NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Village ibérique de Turó d'en Boscà

Le village ibérique de Turó d'en Boscà est un site archéologique situé dans la commune de Badalone (comarque de Barcelonès), dans la province de Barcelone en Catalogne. Description Ce village a été établi sur la colline du même nom et habité par la tribu ibère des Laietans entre les IVe et Ier siècle av. J.-C., ce qui correspond à la monnaie de bronze ibérique de Baetulo qui a été battu entre les IIe et Ier siècles av. J.-C.. Le village est situé sur les sommets et les pentes d'une des collines de la chaîne côtière, entre les vallées du Canyet et du Pomar, à l'ouest du Mas Boscà. La colline est balisée et protégée par une clôture en fer. Les premiers travaux de fouilles n'ont eu lieu qu'en 1933, sous la direction de Joaquim Font i Cussó , année au cours de laquelle d'importants vestiges des fortifications de la ville ont été découverts, démontrant l'importance du site. Entre 1978 et 1988, le Musée de Badalone a réalisé une série de campagnes de fouilles en divers endroits de la ville qui ont permis une première approximation de sa configuration urbaine et de la chronologie du site. Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie (ca) Mestre i Campi, Jesus, « Baitolo », Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62,‎ 1998, p. 86 (ISBN 84-297-3521-6). (ca) Sobreron, Mikel, « Salve viator! Noves dades sobre les vies i les restes documentades al suburbi occidental de Baetulo », Musée de Badalone,‎ 2021, ... (lire en ligne). Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Portail de l’histoire Portail de l’archéologie Portail de la Préhistoire Portail de la Catalogne
Església de Sant Just d'Ardèvol

L'església de Sant Just d'Ardèvol és la parroquial del nucli de Sant Just del municipi de Pinós (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Sant Just i la seva església es troba a l'extrem nord-oest del municipi de Pinós, al llom de l'aplanada carena que s'aixeca entre la rasa de la Rovira, al sud i el barranc de Gangolells, al nord, a la capçalera de la riera de Llanera que s'esmuny cap a la Segarra. Les cases del poble, entre les quals hi ha cal Torra, juntament amb l'església, formen un recinte clos compacte. Al punt quilomètric 9,6 de la carretera LV-3002 del Miracle a Su (41° 53′ 46″ N, 1° 32′ 38″ E) surt, cap al sud, una carretera asfaltada que s'ha de prendre i no s'ha de deixar fins a arribar a Sant Just als 3,1 km, després de passar prop de les masies del Mas i Massafreds. Descripció L'església de Sant Just és un edifici de planta rectangular amb un campanar de planta quadrangular adossat a l'església. L'edifici és rematat per un presbiteri rectangular. La porta, oberta a la façana de ponent, és un exemplar amb formes ornamentals renaixentistes: frontó triangular, columnes estriades, frontis, etc. Història L'església és referènciada ja al segle xii però l'obra romànica es va perdre al reconstruir-ne l'edifici al segle xvi. En perdre el seu caràcter parroquial, l'església fou sufragània de Solsona fins a principis del segle actual. Avui l'església té culte esporàdicament. Referències
Hostal del Santuari de Pinós

