NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Feliu de Monars

Sant Feliu de Monars és una obra del poble de Monars, al municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció romànica dels segles xi i xii, d'una sola nau amb volta de canó apuntada. L'absis carrat és trapezoïdal, preromànic. A migdia, l'edifici presenta una cornisa i la porta d'entrada d'arc de mig punt recolzat damunt una simple cornisa, amb llinda llisa. A ponent hi ha una finestra i el campanar d'espadanya de doble obertura. Al costat nord hi ha una cornisa i una sagristia, afegida en temps més avançats. Història Hi ha notícies documentals des del 1064. Consta com a "Sancti Felicis de Monariis" en una cessió feta el 1096 per Arnau a favor del monestir de santa Maria de Besalú. L'any 1362 ve documentada com a "Sancti Felicis de Monarys" i s'indica que l'església estava annexionada a la parròquia de Sant miquel de Pera en el primer terç del segle xviii. Modernament ha estat coneguda també com a Sant Sebastià. Referències
Sant Iscle i Santa Victòria de Rajadell

Sant Iscle i Santa Victòria de Rajadell és l'església parroquial de Rajadell (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una construcció religiosa: Església d'una sola nau orientada a llevant i coberta amb un arc apuntat d'estructura i tradició gòtica. S'obren dues capelles laterals a manera de transsepte, gairebé a la meitat de la nau amb cobertes de creueria quatripartides. El cor, als peus de la nau és rectangular i porta a la clau de creuera la data 1680 i la inscripció "Francesc Massana i Jaume Puig". El campanar és de planta quadrada i alçat als peus de l'església, al mur de ponent i al costat de la porta d'accés. Es comunica amb l'església a través d'una porta i des del cor. És rematat per quatre finestres d'arc de mig punt per les campanes, a les que s'arriba a través d'unes escales. Hi ha dues petites finestres a la part de la plaça, la inferior decorada amb el tema de la crucifixió i a data de 1679. Per a la construcció s'aprofità la pedra de la mateixa església. La Capella del Roser és oberta a manera de transsepte al lateral de l'única nau de l'església parroquial. És una capella quadrada coberta amb volta de creueria quadripartida amb la clau assenyalada. S'entra a través d'un arc de mig punt. En construir el campanar es feu una capella nova, entre la del Roser i aquest, dedicada al Sant Crist. Davant de la del Roser fou construïda la de Sant Iscle. La nau única és coberta amb una volta lleugerament apuntada que recorda les construccions pròpies dels segles medievals. Els carreus són regulars, grans i col·locats a contrapunt. La nau és rematada per un presbiteri absis, cobert avui amb volta apuntada però refeta amb maó. El mur de tancament, igual que tot el presbiteri, sembla una obra posterior, ja que l'aparell és desordenat i irregular. La nau és il·luminada per un petit òcul obert a la façana. Als peus s'hi construí el cor, al segle xvii. Història Situada dins l'antic terme del Castell de Rajadell, fou parròquia des dels seus orígens i és documentada el 1154 però l'obra romànica fou modificada a partir del segle xiii i començaments del XVI. A finals del s. XVI es construïa la capella del Roser i al s. XVII les obres acabaren amb la construcció del campanar i el cor nou. Les obres s'acabaren definitivament l'any 1682. A començament del segle XX (1901) es refeia la porta i avui, gràcies al treball encomiable del seu rector, s'està restaurant notablement el seu interior. El contracte de construcció del campanar, encarregat a Joan Traginer, és de 1678. En aquest document s'especifiquen les mides, alçada, nombre de finestrals, tipus de pedra, etc. Les obres s'acabaren el 1682. Referències
Sant Joan de Lilla

Sant Joan de Lilla és una església situada al poble de Lilla, que forma part del municipi de Montblanc (la Conca de Barberà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de nau única i absis semicircular. Conserva alguns elements gòtics encara que majoritàriament fou realitzada en el segle xvi. La façana conserva les dovelles d'una antiga portada més gran que l'actual i una rosassa esqueixada. L'edifici fou restaurat l'any 1981 quan es refeu el coronament amb espadanya. Referències Enllaços externs «Sant Joan de Lilla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Llorenç d'Adri

