NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Fruitós de Guils del Cantó

Sant Fruitós de Guils del Cantó és una església barroca del poble de Guils del Cantó, en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És una església d'una sola nau, molt ampla, de planta basilical i capçada amb capçalera plana orientada a nord-oest, tot i que presenta evidències d'haver experimentat un canvi d'orientació del seu altar major en algun moment indeterminat. La nau és coberta per quatre trams de volta de canó amb llunetes, que descansa sobre un fris motllurat i que sosté un llosat a doble vessant. Presenta dues capelles laterals que s'obren a la nau a través d'arcs de mig punt. La façana occidental presenta petites finestres quadrangulars obertes en alt. La porta d'accés, amb llinda, es troba a la façana meridional i presenta la data 1676, i a la façana nord hi ha un ull de bou circular. El conjunt, construït amb la pedra rogenca típica del país, presenta un campanar de torre de dos pisos, de secció quadrangular i coronat per un teulat piramidal de llosa, adossat a la façana meridional. Història La parròquia de Guils del Canto és esmentat a l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell de l'any 839. El primer esment de l'església data de l'any 901, en un testament que explica com el temple fou consagrat pel bisbe Nantigís d'Urgell, a precs del prevere Adeudat, que havia reconstruït i engrandit l'edifici antic, i construït de nou un campanar. L'església actual és una construcció moderna, del segle xvii. No queda cap prova del temple medieval. Referències
Sant Fruitós d'Ossinyà

Sant Fruitós d'Ossinyà, o Sant Fructuós d'Aussinyà, és un monument del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció El veïnat d'Ossinyà era un petit nucli de població, actualment deshabitat, situat a llevant del municipi de Sant Ferriol. El temple es trobava en ruïnes fa poc s'hi van fer unes importants obres de restauració. És d'una sola nau, volta esfondrada i porta d'entrada situada a migjorn, amb arcs en gradació llinda i timpà llis. En aquest mateix costat sud de l'església hi ha, també, una finestra i una sagristia annexionada al mur en època més avançada. A llevant, l'absis és semicircular amb cornisa senzilla. A ponent hi ha una finestra espitllerada i, també, és on està situat el campanar d'espadanya de doble obertura, convertit en una torre. Història Antiguament Sant Fructuós havia estat parròquia independent, passant posteriorment a convertir-se en sufragània de Sant Silvestre del Mor. L'any 975 ja surt documentada "Sancti Fructuosi de Vrciniano" com depenent de Santa Maria de Besalú, segons la concòrdia entre Miró -Bisbe de Girona- i Bernat -Comte de Besalú-. Dos anys després, el temple fou donat a l'esmentat cenobi de Santa Maria, fet que confirmà, el 998, el papa Gregori V, citant a la butlla "Sancti Fructuosi in Vrsiniano". Referències
Iglesia de San Fructuoso (Aussinyà)

La iglesia de San Fructuoso es un edificio situado en la entidad de población española de Aussinyà, en la provincia de Gerona. Descripción El edificio se encuentra en la entidad de población de Aussinyà del municipio español de San Ferreol, perteneciente a la provincia de Gerona, en la comunidad autónoma de Cataluña.​ Se menciona como iglesia parroquial del lugar en el tercer volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz, en la entrada correspondiente a «Ausiña», donde aparece descrita con las siguientes palabras:​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1846). «Ausiña». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar III. Madrid. p. 113. Wikidata Q115624375.
Sant Fruitós de Claveral

Sant Fruitós de Claveral és una antiga església documentada des del 969, situada en l'antic terme municipal de Mur, dins de l'actual de Castell de Mur. Està situat al nord-est del terme, prop de la partida de Claveral. Actualment està del tot arruïnada. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Fructuós de Mur", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 PAGÈS, M. «Guàrdia de Noguera», a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Gaietà de la Ginebreda

Sant Gaietà de la Ginebreda o Sant Fruitós, és la capella de la masia de la Ginebreda, del terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. Està situada a la part septentrional del terme municipal, una mica separada uns 200 metres a llevant de la masia de la Ginebreda. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita capella d'una sola nau amb coberta de teula a dues aigües i parament de grans carreus de pedra irregular. L'absis és semicircular. La porta d'entrada és rectangular, envoltat de pedres de grans dimensions i per sobre es troba un escut que representa les armes de les diferents famílies nobles de Castellterçol i porta la data de 1883. Coronant la façana hi ha un campanar d'espadanya d'una sola obertura. A la paret lateral dreta de la façana té encastada la llinda d'un antic pou de gel amb una invocació piadosa i un escut. Història La història d'aquesta capella es troba estretament unida al mas la Ginebreda. Va ser restaurada l'any 1883 però possiblement el seu origen és anterior, potser del segle xviii. Referències
Sant Genís de Casavells