Hostal del Santuari de Pinós és un edifici del municipi de Pinós (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Adossat al santuari de Santa Maria de Pinós, l'hostal és considerat la fonda/restaurant més antic de Catalunya que no ha tancat mai les portes car l'establiment porta obert ininterrompudament d'ençà el 1524. Situació Es troba a la carena de la serra de Pinós, molt a prop del seu punt culminant, considerat el centre geogràfic de Catalunya. Al costat del Santuari, tanca pel sud la plaça de Pinós i, junt amb la creu de terme de Pinós, molt propera, forma un notable conjunt monumental. S'hi puja des d'Ardèvol per una carretera asfaltada de 3 km. o bé, pel sud, des del nucli de Pinós, en 1,6 km. Descripció La porta de l'Hostal de Pinós és una invitació a la devoció popular. Plena de símbols marians, la Verge queda resguardada en un petit nínxol que duu la inscripció «Nostra Senyora de Pinós» i l'acompanyen els símbols del món a banda i banda. La llinda de la porta és totalment plena d'inscripcions, sempre referents a la devoció mariana de la comarca: «Alabat sia lo santíssim sagrament per a sempre/ Veritat es que ostal sense diners no donen res. M (signe marià) i la Immaculada Concepció de Maria Santíssima concebuda sense màcula de pecat original. L'any 1677.» Aquesta inscripció està ocupant tota la llinda i a banda i banda hi ha els símbols del Sol i la Lluna Història Centre de devoció comarcal, el santuari de Pinós s'alça a 904 metres d'altitud, dominant una magnífica panoràmica. El Santuari fou edificat pels templers l'any 1312 i molt aviat passà als Hospitalers. Centre de devocions fou objecte d'importants deixes al llarg dels segles XV i XVI, segle en què la gran devoció popular i l'administrador M. Arcís Garriga iniciaren la construcció de l'actual edifici, així com la casa i l'hostal Referències
Hostal de Pinós

Hostal de Pinós is one of the oldest hostals in Spain. It was founded in 1524 and is located in Pinós, Lleida, Spain. The inn has never closed its doors from the start and offers three dining rooms: a central with capacity for 60 people and two small with a capacity 23 people. See also List of oldest companies References External links Media related to Hostal del Santuari de Pinós at Wikimedia Commons Homepage
Hostal de Pinós

El Hostal de Pinós es un restaurante en el municipio de Pinós, comarca Solsonés, Lérida, Cataluña, España. Fue fundado en 1524.​ El mesón nunca ha cerrado sus puertas desde que abrió. Ubicación Se encuentra en la cresta de la Sierra de Pinós, considerado el centro geográfico de Cataluña. Junto al santuario hacia el sur está la plaza de Pinós. Junto con la cruz de término de Pinós forma un notable conjunto monumental. Descripción La puerta del Hostal de Pinós es una invitación a la devoción popular. Está llena de símbolos marianos, una imagen de la Virgen queda resguardada en un pequeño nicho que lleva la inscripción "Nostra Senyora de Pinós". El lintel de la puerta está completamente llena de inscripciones, siempre referentes a la devoción mariana de la comarca Posee tres comedores: uno central, con capacidad para 60 personas, y dos pequeños, con una capacidad 23 personas.​ Historia Centro de devoción comarcal, el santuario de Pinós se alza a 904 metros de altitud, dominando la panorámica. El Santuario fue edificado por los Templarios en 1312 y muy pronto pasó a los Hospitalarios. En el siglo XVI, la población y el administrador M. Arcís Garriga iniciaron la construcción del actual edificio, así como la casa y el hostal.[cita requerida] Referencias Enlaces externos Sitio web
Sant Andreu de Miralles

Sant Andreu de Miralles és una capella del municipi de Pinós (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació La capella es troba al nord del municipi, no lluny de Su, als fondals de la riera de Matamargó i a un centenar de metres de la masia de Miralles. Per anar-hi cal prendre un trencall que es troba a la carretera de Cardona a Su, poc més enllà del cap de província(41° 53′ 29″ N, 1° 34′ 33″ E), a un quilòmetre de Su. Està molt ben senyalitzat. La pista, ben arranjada, es dirigeix al sud. Als 750 metres es passa pel davant de la masia de la Serra i als 1,8 km es troba un encreuament. La de l'esquerra porta a Fornells. Per la dreta es va a la capella i a Miralles. Descripció Petita capella romànica de planta rectangular, d'una sola nau i orientada nord-sud. Porta lateral a la cara est amb arc de mig punt adovellada. Petita finestra d'espitllera prop de la porta. No té absis. Damunt de la cara sud hi ha un petit campanar d'espadanya. Construcció: es veu poc perquè ha estat arrebossada; parament de carreus irregulars en filades. Referències
Sant Pere de Vallmanya