Sant Llorenç d'Adri és una església romànica del segle xii situada al poble d'Adri dins del municipi de Canet d'Adri. És un temple rural senzill però amb la porta rica en iconografia religiosa. És un monument inventariat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Localització L'església es troba al municipi de Canet d'Adri. Malgrat que és la Vall d'Adri, per proximitat fa que s'inclogui dins del conjunt de pobles de la Mancomunitat de la Vall del Llémena. És la zona on hi ha el nucli més important del vulcanisme del Gironès (dels quals un és el puig d'Adri). Descripció de l'edifici Església romànica construïda amb pedra volcànica originalment de planta d'una sola nau, capejada per un absis semicircular decorat exteriorment amb un fris dentat. La façana s'obre a ponent i hi destaca una finestra de mig punt al centre i la porta. Aquesta porta està remarcada per dues arquivoltes i suportada per dues columnes amb capitells esculturats un amb un ocell i un cap humà i l'altre amb una figura de bisbe i un dibuix geomètric. Presenta un campanar de torre de planta quadrada, obertures geminades de mig punt i coberta piramidal. Al costat de la façana lateral esquerra, es troben unes escales que pugen cap al teulat i sobresurten de la torre del campanar. La porta d'accés és de fusta revestida amb xapa de ferro i decorada amb unes flors de lis a la part superior. Un seguit de claus van formant quadrats com a elements decoratius més. La porta té un passamà de ferro forjat en forma de serp tot decorat per incisió amb detalls decoratius, on s'hi observa restes de policromies, i una data enmig de l'agafamans, el 1854, any en què es devia refer el xapat en la darrera fase d'arranjaments de l'església. Afectada pels terratrèmols del segle xv, l'església fou refeta posteriorment, en diverses fases que s'allargaren fins al segle xviii, amb l'alçament de la nau, la construcció de capelles laterals i l'erecció, sobre la nau, del campanar. Entre el 1931 i 1935 va ser reformada i resaturada per Rafael Masó. Referències
Sant Martí de Montclar

Sant Martí de Montclar és una església del municipi de Montclar (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Al centre de la població de Montclar i oberta a la plaça, hi ha l'església de Sant Martí amb el clos del cementiri adossat a l'angle sud-oest. Al primitiu temple romànic d'una sola nau capçat per un absis esvelt tan ample com la mateixa nau al cantó de llevant, s'hi afegiren al segle xvii dues capelles a manera de transsepte. L'absis té una senzilla finestra de doble esqueixada coberta amb arc de mig punt. El parament és de carreus de pedra de grans dimensions, quadrats i col·locats a trencapunt. La portalada de migdia va ser remodelada i ara és rectangular. Al mur de ponent es conserva una gran finestra romànica sobre la qual hi ha les restes de l'antiga espadanya reconvertida en una torre a manera de comunidor cobert per una teulada a quatre vessants. El retaule major dedicat a sant Martí és del segle xviii, a una capella lateral conserva un retaule de la Mare de Déu del Roser, també barroc, i a l'altra capella lateral hi ha el retaule de sant Isidre, neoclàssic tardà, tots dos del segle xix. Història Església parroquial de Sant Martí de Montclar. Els seus orígens els hem de lligar al naixement del castell de Montclar, documentat ja al s. XIII. L'església malgrat ésser segurament la del castell, no apareix esmentada en la documentació. Sabem, però, que al s. XVII fou ampliada gràcies a les llindes gravades de la porta d'accés. L'església fou molt modificada en aquell moment amb l'annexió d'un creuer i una nova porta d'entrada al mur de migjorn amb un entaulament fictici i coberta per un petit ràfec a dues aigües de teula àrab. S'aixecà també l'absis fins al nivell de la teulada i un campanar de planta quadrada substituint el romànic, possiblement d'espadanya. Conserva tres interessants retuales barrocs al seu interior. El conjunt ha estat restaurat pel servei de restauració de monuments de la diputació de Barcelona. Referències
Sant Miquel de Maians

Sant Miquel de Maians és una església del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una antiga església parroquial, avui gairebé desapareguda, coneguda també amb el nom de Sant Miquel de Mitjà. El 1415 la parròquia de Meians va ser unida a Oix. Descripció De la seva factura romànica resten únicament en peu uns panys de paret pràcticament ensorrats i diversos carreus que formen part del corral de la masia de Maians. Està ubicada al veïnat de Monars, just a tocar la masia de Maians, al vessant meridional de la serra de Monars, dins l'antic terme municipal d'Oix, agregat l'any 1972 al de Montagut de Fluvià, actualment Montagut i Oix. Història S'esmenta per primera vegada l'any 977, en una donació del comte-bisbe Miró a l'altar de Sant Rafael de l'església de Sant Vicenç de Besalú, amb les següents paraules "…et in alio loco, scilicet in Medianos…cum ecclesia quae ibi est fundata in honore sancti Michaelis…" Posteriorment, al document citat, trobem altres mencions de Sant Miquel de Maians, les quals corresponen als anys 982, 1066, 1095, 1106, 1107 i 1147. L'església va tenir culte fins a mitjans de segle xvii. Referències
Santa Cecília de Riutort