L'església parroquial de Sant Genís de Casavells és un edifici romànic dins del nucli de Casavells, al municipi de Corçà, al Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció És una església d'una nau i absis semicircular. Volta apuntada a la nau, arc triomfal de la mateixa forma i volta absidal ametllada. Finestres romàniques de doble esqueixada; restes de la porta primitiva a migdia, d'arc de mig punt. Als afegitons i reformes postmedievals hi corresponen les capelles laterals, la sagristia i el cos superior o terrabastall. També són tardanes les obertures del frontis: porta barroca classicitzant amb frontó corbat i partit i fornícula i un òcul. A la porta hi figura l'any 1722. Al costat N del temple es dreça la petita torre-campanar romànica de pla quadrat i un pis d'obertures geminades. (fitxa pròpia) L'aparell romànic és de carreus grans i ben escairats. Els murs dels sectors afegits són construïts amb pedres sense treballar, lligades amb carreus angulars. El campanar de Sant Genís és un petit cloquer de torre de planta quadrada al costat septentrional de l'església. El pis superior té quatre obertures geminades i romàniquesque tenen arquets de mig punt, columnetes i capitells. Corona la torre una cornisa Història L'església de Sancti Genesii de Canavells és una de les parròquies de la comarca que figuren com a possessió de la Canònica agustiniana d'Ullà, a l'acta de consagració de la seva església de Santa Maria de l'any 1182. És citada per primera vegada el 1071 i el 1182 fou sotmesa a la canònica de Santa Maria d'Ullà. El temple, dels segles XII-xiii, està compost d'una nau amb absis semicircular i amb un campanar de torre, d'uns 8 metres d'alçada, amb finestres geminades separades per una columneta cilíndrica amb capitell, datable entre els segles X o XI. Referències Vegeu també Llista d'esglésies romàniques del Baix Empordà
Sant Genís d'Orriols

Sant Genís d'Orriols és l'església parroquial del poble homònim (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a la part més alta del nucli urbà, al sud del terme de Bàscara, al qual pertany. Història La primera referència documental és del 1066. Posteriorment, el 1083, Bernat Bernat va fer donació al monestir de Santa Maria de Vilabertran del terç de la coromina Sala, situada dins la parròquia de Sant Genís. El delme de la parròquia el tenien els senyors del castell: el 1226, Pere d'Orriols, i el 1323, Bernat d'Orriols. Per la visita pastoral del 1508 se sap que hi havia els dos altars bastits a l'edat mitjana, Sant Genís i Santa Maria. El 1514 s'hi afegí un nou altar dedicat a Sant Antoni i Sant Sebastià, el 1557 un altre als sants Cosme i Damià, i el 1599, un altre a la Mare de Déu del Roser. El 1573 va ccaler reparar el cor, i el 1626 es va refer la volta per problemes de goteres. El 1717 es canvià l'advocació de l'altar de Santa Maria per la Mare de Déu del Remei, el qual perdurà durant tota la centúria. Descripció Per a accedir al temple cal pujar unes escales integrades al talús del desnivell, el qual ha estat arrebossat i decorat amb motius vegetals. En un dels extrems del talús hi ha un pou circular. És d'una sola nau amb absis semicircular sobrealçat capçat a llevant i capelles laterals. La volta és de canó, lleugerament apuntada i reforçada per un arc toral al centre del temple. L'absis s'obre a la nau mitjançant un doble plec de mig punt en gradació, i està cobert amb volta de quart d'esfera. Al centre hi ha una petita finestra de doble biaix i arcs de punt rodó. Les capelles laterals, bastides entre els segles xvii i xviii, estan cobertes amb voltes d'arestes i voltes rebaixades amb llunetes. El cor, als peus de la nau, està bastit amb volta rebaixada. Els murs presenten el parament de pedra original vist, mentre que les capelles i el cor estan arrebossades i pintades de blanc. A l'exterior, l'església presenta un mur sobrealçat construït damunt del temple romànic original, a manera de fortificació, el qual presenta petites espitlleres bastides amb maons i algunes finestres rectangulars. Entre el parament original i l'obra sobrealçada destaca un fris de dents de serra, situat sota el ràfec dels murs laterals i de l'absis. La façana principal presenta una porta d'accés rectangular emmarcada amb carreus de pedra, amb la llinda datada el 1861. Damunt seu hi ha un petit rosetó centrat i, coronant la façana, un campanar de cadireta restituït format per dues obertures de mig punt. L'antiga espadanya de tres pilastres encara és visible, tot i que està tapiada. La construcció original és bastida amb carreus ben tallats disposats en filades, mentre que l'obra de fortificació és de pedra sense treballar i fragments de material constructiu. A l'interior del temple, els paraments combinen l'obra vista amb el revestiment arrebossat i emblanquinat. Referències
Sant Genís de Monells

