabament de la façana utilitza les motllures en gradació, element emprat també al ràfec i ampit de les finestres. Història L'any 1846 Paula Montal Fornés (1799-1899) fundà, a la ciutat de Sabadell, l'Institut de les Filles de Maria (Mares Escolàpies) dedicades al ministeri de l'ensenyament, vivint en comunitat. La primera residència de les religioses fou a la Rambla, tot seguit es traslladaren al carrer Sant Antoni número 29, on s'obriren les escoles el 24 d'octubre de 1846. El 23 de gener de 1848 l'Ajuntament de Sabadell concedí una subvenció municipal a les Mares Escolàpies. L'any 1850 es traslladaren a la casa comprada per D. Codina al carrer Sant Josep, per tal d'acollir-les. Referències Vegeu també Església de les Mares Escolàpies (Sabadell) Enllaços externs Escolàpies Sabadell
Escorxador de Tarragona

Escorxador de Tarragona és un edifici modernista del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local. Projectat el 1898 per l'arquitecte Josep Maria Pujol de Barberà. S'acabà de construir el 1902. Actualment acull el Rectorat de la Universitat Rovira i Virgili. Es construí sobre el primer cementiri cristià de Tarragona. Descripció Edifici situat al nucli antic, junt a la muralla romana. Sobresurt el sistema constructiu amb pedra de la Savinosa i maó. També que fou dissenyat per escorxador obeint als nous postulats higienistes. Es conserva sobretot els frontis exteriors, ja que el seu interior s'ha rehabilitat per a rectorat. Per això no conservem part de les columnes de ferro fos i també s'ha modificat l'altura dels pavellons laterals. És un bon model d'escorxador tant pel seu llenguatge arquitectònic com per l'organització amb pavellons. Presenta un cos principal d'una planta, en forma d'U, amb pati anterior tancat amb reixat metàl·lic i dos cossos laterals de dues plantes d'alçada. Patis de servei tancats amb tàpia. Combinació de fàbrica de rajola vista i paredat amb finestrals allargats, tancats amb persianes que matisen la llum. És un bon treball de rajola, de proporcions adequades a l'entorn. Les portes principals metàl·liques del tancat foren desmuntades però encara es conserven. El caràcter decoratiu ve donat per la textura dels materials. Història L'any 1892 es va fer el projecte, i l'obra acabà l'any 1902. L'escorxador municipal de Tarragona des del segle xix s'emplaçà dins del perímetre emmurallat de la població. El nou edifici el dissenyà ex professo Josep M. Pujol a partir del model de l'escorxador de Madrid i del de Saragossa, disposats en forma longitudinal davant els de planta circular com el de Reus (Francesc Borràs Soler). El primitiu local s'aixecà en diverses fases i mai reuní els requisits mínims d'espai. Una de les principals mancances del nou escorxador fou la manca de ventilació en estar envoltat en la part posterior per la muralla. A més, els corrals estaven just al costat d'habitatges privats. Un altre greu deficiència fou el precari sistema d'evacuació de les aigües brutes degut a la manca de cabdal. No es podia garantir la salubritat de la població en aquesta zona. L'estadística demostra l'elevat nombre de defuncions i d'epidèmies als carrers immediats a l'establiment industrial. Els anys 1977-1978 es feren obres de millora. En l'actualitat l'edifici està molt transformat al seu interior i exterior. L'arquitecte Xavier Romaní rehabilità l'edifici d'ús industrial en ús administratiu, per això dividí l'espai únic de l'interior en dos amb la clara finalitat d'habilitar el major nombre possible d'oficines. A més, als dos pavellons laterals afegí un petit acabament que si bé manté el disseny s'aprecia clarament l'afegit gràcies a la utilització de totxo de diferent color. El rector Joan Martí ordenà eliminar els animals que remataven els cossos laterals. Referències Enllaços externs «Escorxador de Tarragona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Església Evangèlica de Poblenou