Santa Cecília de Riutort és un edifici del municipi de la Pobla de Lillet (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Per arribar a l'església de Santa Cecília de Riutort s'ha d'agafar una curta pista des de la carretera de Guardiola de Berguedà a la Pobla de Lillet, entre els km. 67 i 68; passada l'antiga estació "Riutort-Gavarrós" del carrilet. És un temple d'una sola nau, de reduïdes dimensions, i coberta amb volta de canó. A llevant hi ha un arc triomfal tapiat que devia donar entrada a l'absis, actualment ensorrat. La porta d'entrada, a migdia, disposa d'un arc de mig punt adovellat. Queden les restes d'un campanar d'espadanya de dues arcades. A l'exterior, el mur està reforçat amb dos grossos contraforts. Al centre de la nau hi ha uns esglaons que baixen a una cripta que està coberta amb volta de canó i té un forat d'una sepultura. L'edifici originàriament estava projectat que fos més espaiós, com es pot veure en el mur de tramuntana, que segueix més enllà que el mur de ponent, però es van canviar els plans originals i es va escurçar pel cantó de ponent. Història El lloc de Riutort és esmentat per primera vegada l'any 880 com a lloc donat a Ripoll pel prevere Ariülf. La primera menció a l'església és de l'any 1168, quan Arnau de Vilanova va vendre a carta de gràcia la tercera part del delme que rebia de Santa Cecília. L'església depenia de la comunitat agustiniana de Sant Jaume de Frontanyà. L'any 1632, l'església de Santa Cecília era sufragània de Sant Martí de Brocà, situació que es mantenia encara al segle xviii. A començaments del segle xx, l'església ja no tenia culte. Referències
Santa Creu de Montclar

Santa Creu de Montclar és una església del municipi de Montclar (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó lleugerament apuntada i rematada per un absis semicircular cobert amb quart d'esfera a llevant. El parament és 'de carreus de pedra de molt diverses dimensions units amb morter. La porta d'entrada està a un dels laterals i és un arc de mig punt adovellat. A l'absis trobem una finestra de doble esqueixada de petites dimensions però no hi ha més obertures. La coberta exterior és a dues aigües amb teula àrab i als peus hi ha un campanar d'espadanya d'un sol ull. Història Església del s. XVII o XVIII, situada dins del terme de Montclar, ja als límits de Montmajor, molt possiblement vinculada a algun d'aquests dos castells. Referències
Santa Eugènia de Solls

Santa Eugènia de Solls és un edifici del municipi de Sant Jaume de Frontanyà (Berguedà) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església esmentada ja en el segle xvi i situada al nord del terme de Sant Jaume, al serrat dels Bous de Santa Eugènia de Solls, al límit de la Pobla de Lillet, de la qual en l'actualitat tan sols en resten les parets. Referències
Santa Eulàlia de Bonner

Santa Eulàlia de Bonner és un edifici del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església romànica d'una sola nau coberta inicialment amb volta de canó i rematada per un absis semicircular a llevant. Tant l'absis com l'església foren sobrealçats a finals del segle xvii o començaments del segle xviii alhora que s'enguixà l'interior de la nau. La porta és al mur de migjorn i és d'arc de mig punt adovellat. El parament és a base de carreus de pedra de mida mitjana, disposats en fileres i units amb morter. La coberta, en origen de teula àrab, està actualment esfondrada. Història En un document de 1029 en què el comte Ermengol II d'Urgell confirma la possessió de l'església de Tuixèn a favor de Sta. Maria de la seu s'esmenta l'església de sta. Eulàlia com un dels límits. Al segle xiii formava part del terme casteller de Fraumir i al s. XIV era ja sufragània de la parroquial de Gósol. AL s. XIV (1309) és documentat el castell de Bonner com una de les possessions que Sibil·la de Berga, comtessa de Pallars, el vengué al rei Jaume II. En els últims anys l'esquerda de la coberta s'ha obert, provocant l'esfondrament de la coberta moderna, així com part del mur de migdia i tramuntana de la nau. Es troba en un estat força dolent. Referències Bibliografia Pladevall i Font, Antoni, dir.; Catalunya romànica. El Berguedà, 1985 Santandreu, Maria Dolors; Revista del centre d'estudis berguedans, 1982 Vigué, Jordi; Bastardes, Albert; Monuments de la Catalunya romànica. El Berguedà, 1978
Santa Margarida de Gósol