Sant Genís de Monells és una obra del municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Genís de Monells, està situada al barri de la Riera. És un edifici de grans dimensions, d'una nau amb capelles laterals capçalera poligonal i teulada a dues vessants. Té la façana dividida verticalment en tres cossos, al central dels quals hi ha la porta, de gran interès arquitectònic, on està situada la porta d'accés, d'inspiració clàssica; presenta una obertura d'arc escarser, entaulament i frontó circular, que apareix tallat i els costats laterals del qual s'avancen com si s'obrissin per mostrar la porta i la fornícula amb la imatge. Al centre e la façana hi ha un òcul amb motllures, on apareix inscrita en relleu la data del 1785. Un cap d'angelet separa aquest conjunt de l'òcul ovalat superior que té decoració en relleu. El coronament és sinuós, amb cornisa motllurada i boles de coronament. El campanar s'eleva en el cos esquerre de la façana; és de grans dimensions, de base quadrada i cos vuitavat, amb obertures d'arc de mig punt i la inscripció del 1788 a l'angle. Història L'església de Monells apareix esmentada documentalment des del segle xi, en l'acta de dotació de la Canònica de Girona del 1019, tot i que l'edifici actual és el resultat de diverses etapes constructives: la nau i l'absis daten del segle xiv; se sap que la capçalera ja era feta l'any 1309, i que la nau és posterior, possiblement d'uns anys després. La capella del Roser és dels segles xvi-xvii i la resta segurament va ser bastida entre aquestes dates i el segle xviii. La façana és de la fi del segle xviii, segons indiquen les inscripcions del 1785 i 1788 a l'òcul i a la base del campanar, respectivament. L'any 1962 la Diputació de Girona va restaurar l'edifici. Durant les obres va aparèixer la lipsanoteca col·locada a l'altar el 1310 i que en l'actualitat es conserva al Museu de Girona. Referències
Sant Gil de Folquer

Sant Gil de Folquer és una església a la caseria Folquer del municipi d'Artesa de Segre inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Temple de planta rectangular i d'una nau, amb capella adossada al lateral. La façana principal té un porta amb arc de mig punt formada per grans dovelles regulars sobre impostes. Al centre, a la clau té un creu esculpida. Al damunt hi ha una fornícula i un rosetó amb calat de pedra. L'espadanya, de dos badius, té la coberta modificada i una bala d'un obús fa de campana. El lateral afegit és neoclàssic amb la coberta volada sobre un ràfec de maó i teula. A l'interior hi ha una pica baptismal de pedra amb una creu en relleu. Història La llinda de la porta data del 1625. Ha sigut bastit amb models del romànic, però la planta rectangular sense absis i altres elements fan pensar que no data de l'edat mitjana i que 1625 és ben bé la data de construcció. Encara queden restes de la rectoria, tapades per la vegetació que comunicava directament amb l'església. Referències
Sant Gil de Pinyana