Sant Pere de Vallmanya és l'església parroquial de Vallmanya, al municipi de Pinós (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació Es troba a la part més alta del poble, al nord, culminant el conjunt de cases. Al seu costat hi ha una notable porta d'entrada al cementiri i a llevant, a l'altre costat del barranc, es veu la capella romànica de Sant Miquel. Descripció Construcció religiosa, església d'una sola nau amb capelles laterals, coberta a doble vessant i amb la porta a migdia de l'edifici; la porta és l'únic element decorat de tot l'exterior de l'edifici, amb un senzill frontó triangular que reposa sobre pilars estriats i capitells jònics. L'església, de grans proporcions, té un enlairat campanar de planta quadrada al mur de ponent; aquest campanar és també obra del segle xviii però fou construït sobre la base d'una torre medieval, possiblement la torre del castell de Vallmanya. Està format per un cos rectangular dins la nau de l'església, aprofitat com a base del modern campanar; al costat de migdia conserva encara una finestra de mig punt dovellada i, a la cara de ponent, una estreta espitllera. L'aparell és de carreus irregulars i reble, propis del segle xi. Història Sant Pere de Vallmanya és l'església parroquial del lloc i l'antiga església del castell del mateix nom. El lloc és esmentat al segle X i formava part dels dominis del comtat de Berga, juntament amb els Peguera, Fígols i la casa fortalesa de Berga. Sempre ha mantingut el seu caràcter parroquial. Referències
Sant Vicenç de Pinós

Sant Vicenç de Pinós és l'església parroquial del nucli de Pinós, de la comarca del (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església, rodejada per les cases de Pinós, culmina un destacat puig que s'aixeca al sud i al peu de la Serra de Pinós i el seu Santuari. A Pinós s'hi va des del sud per la carretera de Calaf a Vallmanya. A 20 km. de Calaf i 5 abans de Vallmanya(41° 48′ 48″ N, 1° 33′ 01″ E) hi ha un encreuament, molt ben senyalitzat, on, cap al nord es va a Pinós i al Santuari. Des del Santuari, al nord, es baixa a Pinós per la mateixa carretera. Descripció Església és d'una sola nau, coronada per un campanar d'espadanya al mur de ponent (nau de 6,30X12,30). L'església fou àmpliament modificada al segle xviii i això va afectar sensiblement al conjunt de l'edifici. De l'obra romànica conserva únicament la part del mur de migdia, mur en el qual fou oberta la porta del segle xviii i que encara conserva una elegant finestra de doble esqueixada perfectament adovellada. L'església està orientada a llevant i és adossada a les cases veïnes. Història L'església de Sant Vicenç era parroquial del terme de Pinós i d'ella depenia el santuari de la Mare de Déu de Pinós. La seva història s'ha de lligar als orígens del lloc, del castell de Pinós, del qual va prendre el nom una gran família que més tard senyorejà part dels territoris de l'Alt Berguedà. Possiblement el primer castell de Pinós fou molt aviat abandonat però dalt l'enlairada serra es va mantenir el nucli important de poblament fins a la darrera despoblació dels segles XIX i XX Referències
Santa Maria d'Ardèvol

Santa Maria d'Ardèvol és l'església parroquial del nucli d'Ardèvol, al municipi de Pinós (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situació L'església està situada al bell mig del poble, enfront de la Torre. A Ardèvol s'hi pot anar per carreteres asfaltades des de Torà (11,7 km), des de Su (7,5 km) o baixant del Santuari de Pinós (3 km.). Descripció Església d'una sola nau amb capelles laterals, orientada a llevant i amb la façana a ponent. Al costat de migdia hi té adossada la rectoria. L'església té un presbiteri quadrat. Totalment llis, al costat nord-est s'alça al campanar de planta quadrada, coronat per una balustrada i dues obertures a cada cara d'arc de mig punt. La façana, oberta a la plaça i a la torre de guaita medieval del castell d'Ardèvol és un exemplar propi de l'època: frontó triangular amb un petit nínxol que guarda la imatge de Sant Isidre. La porta té la següent inscripció a la llinda: "Sit Nomen Domini Benedictum anno 1688". El temple conserva alguns elements romànics en els murs. Història El lloc d'Ardèvol i concretament el castell són esmentats ja al segle xi. Cal pensar que l'església de Santa Maria devia ésser l'església castellera i també la parroquial del lloc i que per tant, un primer edifici romànic deuria ésser anul·lat al construir-ne al segle xvii l'actual església. Referències
Biblioteca Josep Soler Vidal

La Biblioteca Josep Soler Vidal és una biblioteca pública del municipi de Gavà (Baix Llobregat), inaugurada l'11 d'abril de 2003, que forma part que forma part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la Diputació de Barcelona. Rep el nom de l'activista i polític català Josep Soler i Vidal, fill adoptiu del municipi el 1988 i Creu de Sant Jordi el mateix any pel seu compromís amb la cultura i les llibertats. Està ubicada en un complex unitari de 12.000 m² dissenyat junts amb l'edifici de l'Ajuntament, dels quals n'ocupa 3.150 m². D'estil avantguardista, combina materials com l'obra vista, el formigó, el vidre i el mirall i juga amb diferents plans i alçades. És obra dels arquitectes Albert Viaplana (1933-2014) i son fill David Viaplana. Va ser erigit entre els anys 2000 i 2003. Més enllà d'activitats vinculades al préstec i consulta de tota mena de suports bibliogràfics, la biblioteca també acull i desenvolupa altres funcions socials com ara la creació de clubs de lectura per a joves d'entre 12 i 16 anys, l'obertura d'aules d'estudi nocturn durant el període de màxima concurrència d'exàmens, les maratons destinades a extraure i recollir donacions de sang o l'adaptació de la biblioteca com a refugi climàtic per tal de donar resposta a les onades de calor. Referències Bibliografia Fotos i planols de l'edifici: «Biblioteca Josep Soler Vidal» (pdf). Xarxa de Biblioteques Municipals. Diputació de Barcelona. Arxivat de l'original el 2022-08-16. [Consulta: 16 agost 2022].
Zona Volcànica de la Garrotxa Natural Park

The Zona Volcànica de la Garrotxa Natural Park (Catalan: Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa) is a natural park area covering a Holocene volcanic field (also known as the Garrotxa volcanic field or Olot volcanic field) in Catalonia, northeastern Spain. The volcanoes, of which there are about forty within the park, are no longer active, with the last eruption (Croscat) occurring about 11,000 years ago. However, the region is still seismically active, and a large earthquake in 1428 caused damage to buildings and twenty deaths in Barcelona, 90 kilometres (56 mi) to the south. More recent earthquakes in 1901 and 1902 caused shaking but little damage. The park covers 12,093.02 hectares, and includes territory from eleven municipalities in the comarca of Garrotxa. The built-up areas of Olot, Santa Pau, Sant Joan les Fonts and Castellfollit de la Roca are completely surrounded by the park. Including these urban areas, the population of the park is more than 40,000 people, and the economic development of the zone is one of the objectives of the park management, while trying to avoid the damage caused by quarrying, urban sprawl and illegal waste disposal. Some 980.86 ha of the park, including the best preserved volcanic cones, are fully protected as nature reserves. Geology The Garrotxa field is a monogenetic volcanic field, with each volcano representing a single period of eruption. The field became active about 700,000 years ago, and is the most recent example of volcanic activity in northeastern Catalonia, which dates back 10 million years. It contains numerous tossols. See also List of volcanoes in Spain References Bibliography Losantos, M.; Planagumà, L.; Pijuan, J.; de Paz, A.; Puig, C.; Bassols, E. (2006), The Geological Chart of the Volcanic Zone of la Garrotxa Natural Park (PDF), Institut Cartogràfic de Catalunya. Martí Molist, Joan; Pujadas, Albert; Ferrés Lopez, Dolors; Planagumà Guàrdia, Llorenç; Mallarach Carrera, Josep Maria (2001), El vulcanisme: Guia de camp de la Zona Volcànica de la Garrotxa (2ª ed.), Olot: Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa, ISBN 84-393-5142-9. pp. 1–59; pp. 60–106. Martí, Joan; Planagumà, Llorenç (2016), La Garrotxa Volcanic Field of Northeast Spain, Springer, doi:10.1007/978-3-319-42080-6, ISBN 978-3-319-42080-6. Vilaplana, Joan Manuel; Payàs, Blanca (2008), RISKCAT: Natural Risks in Catalonia (PDF), Barcelona: Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible, Departament de la Vicepresidència, Generalitat de Catalunya, ISBN 978-84-393-7836-5, archived from the original (PDF) on 2011-07-23. External links Official site Garrotxa Volcanic Zone Natural Park Fageda de'n Jordá
Natuurpark Zona Volcànica de la Garrotxa

Het Natuurpark Zona Volcànica de la Garrotxa (Catalaans: Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa/Spaans: Parque natural de la Zona Volcánica de la Garrocha) is een natuurpark in Catalonië in Spanje. Het natuurpark werd opgericht in 1985 en is 15309 hectare groot. Het natuurpark omvat beboste uitgedoofde vulkanen. Externe link Officiële website
Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa

Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa (hiszp. Parque natural de la Zona Volcánica de la Garrocha, po polsku „Park Strefy Wulkanicznej La Garrotxa”) – obszar chronionego krajobrazu w Katalonii w północno-wschodniej Hiszpanii. Obejmuje obszar czwartorzędowego wulkanizmu. Historia Rozwój przemysłu i ośrodków miejskich w latach 1970. stanowił zagrożenie dla środowiska naturalnego tego obszaru Katalonii. W 1976 roku powstała komisja do spraw ochrony krajobrazu wulkanicznego, sprawą zainteresował się także Kongres Kultury Katalońskiej. 3 marca 1982 roku parlament Katalonii jednogłośnie przyjął prawo obejmujące ten teren ochroną i tworzące rezerwaty geobotaniczne w jego obrębie. W 1985 roku stał się on parkiem naturalnym. Geologia Na obszarze parku znajduje się 40 dobrze zachowanych wulkanów, w tym 10 kraterów utworzonych przez erupcje freatomagmatyczne i 23 stożki żużlowe. Stożki są ulokowane przeważnie na przecięciach uskoków przebiegających w liniach wschód-zachód i północny wschód-południowy zachód. Zidentyfikowano ponad 20 potoków lawowych oraz liczne osady wulkaniczne. Wulkany były aktywne w czasie od 700 tysięcy do 8 tysięcy lat temu (plejstocen i holocen). Ich utworzenie było związane z wewnątrzpłytowym wulkanizmem alkalicznym, mającym źródło w bazaltowych i bazanitowych magmach związanych z systemem kenozoicznych ryftów w Europie. Flora i fauna Klimat i gleby obszaru pozwalają na istnienie bogatych zbiorowisk roślin typowych zarówno dla klimatu śródziemnomorskiego, jak i umiarkowanego środkowoeuropejskiego. Łącznie zidentyfikowano tu 1173 gatunki roślin wyższych. Prawie 65% parku pokrywają lasy, tworzone głównie przez dąb ostrolistny, dąb szypułkowy i buk zwyczajny, choć występują też lasy mieszane i olsy. Poza nimi w parku znajdują się grunty orne, jako że w wielu kraterach i na większości potoków lawowych uprawiano ziemię i występują żyzne gleby brunatne. Około 1/4 obszaru parku pokrywają uprawy, głównie zbóż i pasz dla zwierząt hodowlanych w comarce Garrotxa. W parku stwierdzono występowanie aż 307 gatunków kręgowców, w tym 53 gatunki ssaków, 210 ptaków, 18 gadów, 14 płazów i 12 ryb, oraz 1267 bezkręgowców, w tym 1083 gatunki owadów. Przypisy
Tami-Tami

