Castell de Vilobí d'Onyar

El Castell de Vilobí d'Onyar és un edifici del munici homònim (Selva), declarat bé cultural d'interès nacional. Es troba a l'extrem nord del recinte urbà i la seva situació en una plana molt oberta, sense cap protecció natural, fa pensar que no va tenir un paper decisiu en la defensa del país, encara que va servir de refugi dels veïns del poble, en moments de perill. Història El 1166, es troba documentat un senyor de Vilobí, i el 1241 s'esmenta per primera vegada el castro Villabino, quan el comanador de Gardeny, lloctinent de l'orde del Temple, havia permutat el castell de Mediona pel de Vilobí. Al segle xiv, el castell pertanyia a Ramon Malars, ciutadà de Girona, que segurament el comprà, al rei Pere IV el Cerimoniós per 4.000 sous. El 1345, passà a mans de la ciutat de Girona pel mateix preu, i el 1368 fou venut a Francesc de Santmartí per 6.000 sous, el mateix preu que el 1374 els homes del poble pagaren per a redimir-se'n i lliurar-lo al rei. El pacte durà fins al 1380, quan l'infant Joan, futur Joan I, el tornà a vendre a Pere de Santmartí per 20.000 sous. El 1595, pertanyia als Cruïlles, l'escut dels quals encara es troba en una de les llindes. Després la mort sense descenedència de Francesc IV de Cruïlles el 1789, va passar a mans dels Sarriera, comtes de Solterra. A mitjan segle xix, Ramon de Solterra, senyor del castell, juntament amb altres propietaris del municipi formava part de la comissió encarregada de confeccionar el cadastre. El 1872, el comte de Solterra vengué el castell a Pere Madrenys i Boadas, cavaller de l'Orde d'Isabel la Catòlica, un indià que fet fortuna a Cuba. El seu avi matern hi havia estat masover i ca ser l'impulsor de les reformes que li han donat la fesomia actual. El seu fill i hereu Josep va morir sense descendència el 1942 i va deixar tots els seus béns al seu nebot Josep Maria Vivas i Madrenys, que quan va morir el 1974 el va cedir al seu fill Joaquim Vivas i Solà, que hi resideix actualment amb la seva família. El 1957 s'hi van fer reformes importants, especialment a l'interior, i el 1998 se'n va restaurar la façana de ponent i una obertura amb balcó va ser reformada en una finestra emmarcada amb pedra. Descripció És una edificació del segle xii amb l'afegit, a la part de llevant, d'una façana d'estil neogòtic i unes torres del segle xix. La construcció té una estructura de planta quadrada, amb torres cantoneres de base també quadrada i murs amb talús. De la part més antiga resta la portalada d'accés principal, que és doble amb un primer arc carpanell molt rebaixat sobreposat a una porta d'arc de mig punt adovellada, amb restes d'una porta llevadissa, que dona accés a un petit pati. La planta baixa conserva en molt bon estat una gran sala amb volta de canó de pedra irregular i paviment refet amb toves procedents de l'era del mateix castell. La porta d'accés al pis superior des del pati mostra la llinda amb l'escut del Cruïlles. Aquest primer pis, tot hi haver estat molt reformat, manté una gran sala de 5,30 m d'alçada amb sostre d'embigat de fusta sostingut per permòdols. De les torres, només en queda intacta la de l'angle nord-oest, mentre que la del sud-oest va servir de base del campanar barroc de l'església aixecat el segle xviii. La capella romànica fou destruïda al segle xviii per a edificar-hi el presbiteri de l'església parroquial. El 1957, s'hi va afegir una filera de merlets a la façana de tramuntana que no havia tingut en el moment de la construcció. Malgrat tot, a més de conservar-ne la planta externa, es pot veure un parament que es pot datar vers els segles xii i xiii, fets amb pedres disposades de forma regular travades amb abundant morter de calç. Fou construït amb blocs d'origen volcànic, procedents del volcà de la Crosa de Sant Dalmai. La façana i les torres del costat de llevant daten dels anys 1875 i 1880, quan era propietat de Pere Madrenys i Boada. Es tracta d'un cos adossat de tres plantes flanquejat per dues torres amb barbacana i merlets d'estil neomedieval. La planta baixa presenta un gran portal d'arc carpanell i una porta a cada torre. Al pis superior hi ha tres grans finestrals d'arc apuntat i un d'arc de mig punt a les torres. Originàriament, però, eren set finestrals que formaven una galeria, quatre dels quals actualment estan cegats. L'últim pis s'obre a una gran terrassa entre les dues torres. Aquest cos presenta problemes estructurals i el parament, que és de rajol arrebossat, es troba en força mal estat. Referències Vegeu també Sant Esteve de Vilobí Enllaços externs «Vilobí». Castells Catalans (blog), 14-02-2017.