Sant Gil de Pinyana és una església romànica del municipi del Pont de Suert. És l'antiga parròquia del poble de Pinyana, de l'antic terme de Viu de Llevata. El petit nucli de Pinyana està situat a 1284 m d'altitud. Tradicionalment estava vinculat al municipi de Viu de Llevata, però juntament amb altres petits pobles l'any 1968 fou incorporat al Pont de Suert. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església d'una sola nau coronada amb una capçalera i amb dues capelles laterals a banda i banda. Les coberta és de volta de canó i el creuer està coronat per una cúpula semiesfèrica. L'arc que precedeix el creuer està presidit per un bust de la Mare de Déu a sota hi ha la data de consagració de l'església 1705. L'aparell constructiu és fet de pedra irregular i morter de calç. Les cornises, capitells, columnes i peanyes són d'estuc i serveixen per estructurar els diferents espais arquitectònics. Els murs estan decorats mitjançant esgrafiats en blanc i negre. La zona del creuer és la més rica en decoració. Les pilastres tenen incorporada l'ornamentació pròpia de les columnes salomòniques i a les quatre petxines que sostenen la cúpula hi ha uns atlants que sostenen els quatre evangelistes. L'església de Sant Gil fou consagrada el 1705. No s'han localitzat referències medievals, però el Museu de Lleida Diocesà i Comarcal conserva una marededeu romànica procedent de l'església de Pinyana. D'una segona imatge de la Mare de Déu amb el Nen, molt primitiva, es dubta si procedeix d'aquesta església o de la de Santa Maria d'Erillcastell. Referències Bibliografia BOIX I POCIELLO, Jordi, MACIÀ I GOU, Montserrat i MONSÓ, Anna. "Sant Gil de Pinyana" i "Merededéu de Pinyana o Erillcastell". Dins Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7 GAVÍN, Josep M. Inventari d'esglésies. 2. Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d'Aran. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978. ISBN 84-85180-09-7. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Gil de Vilamaniscle

Sant Gil de Vilamaniscle és una església del municipi de Vilamaniscle (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de dimensions reduïdes de planta basilical. Presenta un absis semicircular i dues capelles laterals que donen lloc al creuer. L'accés es realitza pels peus, a través d'una senzilla porta allindanada, decorada amb pilastres i mènsules d'estil neoclàssic. Més amunt, centrat el frontis, tenim un ull de bou. Sobre el mur de la façana es construí un campanar de cadireta. L'aparell és de lloses de pissarra sense treballar, travades amb argamassa i disposades sense cura. Sota teulada sobresurten algunes lloses de coberta més antiga. La volta i la façana del temple apareixen encalcinades, a diferència de la resta del temple. Història Si bé hi ha notícies d'una capella que ja existia a finals del s.XIV no tenim cap resta d'ella. L'actual s'ha de datar en algun moment del s. XVIII-XIX. Referències
Sant Gil del Mas d'Eroles

Sant Gil del Mas d'Eroles és una església del municipi d'Oliana inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església d'una sola nau sobrealçada amb un porxo als peus, a la zona de ponent. El parament del mur està fet a base de pedres irregulars sense desbastar. Tot l'edifici està cobert a dues aigües amb teula àrab. La nau està coberta per volta de canó reforçada per arcs torals sota la volta. L'absis és ultrasemicircular i de dos nivells, avui convertit en sagristia; al centre hi ha una finestra de doble esqueixada. Tant aquest com el sector nord de l'edifici han estat molt alterats.Al mur sud hi ha una finestra de doble esqueixada. La porta és a la façana de ponent, on s'afegí un porxo amb posterioritat a la primera etapa constructiva. Sobre de l'entrada hi ha un petit campanar d'espadanya. Història El topònim d'Eroles vinculat al mas és comú en diversos termes del comtat d'Urgell. El mas d'Eroles d'Oliana és citat en el cens de l'any 1860; per contra no apareix en el cens parroquial de 1854. La capella fou tradicionalment sufragània de Sant Andreu d'Oliana. Referències
Sant Grau d'Albons

Sant Grau és un santuari a uns 2km a l'oest del poble d'Albons, a la serra del seu nom, prop de la font de la Merla. A més de Sant Grau s'hi veneren Sant Roc i Sant Sebastià. L'aplec més popular, del 13 d'octubre, que havia pràcticament desaparegut, ha estat recuperat a principis del segle xxi, amb Missa, cant dels Goigs i sardanes. L'ermita o santuari conserva bona part la construcció d'època romànica. L'església fou modificada, però el segle xviii quan es capgirà l'orientació de la nau. La façana actual, datada el 1753 a la llinda de la portada, és a llevant, lloc on ha desaparegut l'antic absis semicircular del qual es veuen vestigis dels fonaments. Al primitiu frontis, a ponent, ara convertit en capçalera, hi queda la porta romànica tapiada. L'aparell romànic és visible també als murs laterals,; en part, on a migdia hi resta una finestra romànica de doble biaix, l'interior és cobert amb l'antiga volta apuntada, amb cornisament. La imatge del patró, Guerau o Grau, és una talla barroca molt restaurada. No gaire lluny de l'església, a l'indret de l'Olivet d'en Maçanet, hi ha vestigis escampats d'alguna antiga construcció, just en el punt on, segons creença popular, hi hagué una capella anterior a la de Sant Grau. Referències
Sant Gregori de Vilamolat de Mur