L'Església Evangèlica de Poblenou és un centre religiós al xamfrà dels carrers de Llull i de la Llacuna. L'arribada de la Comunitat Evangèlica al barri del Poblenou i l'obertura de la capella evangèlica i les escoles daten del 1875, tot i que l'autorització de l'Ajuntament de Sant Martí de Provençals és del 10 de febrer de 1870, emparant-se en la llibertat de cultes promoguda en la Constitució de l'any 1869. La comunitat evangèlica, primerament, es va reunir en uns baixos de la Rambla del Poblenou, on és ara el número 38, i després van anar a l'actual local. A l'inici de la Guerra Civil Espanyola, el 1936, la capella evangèlica va ser cremada parcialment. La comunitat, durant l'any 2000, va celebrar els 125 anys de presència evangèlica al Poblenou. Referències Enllaços externs Web de l'Església Evangèlica del Poblenou Arxivat 2010-10-15 a Wayback Machine.
Església-hospital Sant Marçal

Església-hospital Sant Marçal és una obra del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La façana de l'església és amb les dues portes dovellades, una d'elles tapiada, i una finestra ogival decorada. Pel que fa a l'antic hospital, l'l'interior presenta una planta de 22 metres de longitud per 10 metres d'alçada. La planta és irregular però tendeix al rectangle. La coberta es sustenta sobre quatre arcs diafragma i els murs estan actualment arrebossats i pintats. Actualment l'edifici és de planta irregular, amb capçalera plana i d'una sola nau, on hi destaca una pintura mural de Sant Cristòfol, obra del segle xv, i un finestral gòtic esculpit. La coberta és d'embigat de fusta a dos vessants, suportada per arcs diafragmàtics, sense contraforts. Els arcs tenen una alçada desigual, signe de la primitiva existència de dues dependències contigües: l'església i l'hospital. A més a més, la previsió inicial del testador de bastir dos edificis queda confirmat per l'existència de dues portes adovellades a la façana principal (una de les quals actualment està convertida en finestral). Sobresurt un senzill campanar d'espadanya arran de la façana. Història Es va construir al segle xiv com a hospital de pobres. Fou fundada i protegida per Jaume Marçal, que morí el 1339, abans d'acabar les obres. En el seu testament va establir que hi hagués una església dedicada als sants Jaume i Marçal. Aquesta església-hospital havia de tenir una nau de quatre o cinc arcades, sota la qual s'hi col·locarien sis llits a cada banda. No consta però que arribés a tenir la destinació especificada en el testament. Molt possiblement la gran pesta de 1348 en va paralitzar les obres. En construir-se el recinte emmurallat de Montblanc, es va fer coincidir el llenç de la muralla amb un dels murs laterals de l'edifici. A partir del segle xvii l'edifici va constituir la seu de la Germandat de la Puríssima Sang de N. S. Jesucrist. Actualment és utilitzada com a Museu Marès. Referències Bibliografia Badia i Batalla, Francesc. Guia turística de Montblanc. 2a ed. Montblanc: Impremta Requesens, 1995. Porta i Balanyà, Josep Maria. Montblanc. Valls: Cossetània edicions, 2000. Enllaços externs «Església-hospital Sant Marçal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2020-11-26. [Consulta: 7 setembre 2020].
Església de Natzaret