Santa Margarida de Gósol és un edifici del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una església d'una sola nau coberta a dues aigües amb teula àrab amb l'entrada a llevant. És un arc de mig punt amb grans dovelles; sobre seu trobem un òcul a banda i banda dues finestretes. A migdia una petita dependència per la sagristia. El parament és de carreus desbastats, disposats en fileres i units amb morter. La coberta és a dues aigües amb teula àrab. L'església està sota la tutela de sta. Margarida, copatrona de la vila. Adossat a ponent, trobem un habitatge avui deshabitat, i entre aquest i l'ermita, just per darrera l'altar, una dependencia on s'hi pot adorar la Santa. Història L'església és documentada des del 1716 com a sufragània de la parroquial del castell de Gósol en la visita pastoral d'aquest any. El retaule barroc que decorava l'altar major es cremà durant la guerra civil (1936- 1939). El 20 de juliol se celebra la festa de sta. Margarida. Referències Bibliografia Sindreu, Josep; Gósol, 1988
Santa Maria d'Olvan

Santa Maria d'Olvan és una església del municipi d'Olvan (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església està conformada per una nau lateral i dues de laterals de reduïdes dimensions. La porta d'accés està coronada per un frontó i fornícula, on precedeix una imatge. Per il·luminar la nau central s'obre a la façana, un gran lòcul adovellat. L'església no té absis i els peus del presbiteri, a llevant, s'alça un campanar de secció quadrada adossat al mur de migdia de l'església; el campanar té quatre lòculs i està rematat per una balustrada. Història Les primeres notícies de l'església de Santa Maria d'Olvan són del s. X. L'any 905 es consagrava l'església a honor a la Mare de Déu, pel bisbe Nantigis de la Seu d'Urgell. L'església estava dins la jurisdicció de la baronia de la Portella, però quan aquest s'uní als dominis dels Pinós, l'any 1369, passà a formar part de la baronia de Gironella i Olvan. L'església romànica fou remodelada al llarg dels segles i finalment d'una manera total el s. XVIII. Durant aquesta centúria esdevé un exemple del barroc de la Catalunya interior. Referències
Santa Maria de Monistrol (Rajadell)

Santa Maria de Monistrol o Monistrolet és l'església parroquial del poble del mateix nom, al municipi de Rajadell (Bages), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'església era situada dins l'antic terme del castell de Rajadell, i està documentada des del 1023, quan era sufragània de Sant Salvador de Vallformosa. El 1292 són esmentats els altars de Santa Maria, Sant Pere, Sant Joan i Santa Creu. Descripció És una senzilla construcció rural del segle xix a la qual es va adossar una rectoria, en construir-lo es van enderrocar tots els elements anteriors de l'edifici romànic. És una església d'una sola nau, coberta a doble vessant i amb la porta al mur de ponent. El campanar es va construir a tramuntana. Referències
Santa Maria del Castell de Castellgalí

Santa Maria del Castell de Castellgalí és una obra del municipi de Castellgalí (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De l'església del castell avui solament en podem veure les restes dels fonaments de l'absis semicircular i els del mur de migdia; dels del cantó nord no n'ha quedat res. Al capdavall del mur hi ha uns blocs de pedra escairats que possiblement tancaven l'església a ponent. Es tractaria d'una església d'una única nau de petites dimensions. Per altra part, cal tenir en compte l'emplaçament de la capella -dintre del recinte del castell- en un lloc molt proper a un esbalçader, de forma que el reduït espai de què disposaven per construir l'església es corresponia amb la petitesa abans esmentada de la nau. L'aparell és força regular; els carreus- treballats amb martell- encara que sense polir, estan disposats en filades bastant uniformes. En les restes no hi ha cap vestigi que permeti situar la porta. L'estat de l'edifici és de total ruïna, de forma que el seu interior és ple de terra, herbes i matolls. Història Es troba dins del mateix recinte del castell. Apareix esmentada en el 1292 i es creu que no degué passar mai de ser una capella vinculada al castell que no va fer mai funcions de parròquia. Per fer aquesta afirmació es pren com a base els estudis del Pare Camós, de mossèn vila i el testament de Berenguer Amatller, redactat el 27-12-1292. Referències
Mare de Déu de la Devesa