L'església de Sant Gregori de Vilamolat de Mur fou una església del terme municipal de Castell de Mur, a l'antic terme de Mur. Estava situada al nord del poble de Vilamolat de Mur. Estava situada damunt de la riba dreta del barranc de Sant Gregori, sota mateix de Casa Josep i de Vilamolat de Mur. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Església de Sant Honorat

L'Església de Sant Honorat és una església del municipi de Solsona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església romànica modificada. És d'una sola nau i absis rodó. Amida 4,80x 10,60 m. La nau, sobrealçada i de coberta deformada a l'exterior i apuntada a l'interior. Arc toral apuntat. Orientada a l'est. Construcció: parament de grans pedres en filades, tallades a cops de maceta. Voluminosa cornisa refeta i arrebossada a la nau i a l'absis. Podi parcial a l'absis, part sud, de 25 cm d'alçada màx. Frontis refet. Absis amagat a l'interior per un envà. La volta apuntada de la nau arrenca d'una motllura de pedres trapezoïdals amb bisell. La porta original desapareguda. Finestra romànica a l'absis, tapiada, l'arc ha estat substituït per una pedra. A la cara est, hi ha adossada una nova construcció, de planta regular i teulada a dues vessants, amb la porta actual a la part lateral, d'arc de mig punt Història Aquesta església no està esmentada a l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell de l'any 839. En la documentació de l'any 1373, consta que Bernat Serra, prevere de Sant Honorat, capella construïda en l'església de sant Ermengol, ha rebut de Maria, muller de Pere Vilar i del seu fill, el cens de Benefici. Cent anys més tard s'anomenava ja solament Sant Honorat. L'església de Sant Honorat, dona nom a una de les quatre partides en què es divideix la zona immediata dels voltants de Solsona, anomenada el Vinyet per haver estat destinada al conreu de la vinya fins a finals del segle passat. Referències
Sant Iscle de Colltort

Sant Iscle és un edifici religiós que, juntament amb altres cases, conforma un veïnat que havia estat el poble de Sant Iscle de Colltort al municipi de Sant Feliu de Pallerols (Garrotxa). Situat a la capçalera de la riera de Sant Iscle i al peu del castell de Colltort (845 m d'altitud). Petit exemplar romànic molt modificat. L'absis fou substituït per una ampliació del temple. A l'entrada hi ha un petit porxo i el campanar està coronat per merlets.El portal d'entrada està treballat en pedra i les obertures són escasses. El castell de Colltort està documentat el 1017 en què havia estat donat en feu pel comte de Barcelona Ramon Borrell. La jurisdicció del terme passa a la senyoria d'Hostoles i després als Santa Pau. El segle xviii pertanyia a la batllia reial d'Hostoles. L'església de Sant Iscle també està documentada l'any 1017. Referències
Église Sant Iscle de Colltort

L'église Sant Iscle de Colltort (en français Saint-Assiscle de Colltort) est un édifice religieux situé dans la commune de Sant Feliu de Pallerols, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'église Sant Iscle de Colltort est située dans le hameau du même nom, au pied du château de Colltort et au nord-est du village de Sant Feliu de Pallerols, et peuplé en 2011 de 34 habitants. Initialement une petite église romane, l'édifice a subi de nombreuses modifications. L'abside a disparu pour permettre un agrandissement de la nef. Un porche a été ajouté devant l'entrée. Le clocher-mur est surmonté de petits merlons. Histoire Le château et l'église de Colltort sont mentionnés dès 1017 concernant une donation faite par Raymond Borrell, comte de Barcelone et de Gérone. Le territoire, incluant château et église, passe ensuite entre les mains de la seigneurie d'Hostoles puis de la seigneurie de Santa Pau. Voir aussi Articles connexes Sant Feliu de Pallerols Liens externes Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Notes et références Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme