NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Cristòfol de Vinyoles

Sant Cristòfol de Vinyoles és una església romànica protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de Cava (Alt Urgell). Descripció Edifici religiós d'una nau de planta rectangular amb absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera, l'absis té dues finestres de doble esqueixada. Nau coberta amb fusta, en part esfondrada. Té dos arcs preabsidials apuntats. El portal és a la façana de ponent on hi ha tres arquivoltes. Hi ha dos tipus de pedra en la construcció de l'edifici. El mur oest i el campanar, que és d'espadanya i de dos ulls és mig refet, és de pedra calcària i contrasta amb la resta vermellosa del bastiment. Finestra adovellada de doble esqueixada damunt la porta. Història Una menció documental datada l'any 1085 indica que Arnau, fill de Ramon, donà a Santa Maria de la Seu, a més de les possessions que tenia al comtat de Cerdanya, un alou situat vora l'església de "Sancti Cristopfori...infra terminos de Cava", per la qual faria tasca cada any a la canònica mentre visqués, i a la seva mort li romandria lliurement. Molt probablement aquest temple fou la capella de l'antic castell de Sant Cristòfol, possessió dels Santmartí durant els segles xiii i xiv, i on posteriorment es formà la caseria de les Cases de Lli. Referències
Sant Daniel de Palou

Sant Daniel de Palou fou una església romànica al municipi de Sant Joan de Vilatorrada, al Bages, coneguda des del 1114 i anomenada també de Sant Andreu o Andreuet el 1331. No en queden restes identificables com a cap part de l'edifici però al puig de Sant Daniel hi ha un jaciment medieval amb parets i tombes que s'ha relacionat amb aquesta capella. A proper mas Canals Vell hi ha una capella moderna del segle xviii dedicada a sant Daniel que podria haver resultat del trasllat de l'advocació. El poble es troba a la confluència de la riera de Fals i del Cardener. Al fogatjament de 1378 era una parròquia independent que tenia 50 focs i 5 eclesiàstics. Referències
Sant Cugat de Gavadons

Sant Cugat de Gavadons és una església romànica que pertany al terme municipal de Collsuspina (Moianès). Fou l'origen del terme de Collsupina, ja que és sufragània de Sant Andreu de Tona, que s'independitzà de Tona (Osona). És una església preromànica i romànica d'una sola nau, amb transsepte, amb notables elements de l'art romànic. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El jaciment paleontològic de Sant Cugat de Gavadons és a la vora de l'església. Descripció És una església de mitjanes dimensions que s'aixeca en una elevació prop del turó de Puig Estels. És un edifici romànic del segle xii. Se’n conserva un campanar, d'espadanya, i en la seva part posterior, una finestra amb arc de ferradura. Hi ha una mutació del presbiteri, on s'hi annexionà una masoveria amb portal de pedra, treballada i datada el 1817. Fou modificat durant els segles XVII i XIX, amb l'afegitó de dues capelles cobertes de nervadures de tipus gòtic. L'actual entrada mira a ponent. Història Als 1.046 metres d'altitud s'aixeca aquesta església —envoltada per masos antics com Miravalls, Mas Naulart, Bellver, etc. Davant l'actual entrada hi ha dues lloses, una de les quals és una lauda sepulcral amb un escut de la família Miravalls, que recorda la relació d'aquest mas amb l'església. Al costat sud de l'església hi ha un cementiri. Galeria d'imatges Referències
Sant Cugat de Gavadons

Die kleine romanische Kirche Sant Cugat de Gavadons befindet sich auf dem Gebiet der katalanischen Gemeinde (municipi) Collsuspina in der Provinz Barcelona und ist dem in Katalonien populären hl. Cucuphas geweiht. Lage Die Kirche befindet sich in ca. 1040 m Höhe ü. d. M. beim Aussichtspunkt Turó de Bellver etwa 2,5 km (Fahrtstrecke) nördlich von Collsuspina. Geschichte Der Flurname Gavadons wird erstmals in einer Urkunde des Jahres 948 erwähnt; 20 Jahre später findet sich die Erwähnung einer dem hl. Cucuphas (Sant Cugat) geweihten Kirche im Gebirge (serra), bei der es sich um einen Vorgängerbau der heutigen Kirche gehandelt haben könnte. Über den oder die Gründer der Kirche im 12. Jahrhundert ist nichts bekannt. Der Bau dürfte von Beginn an als Pfarrkirche der in der näheren Umgebung befindlichen Einzelgehöfte gedient haben; eine Ortschaft gab es jedoch nicht. Beim späteren Anbau einer Priesterwohnung wurde die Apsis der Kirche zerstört. Im 18. Jahrhundert wurde der ursprüngliche Eingang auf der Südseite zugemauert und ein neuer in der – ansonsten schmucklosen – Westfassade geschaffen. Architektur Der nahezu fensterlose Bau ist aus Bruchsteinen errichtet, die in der Umgebung in ausreichender Zahl vorhanden waren; lediglich die Ecksteine sind nahezu exakt behauen. Die Außenwände sind nicht durch Strebepfeiler stabilisiert. Über dem linken Teil der Westfassade erhebt sich ein kleiner – jedoch erst im 19. Jahrhundert errichteter – Glockengiebel (espadanya) mit einer dahinterliegenden Glockenstube, deren rückwärtige Fensteröffnung einen Hufeisenbogen zeigt. Siehe auch Sant Cugat del Vallès Sant Cugat del Racó Literatur Vicenç Buron: Esglésies Romàniques Catalanes. Artestudi Edicions, Barcelona 1977, S. 200, ISBN 84-85180-06-2. Weblinks Sant Cugat de Gavadons – Fotos Sant Cugat de Gavadons – Geschichte
Sant Domènec de la Seu d'Urgell

L'Església de Sant Domènec és un temple gòtic de la Seu d'Urgell (Alt Urgell), catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment és una sala d'exposicions propietat de l'Ajuntament. Història El primer temple, sota l'advocació de Sant Miquel, va ser fet construir pel bisbe Ermengol d'Urgell, que li va fer diverses deixes en el seu testament del 1033. Al llarg del segle xi, va ser objecte de noves deixes testamentàries, una de les quals, del 1096, ho fou amb la condició que els clergues que la haurien de viure sempre sota la regla de sant Agustí. El 1121, la canònica de Sant Miquel va ser reorganitzada sota la regla agustiniana i la direcció d'un prior. Tanmateix, la decadència de la seva comunitat al llarg del segle xiii va ser la causa que el bisbe Guillem de Montcada (1294-1308) la suprimís i adjudiqués els seus béns a la canònica catedralícia. L'església restà com a parroquial fins que el 1364 fou ocupada pels dominics, que havien abandonat el seu convent extramurs i enderrocaren el temple romànic per a bastir-hi un de nou sota l'advocació de Sant Domènec. Aleshores, l'advocació de Sant Miquel va passar a l'antiga església de Sant Pere, a llevant de la catedral. Descripció És un temple de nau única amb capelles laterals. La portada és molt senzilla i es dibuixa amb línies molt pures. A la banda de ponent, tot flanquejant-la, hi havia un campanar de planta quadrada, avui desaparegut. Se'n conserva el claustre gòtic, formant part d'un parador nacional de turisme. Referències
Sant Esteve d'Araós

Sant Esteve d'Araós és l'església parroquial romànica del poble d'Araós, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba en el mateix nucli de població d'Araós, en el seu sector central-nord. Història L'església és documentada des de l'Acta de consagració de la seu d'Urgell (839, data no acceptada per tots els autors, però), tot i que hi ha dubtes si es tracta d'Araós o d'Àreu (Haravo), i més tard apareix en diverses visites pastorals, des del segle xiv fins al xviii. És una església romànica d'una nau amb absis semicircular a llevant. L'obra original romànica és l'absis, mentre que la resta ha sofert nombroses transformacions. A la resta del temple, però, entre les capelles afegides s'observen diferents fragments de mur que mostren una factura popular de pedres de llosa que permeten situar l'església en la segona meitat del segle xi o la primera del xii. Descripció Es tracta d'una església d'una sola nau amb un absis semicircular i llis a l'est, amb dues filades superiors de blocs rectangulars ben alineats que ressalten de la resta del parament, d'aparell més rude, en el qual s'obren petites finestres abocinades. Cobreix l'església un llosat de pissarra a dues aigües. Al centre de la façana oest hi ha la porta d'accés d'arc de mig punt, per sobre de la qual, i descentrat, es troba un petit òcul. La façana es troba coronada per una robusta espadanya amb dues obertures d'arc de mig punt (tot i que més ample la del costat nord). Els murs exteriors són de pedra vista, excepte al voltant de la porta i de l'òcul encimentats i arrebossats. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Esteve d'Araós». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Esteve d'Araós en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Esteve d'Alinyà