L’església de Natzaret és una església al nucli antic de Tarragona, protegida com a bé cultural d'interès local. Encara que no queda res de l'edifici primitiu del segle xiii, el temple del segle xvi i les successives restauracions permeten entendre la dinàmica de les construccions a la ciutat de Tarragona. Església de planta rectangular amb dues portes d'accés, una a la plaça del Rei i una altra al carrer de Natzaret. Té una nau principal i dues de laterals a cadascun dels costats. Els murs de la nau central són més alts que els laterals i estan reforçats a l'exterior per cinc contraforts. Façanes amb esgrafiats i petites capelles exteriors. Està coberta a dues aigües. A l'actual façana principal es presenta un campanar d'espadanya lleugerament desplaçat de la porta i sobre ella hi ha un nínxol que allotja una Verge, un Ecce homo i una Magdalena de pedra arenisca amb restes de pintura original del segle xvi. Història De l'església del segle xiii no hi resta res. La primera referència a l'església data del 1214, durant la prelatura de Ramon de Rocabertí. La Congregació de la Puríssima Sang de Nostre Senyor Jesucrist, sembla que organitzada per les confraries de corders i esparters probablement al segle xiv, edificà la casa al costat de l'església per a celebrar les seves juntes. Si més no, fins a la reforma d'últims del XVI la porta principal era al carrer de Pilat. L'arquebisbe Pere de Copons, el 1738, concedí el patronat de l'església a la congregació mitjançant el deure de reedificar-la, la qual cosa feu, i, el 1764, tornaren a obrir-la al culte, després que fou derruït el temple primitiu durant les guerres de Felip V d'Espanya. tornà a ser reparada després de la Guerra del Francès. 1929 es feu l'arranjament de les façanes i restauració dels esgrafiats sota la direcció de l'arquitecte Balañá i Llorens. També es va rehabilitar la teulada, es van eliminar humitats i es consolidà el sòl. A la guerra de 1936 es cremà el retaule de l'altar major, obra de Josep Bonifàs (1759) i es destruí el Crist de la Sang. El 1940 tornà a ser reparada. El 1994 es van restaurar les escultures de la plaça del Rei. Referències
Església de Sant Antoni de Pàdua (Horta-Guinardó)

L'església de Sant Antoni de Pàdua és una església del barri de la Font d'en Fargues a Barcelona. Història Pel mateix afany de dotar de serveis el barri, els veïns van voler tenir una parròquia més a prop, ja que els feligresos havien d'anar a l'església del Carmel o d'Horta. Montserrat de Casanovas els va cedir un terreny al carrer Verdi i Adolf Florensa es va encarregar també del projecte i la construcció d'una església. Es va inaugurar el 1927. Tenia l'aspecte d'església marinera, segons deien aquells veïns. Els primers dies de la guerra civil espanyola va resultar cremada i quasi totalment destruïda i posteriorment va ser reconstruïda pel mateix Florensa. Mossèn Josep Bundó va ser el primer rector de la parròquia durant molts anys. Referències
Església de Sant Antoni de Calonge

L'Església de Sant Antoni de Calonge és l'Església parroquial del nucli de Sant Antoni de Calonge al Baix Empordà. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. L'any 1923 s'inaugurà aquest temple, d'estil neogòtic, per satisfer les necessitats de la nova barriada de sant Antoni. El 1936 va ser destruïda i no es va acabar de restaurar fins a la dècada dels 1950. El seu interès arquitectònic és molt limitat. És un edifici d'una sola nau de quatre trams amb tres altars per banda: a la dreta la Dolorosa, el Carme, i un altre sense dedicar; a l'esquerra, el sant Pere, sant Llop (co-patró) i el de Sagrat Cor de Jesús. A l'absis poligonal hi ha l'altar major dedicat a sant Antoni de Pàdua. Als peus del temple hi ha el cor sustentant per un arc toral i amb barana de pedra treballada. A la part alta hi ha onze finestres ogivals molt estilitzades què il·luminen l'interior a través dels vitralls. Tot el parament està emblanquinat exceptuant els nervis i pilastres que han estat pintats de gris. Els frontis té una porta, flanquejada per dues finestres i una finestra geminada al capdamunt, tots d'arcs apuntats. A la part més alta hi ha un rosetó. Al costat dret s'aixeca un campanar de planta quadrada amb rellotge. Tot l'exterior ha estat arrebossat i emblanquinat menys les parts de motlluratge que són de pedra vista. Referències