Tami-Tami és una muntanya russa infantil del parc temàtic PortAventura Park ubicada a l'àrea de SésamoAventura. Va ser construïda per Vekoma i va ser inaugurada el 15 de juliol de 1998. Descripció Tami-Tami va ser inaugurada el 15 de juliol de 1998, substituint l'atracció Tifó, inaugurada aquesta última juntament amb el parc l'any 1995, però tancada i desmantellada a causa dels constants problemes. La muntanya russa passa per sobre d'un llac. Quan es va inaugurar, formava part de l'àrea de Polinèsia, però en inaugurar-se SésamoAventura en la temorada de 2011, va passar a formar part d'aquesta àrea. Durant la temporada del 2010, va estar tancada a causa de la construcció de SésamoAventura. Recorregut En sortir de l'atracció es fa una corba cap a l'esquerra abans d'encarar la pujada sobre unes rodes de fricció d'uns 8 metres d'altitud, allà es una hèlice pronunciada de baixada a dretes seguida d'un petit airtime i una corba a esquerres que passa molt a prop de l'estació. Llavors ve una altra corba a esquerres, una hèlice de 360° en baixada a la dreta i finalment els frens finals, seguits d'una corba a esquerres per entrar a l'estació. Referències Vegeu també PortAventura World
Tami Tami

Tami Tami es una montaña rusa del parque temático PortAventura Park ubicada en el área SésamoAventura. Fue construida por Vekoma y fue inaugurada el 15 de julio de 1998. Descripción Tami Tami fue inaugurada el 15 de julio de 1998, sustituyendo a la atracción Tifón, inaugurada esta última junto con el parque en 1995, pero cerrada y desmantelada debido a constantes problemas. La montaña rusa transcurre por encima de un lago. Cuando se inauguró formaba parte del área Polynesia, pero al inaugurarse SésamoAventura en la temporada 2011 pasó a formar parte de dicha área. Durante la temporada 2010 estuvo cerrada debido a la construcción de SésamoAventura. Recorrido Al salir de la atracción se hace una curva a izquierdas donde se encara la subida por ruedas de fricción hasta una altitud de 8 metros, allí se hace una hélice pronunciada de bajada a derechas seguido de un pequeño airtime y una curva a izquierdas pasando muy cerca de la estación, luego viene otra curva a izquierdas, una hélice de 360° en bajada a la derecha y finalmente los frenos finales seguidos de una curva a izquierdas para entrar a la estación. Véase también PortAventura World Atracciones de PortAventura Park Shambhala: Expedición al Himalaya Furius Baco Dragon Khan Grand Canyon Rapids Hurakan Condor Stampida Tomahawk El Diablo - Tren de la Mina Silver River Flume Ferrocarril Tour Tutuki Splash Sea Odyssey Templo del Fuego Fumanchú
Tami Tami

Tami Tami is een stalen achtbaan in het Spaanse pretpark PortAventura Park. De attractie ligt in het themagebied SésamoAventura en werd geopend op 2 mei 1998. De baan is van het model Junior Coaster (207 m) van de Nederlandse attractiebouwer Vekoma. Thema De Tami Tami is een dier uit Tahiti en redt volgens de legende mensen en boten in nood. De attractie is gebouwd boven het water en is volledig omgeven door tropische planten uit Polynesië. Sinds de herschikking in SésamoAventura kreeg de thematisering ook een opknapbeurt. Beknopte beschrijving De achtbaan is vooral gericht op kinderen en is een rustige achtbaan zonder inversies. Tijdens de rit wordt men gefilmd. Hiervan kan tevens een foto verkregen worden. Externe link Officiële website