Santuari de la Mare de Déu de la Devesa és un edifici del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un santuari situat als estreps nord orientals de la serra de sant Julià del Mont, a la dreta del riu Fluvià, al veïnat dels Anglès. El temple té una estructura primitiva, d'època romànica, que fou notablement modificada durant el segle xvi. Té una única nau amb un absis semicircular (amb finestreta inclosa); a la façana de ponent hi ha una porta d'entrada adovellada, amb dos arcs en gradació, així com el campanar de cadireta que havia estat de doble obertura però, actualment, només en resta una. El santuari es troba en molt mal estat de conservació. Història La consagració solemne d'aquest santuari es va realitzar el mes de setembre de l'any 1540. Fins a 1936 s'hi venerava una talla de Santa Maria asseguda i amb l'Infant a la falda, que tenia una obertura a l'esquena destinada a un reliquiari. L'any 1939 es restablí el culte al santuari i es realitzà una nova imatge de la Verge, rèplica no gaire coincident amb la desapareguda i que esculpí l'artista Narcís Salgueda. Referències
Santuario di Nostra Signora della Devesa

Il santuario di Nostra Signora della Devesa (in catalano: Santuari de la Mare de Déu de la Devesa) è un luogo di culto cattolico che si trova nel comune di Montagut i Oix, in Catalogna. Origine del nome Il nome di Mare de Déu de la Devesa, cioè di Nostra Signora della Devesa sembra essere correlato al luogo in cui è stato edificato il santuario, un altopiano montuoso isolato adatto al pascolo e che richiama la dehesa, tipico ambiente spagnolo delle zone a sud ovest del Paese. Storia La chiesa è stata edificata in epoca romanica e in seguito è stata oggetto di numerose modifiche, la più importante venne apportata nel 1540. Descrizione Esterno La struttura, in stile romanico, è semplice e in pietra a vista. Sul prospetto principale si apre il portale racchiuso in una cornice in blocchi marmorei che si conclude con un arco a tutto sesto. A lati si trova una finestra quadrata e, sulla parte destra della parte superiore si trova il campanile a vela. Interno Il piccolo edificio di origine romanica presenta un interno a navata unica con volta a botte. L'abside è semicircolare. Nella chiesa era conservato sino alla prima metà del XX secolo una statua in legno raffigurante la Vergine Maria con il Bambino, che andò distrutta e venne sostituita in seguito da una copia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Santuario di Nostra Signora della Devesa Collegamenti esterni (CA) Santuari de la Mare de Déu de la Devesa, su inventaripatrimoni.garrotxa.cat. URL consultato il 12 marzo 2021.
Terradelles (la Nou de Berguedà)

Terradelles és una masia del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular amb coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, que està orientada a migdia. A l'entorn de la casa hi ha adossades les pallisses i corrals formant un petita era. És un construcció senzilla característica de les zones de muntanya de la comarca, amb murs pobres de maçoneria sense arrebossar i petites finestres amb llindes de fusta. Història La masia està documentada des del segle xvi. S'esmenta en el Fogatge de l'any 1553 ("Domengo Duran sta al Mas Terradelles") dins del terme parroquial de Sant Martí de la Nou i dins dels límits jurisdiccionals del Monestir de Santa Maria de Ripoll. Els pagesos de la casa reconeixien ésser vassalls de l'abat de Ripoll i com a tals pagaven els censos anuals. L'any 1748 conreava les terres del mas Terradelles Francesc Barniol de la Parròquia de Sant Vicenç de Castell de l'Areny. Referències
Torre de Salipota

Torre de Salipota és una torre de defensa en desús del municipi de Súria (Bages) declarada bé cultural d'interès nacional. És una torre rodona de guaita, medieval a l'altra banda del Cardener. Descripció Construcció defensiva sorgida al llarg dels s.IX o X en les zones frontereres amb els moros. Enclavada a la riba esquerra del riu Cardener. Construïda amb pedra, carreus i argamassa per a ser ben consistent presenta un aspecte exterior bastant malmès en la part inferior, principalment en la porta on hi manca tota una renglera de carreus, la més exterior. El sistema constructiu està basat en la disposició dels carreus en cercle fent capes successives per donar amplada al mur. La planta és circular i tot l'exterior és llis i sense obertures a excepció d'una finestra en la part superior i que mira al riu. En la part més alta de la torre hi havia els merlets avui en dia no en queden ni els vestigis. A mitjans del segle xix aquesta torre formava part de la línia de telegrafia òptica militar Barcelona-Manresa-Solsona. En l'interior veiem l'existència de dos pisos amb una semi-volta amb òcul al mig que feia de separació entre el pis inferior i el superior. El gruix dels murs és d'uns 90 cms. Vegeu també Telegrafia òptica Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya Referències