Sant Esteve d'Alinyà és una església del municipi de Fígols i Alinyà (Alt Urgell) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció L'església actual està constituïda per una nau i un absis semicircular, l'aparell del qual, gran i irregular, difereix del dels murs de la nau, que alternen filades de pedres planes amb altres de dimensions més grans, disposició del mur característica de paraments de tradició preromànica. El frontis té adossat un cos d'una casa veïna i, tot i que està molt reformat i restaurat, repeteix el mateix parament que l'absis. S'hi obren una porta d'arc de mig punt amb quatre arquivoltes en degradació i una finestra similar a mitjana alçada. Tots els exteriors revelen, amb la sobreposició de panys de mur de parament irregular, el sobreaixecament de l'edifici, que cal relacionar amb la substitució, en època gòtica, de la volta, ara apuntada. A l'interior, aquesta modificació es posa de manifest en la discordança entre la volta ogival i l'arc de mig punt amb què s'obre l'absis Altres reformes evidents de l'edifici romànic són la coberta de l'absis, també sobrealçada, i l'espadanya de la façana. Diverses obertures il·luminen l'edifici, l'estructura originària del qual respons als trets característics de l'arquitectura romànica del segle xii. L'absis ha estat restaurat (1985), tot suprimint-ne la sagristia adossada. Campanar de cadireta de dos ulls. Història Esmentada a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell del 839. En l'heterogènia construcció que avui configura l'església parroquial de Sant Esteve d'Alinyà, res no sembla conservar-se de l'edificació consagrada el 2 de desembre de 1059 pel bisbe d'Urgell Guillem Guifré. Referències «Sant Esteve d'Alinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012]. Enllaços externs «Sant Esteve d'Alinyà». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Esteve d'Esclanyà

L'església de Sant Esteve d'Esclanyà està situada dins del terme municipal de Begur, al Baix Empordà. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció Es tracta d'una església de dues naus i capçalera formada per dos absis de planta semicircular. En principi tenia una sola nau, l'actual del costat N. A ponent hi és identificable el parament del frontis primitiu, amb una finestra de doble esqueixada; aquest sector és coronat per un campanar d'espadanya d'època posterior. La volta d'aquesta nau és lleugerament apuntada; l'arc triomfal ha estat malmès; al costat N s'hi afegiren tardanament una capella i la sagristia. El seu absis posseeix una finestra romànica de doble biaix; es dreça sobre una alta socolada que és la resta d'una capçalera més antiga. La nau que s'afegí a migdia és coberta amb volta de canó i l'arc triomf és de mig punt. Al frontis hi ha un rosetó i la porta actual amb llinda motllurada i frontó, que pertanyen a una reforma tardana. L'aparell romànic de la nau N és de carreuó. Les dues naus es comuniquen mitjançant dos arcs formers, un de mig punt i l'altre rebaixat. Història L'església de Sant Esteve d'Esclanyà és documentada des de darreries del segle xiii (1280). Fou construïda als s.XI i XII i la portalada data del s. XVIII. Des del segle xiv el lloc i castell d'Esclanyà estigué en poder dels Cruïlles-Peratallada, com a integrant de la baronia de Begur. Va ser parròquia fins al 1721. El 1847 era església sufragània de la de Llofriu. L'església ha estat objecte d'unes obres de restauració molt discutibles, sobretot a l'interior, a principis dels anys 1970. Actualment està annexada a la parròquia de Sant Pere de Begur. Actualment el fons documental es troba custodiat per l'Arxiu Diocesà de Girona que ha microfilmat i digitalitzat el fons i n'ha cedit una còpia a l'Arxiu Municipal de Palafrugell. Vegeu també Castell d'Esclanyà Referències Bibliografia TURRÓ, Jordi. L'Arxiu de la Parròquia de Palafrugell: els registres sacramentals. Publicacions de l'Institut d'Estudis del Baix Empordà. Vol. 20. 2001. MARQUÈS, Josep M. Construcció de les esglésies de Palafrugell i Mont-ras (1588ss). Estudis del Baix Empordà, vol. 18. 1999. PÉREZ, Aurora; BADIA, Joan, i BRUGADA, Martirià, col·laboradors: L'art religiós a Palafrugell. Quaderns de Palafrugell, vol. 16. Ajuntament de Palafrugell i Diputació de Girona. 2007
Sant Esteve d'Esplugafreda

Sant Esteve d'Esplugafreda és l'església parroquial d'origen romànic del poble d'Esplugafreda, de l'antic terme del mateix nom, actualment pertanyent al de Tremp. És un edifici molt transformat al llarg dels segles. Conserva, però, molts fragments d'època romànica. És d'una sola nau, que només conserva fragments dels murs laterals amb elements romànics. La resta correspon a una església dels segles XVI i posteriors. Bibliografia GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Église Saint-Estève d'Olot

L'église Saint-Estève d'Olot est un édifice religieux situé dans la commune d'Olot, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne et déclarée monument historique en tant que bien culturel d'intérêt national depuis 1993. Description L'église est construite sur un plan de croix latine, avec une nef d'une longueur de 58 m et d'une hauteur de 34,5 m. Histoire La première mention de l'église remonte à l'an 846, dans un courrier adressé par Charles II le Chauve à l'abbé Racimir, puis en 977 dans un autre document en rapport avec Miron III de Cerdagne, alors évêque de Gérone. En 1116, Raimond-Bérenger III de Barcelone consacre la nouvelle église après sa reconstruction. Fortement endommagée après les séismes de 1529 et 1763, elle est de nouveau reconstruite dans la dernière moitié du XVIIIe siècle et embellie au XIXe siècle pour atteindre l'aspect qu'on lui connaît de nos jours. Description L'église contient la tombe du bienheureux Henri Canadell, enfant du pays, prêtre des Clercs réguliers de la Mère de Dieu pour les écoles pies, mort martyr durant la Guerre d'Espagne et béatifié par Jean-Paul II en 1995. Voir aussi Liens externes Fiche sur le site de la Généralité de Catalogne Notes et références Portail du catholicisme Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne Biens d’intérêt culturel en Espagne
Sant Esteve de Canyamars

Sant Esteve de Canyamars és l'església parroquial de Canyamars, municipi de Dosrius (Maresme), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Descripció L'església parroquial de Sant Esteve de Canyamars és un edifici senzill. Està coronat per un característic campanar d'espadanya amb quatre finestrals allargats. A la mateixa façana hi ha la porta d'entrada, amb llinda i timpà d'arc de mig punt al damunt, amb relleus esculpits, i un òcul rodó. L'absis és poligonal i les finestres que il·luminen l'interior són esbiaixades. Els murs són de pedra, amb aparell irregular excepte als angles i les obertures, que són fetes amb aparell gran i ben tallat. El timpà presenta un arc de mig punt, d'onze dovelles, i un fons de carreus. On descansa l'arc, hi ha petits motius esculturats. Són dues cares amb ulls aparentment tancats i emmarcades en cercle en una petita motllura. És curiós d'observar que el tipus de pedra utilitzada per esculpir aquestes dues cares és diferent a la utilitzada per fer la resta del portal, que és de granit. El timpà se situa damunt el portal, d'un estil que sintetitza el prototipus gòtic tardà, abundant al Maresme. La llinda recta està decorada amb feixos de columnetes. L'estat de conservació és notable. Història L'església és esmentada des del 1334. L'edific, senzill i de petites dimensions fou ampliat al segle xvi. Fou sufragània de la parròquia de Dosrius del segle xiv al XVIII. El 1936 fou destruït el retaule i altres peces valuoses del segle xvi. Generalment els detalls escultòrics eren realitzats per picapedrers agremiats. Referències Enllaços externs Església parroquial de Sant Esteve de Canyamars Arxivat 2016-08-28 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Sant Esteve de Castellar del Vallès

Sant Esteve de Castellar del Vallès és l'església parroquial de la vila de Castellar del Vallès, del terme municipal del mateix nom, de la comarca del Vallès Occidental. Va ser aixecada entre els anys 1885 i 1892 gràcies al mecenatge d'Emília Carles Tolrà, propietària de l'empresa tèxtil Tolrà. Él projecte és obra de l'arquitecte Joan Martorell i Montells i la direcció d'obra correspon a Emili Sala i Cortés, tot i que, de la façana i el timpà es va encarregar l'escultor Rossend Nobas. A la cripta del temple es va emplaçar el panteó de la família Tolrà i finalment va ser consagrat el 25 de juny de 1892. Constitueix un exemple molt destacat d'art neogòtic a Catalunya. Per les seves grans dimensions i la seva bellesa se la coneix com "la Catedral del Vallès" Arran de la persecució religiosa promoguda des dels anys 30 per la Segona República Espanyola, i durant a la Guerra Civil Espanyola, va ser feta malbé i despullada de les seves obres d'art, secularitzada i convertida en mercat. Es va tornar a consagrar l'any 1952. Ha estat restaurada entre 1984 i 1993. Referències Enllaços externs Parròquia de Sant Esteve de Castellar del Vallès Arxivat 2018-08-10 a Wayback Machine. Sant Esteve de Castellar del Vallès en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Església de Sant Esteve al web de l'Ajuntament de Castellar del Vallès
Sant Esteve de Castellar del Vallès

Sant Esteve de Castellar del Vallès is the parish church of Castellar del Vallès, in the comarca of Vallès Occidental. The church was built between 1885 and 1892 with the patronage of Emília Carles Tolrà, a local businesswomen. The project is the work of architect Joan Martorell i Montells, while sculptor Rossend Nobas was in charge the façade and the tympanum. The crypt of the church houses the Tolrà family, consecrated on 25 June 1892. The church is a very prominent example of Neo-Gothic architecture in Catalonia. Due to its large dimensions and its beauty, it is known as "the Cathedral of the Vallès" As a result of the religious persecution and secularism during the Spanish Civil War, the church was damaged and stripped of its art works. It was consecrated again in 1952 and was restored between 1984 and 1993. References External links Parròquia de Sant Esteve de Castellar del Vallès Archived 2018-08-10 at the Wayback Machine Sant Esteve de Castellar del Vallès en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Església de Sant Esteve al web de l'Ajuntament de Castellar del Vallès
Sant Esteve de Llanars

Sant Esteve de Llanars és una església del municipi de Llanars (Ripollès). L'església de Sant Esteve és situada al centre del poble, a la plaça de l'Om. La primera referència escrita de l'església de Sant Esteve és del 10 de novembre de 1168, data en què fou consagrada pel bisbe de Girona, Guillem de Peratallada. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici d'estil romànic que data del segle xii. Té una nau única amb dues capelles d'època posterior que li donen forma de planta de creu llatina. La coberta és una volta d'arc apuntat rebaixat amb dos arcs torals i l'absis semicircular descentrat és situat al costat nord-est de la nau. Hi ha dues finestres a cada costat de l'església i tres a l'absis. El cos sud on se situa el baptisteri està cobert amb cúpula circular amb un llanternó a la part central. La capella del costat nord està coberta amb cúpula semicircular. Posteriorment al costat sud, en l'angle que forma el creuer s'hi afegeix un cos de planta quadrada destinat a sagristia, que distorsiona el plant de creu llatina. La portada principal és d'arc de mig punt adovellat amb dues arquivoltes suportades per quatre columnetes amb capitells decorats i el timpà és llis. Els dos capitells més exteriors es troben molt deteriorats. Pel que fa a l'aparell presenta diferències que corresponen a les diferents etapes constructives. Els murs de la nau central són de carreus de pedra. L'asimetria de la nau es posa de manifest en l'aparell de les façanes sud respecte de la nord. En el primer cas, està fet amb carreus petits, ben escairats i sense polir, mentre que l'altre està fet a base de carreus de major dimensió, ben escairats i polits. Els murs de migdia i llevant presenten ornamentació de tipus llombard: ràfec amb dos frisos, un de dent de serra i l'altre de mènsules llises, mentre que el mur nord és llis llevat d'un senzilla cornisa. El campanar, situat a sobre de la façana principal, és de planta quadrada amb coberta piramidal. Originàriament era un campanar d'espadanya de dos ulls. A l'interior hi ha el frontal d'altar de fusta policromada original dedicat a Sant Esteve, que data de la segona meitat del segle XII; és l'únic exemplar que es conserva "in situ" a la comarca. Galeria d'imatges Referències
Sant Esteve de Tendrui

Sant Esteve de Tendrui és l'església romànica del poble de Tendrui, pertanyent a l'antic terme de Gurp de la Conca i a l'actual de Tremp. Havia estat parroquial, però des de fa anys roman agrupada a la parròquia de Santa Maria de Valldeflors de Tremp. És una església d'una sola nau, amb porta a migdia. Aquesta part és l'única que es conserva del primitiu temple romànic, ateses les moltes transformacions que ha sofert aquesta església al llarg dels segles. Bibliografia CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Esteve de Tendrui", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7 BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9 PAGÈS, M. "Tremp. Gurp de la Conca", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Institut Català de Cartografia