NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Miquel d'Alòs

Sant Miquel d'Alòs és una església del municipi d'Alòs de Balaguer (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba als afores del nucli urbà d'Alòs de Balaguer, aproximadament a 800 m del riu, a poca distància del castell d'Alòs. Història No es tenen notícies documentals d'aquesta ermita de la parròquia d'Alòs. Es podria tractar d'un edifici de la primera meitat del segle xi, immediatament posterior a la conquesta feudal d'Alòs de Balaguer que tingué lloc l'any 1024. En ser desafectada va ser destinada durant molts anys a usos agrícoles. L'any 2002 es va restaurar la capella. Arquitectura La construcció d'un cup d'oli i la reconversió en paller ha provocat danys importants a l'absis i a les pintures. És una església molt senzilla d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera, unit a la nau amb un arc presbiteral de mig punt. Les mides són 5,80 m X 11 m. La nau és coberta amb volta de canó que descansa sobre tres arcs torals, un d'adossat a la façana de ponent que descarreguen sobre pilastres de secció rectangular; el punt de contacte entre l'arc i la pilastra l'ocupa una llosa de secció quadrada que sobresurt a manera d'imposta. Els espais entre pilastres són ocupats per arcs formers que suporten la volta, tres al mur nord i dos al sud, amb arc de mig punt. Es conserven dues portes. Sembla que la del mur de ponent és de construcció tardana. La porta original s'obre en el mur sud i és marcada pel tractament diferenciat de les dovelles que formen l'arc de mig punt. La il·luminació interior es resolia mitjançant quatre finestres adovellades de doble esqueixada situades una a cada mur de l'edifici i la quarta al mig de l'absis, i una finestra en forma de creu situada una al frontispici, damunt de la porta. L'absis presenta un fris d'arcuacions cegues. El parament és de pedra sorrenca a base de carreus força regulars amb filades uniformes. La coberta era de dues aigües i encara es conserva part de les lloses que la cobrien. Segurament es tracta d'un edifici de la primera meitat del segle xi. Pintures murals Resten alguns fragments de pintura mural, localitzats principalment a la banda sud de l'intradós de l'arc preabsidal i, en menor proporció, en un arc toral adossat al mur de ponent i en el darrer tram de volta. L'estat de conservació és molt precari, ja que el mur es repicà per enguixar-lo. Resta bàsicament el color vermell que defineix la forma de les figures i, en alguns punts, tota la decoració. Tant pels temes -contraposició de l'Antic i el Nou Testament, però simbologia similar: triomf del bé sobre el mal- com per l'estil de les figures, es creu que el conjunt és genuïnament romànic, datable a la primera meitat del segle xii. Referències Enllaços externs Alòs de Balaguer a Gran Enciclopèdia Catalana
Ca l'Esteve (Centelles)

Ca l'Esteve és un habitatge a la vila de Centelles (Osona) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa de dimensions mitjanes, de planta baixa i dos pisos, coberta amb teulada a doble vessant amb aiguavés a la façana principal. L'element més remarcable està situat a la façana principal i és un portal rodó dovellat amb pedra molt erosionada però que conserva encara un escudet a la dovella central datat del 1565. A sobre hi ha tres finestres, també de pedra treballada i ampits. Una reforma posterior ha modificat l'edifici en dos cossos, un més elevat acabat amb una eixida. La població o vila de Centelles comptava només amb 34 famílies l'any 1515, però el segle xvi fou el segle d'or de la vila, amb un creixement que perduraria fins als temps moderns. El creixement de la vila es va fer amb gent vinguda dels masos i amb una forta immigració des d'Occitània. Ca l'Esteve és un gran exponent d'aquest desenvolupament. Referències
La Fàbrega (Sant Feliu de Pallerols)

La Fàbrega és un edifici del municipi de Sant Feliu de Pallerols (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un gran casal amb orientació cap al sud. Es poden distingir dos cossos. El més antic, el principal, és cobert amb teulada a dues vessants, i l'altra es troba adossat i és més modern, està datat el 1912 i hi destaquen dues galeries. Tota la casa està encerclada per un mur i s'hi accedeix per un portal dovellat datat l'any 1742. A l'interior de la casa hi ha una gran sala i diferents elements nobles, com baguls, vaixelles, etc. Del segle xvii. Hi ha també una aigüera datada el 1630 amb motius renaixentistes. Està formada per una volta de pedra treballada. Hi ha un carot més recent que substitueix a un altre d'estil renaixentista. L'actual és de marbre. Al voltant hi ha una pintura que representa una escena camperola si bé és ja més moderna, concretament feta l'any 1930. La importància d'aquesta aigüera resideix en ser un dels pocs exemplars en aquesta comarca. Història Hi ha una genealogia feta des de 1134, any en què Folcran dona al seu fill Berenguer La Fàbrega. El rei Lluís el Jove dona com a feu La Fàbrega. El llinatge va durar molt temps, fins que morí Joan Vilallonga i Fàbrega l'any 1979. La casa actual pot ser del segle xvi, ja que els terratrèmols del segle xv enderrocaren moltes cases del veral. A principis de segle XX fou reformada, afegint-s'hi la part davantera i un porxo i un pis a la part posterior. Referències
Cementiri de Sant Andreu

El Cementiri de Sant Andreu és un recinte funerari del barri de Porta de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història i descripció Fou inaugurat el 1834 com a necròpolis del municipi de Sant Andreu de Palomar, arran de l'ordre reial que prohibia els enterraments en els cementiris parroquials. Després del cementiri del Poblenou, va ser el segon del Pla de Barcelona, i es va fer a la rodalia del poble, en els terrenys de la masia de Can Calç. S'amplià el 1899 amb 500 nínxols nous i un projecte de Pere Falqués. El 1913 s'hi va fer una nova capella i el 1919 l'última ampliació, per l'arquitecte Agustí Domingo i Verdaguer. El 1927 es va inaugurar la nova façana que dona al carrer dels Garrofers, obra d'Agustí Domingo Verdaguer. Ramon Tèrmens Mauri va projectar l'actual capella el 1955, acabada el 1958 en un estil organicista. Hi ha un recinte hebreu amb tombes a terra, segons la tradició jueva. També hi ha el cementiri militar de la ciutat, en el qual hi ha el Panteó del Soldat, destinat a soldats sense recursos, atribuït a l'escultor Frederic Marès i l'arquitecte Juan Gordillo (1941-1955). Una de les tombes més visitades és la de Francesc Pla, conegut com el «santet de Sant Andreu», un seminarista jove a qui el bisbe va prohibir dir missa perquè la seva mare practicava l'espiritisme i que, segons la tradició, va morir de pena. Al cementiri s'hi pot trobar el Monument al Soldat, l'únic panteó militar de la ciutat, format per vuit tombes i creat a la dècada de 1940, per tal de donar sepultura als militars del bàndol franquista que no disposaven de recursos suficients per a pagar-se l'enterrament. El 14 d'octubre de 2019 fou objecte d'un atac anònim amb pintura marró, que embrutà els respectius nínxols. Les entitats municipals a càrrec descartaren tramitar denúncia formal mentre que la Inspecció General de l'Exèrcit de Terra sí que denuncià els fets davant dels Mossos d'Esquadra. Anualment, cap al mes de novembre, l'Exèrcit de Terra espanyol hi ret un homenatge als caiguts. Personalitats enterrades Entre les persones que s'hi han enterrades hi ha (per ordre cronològic de mort): Referències Bibliografia Rocabruna i Pi, Galdric de «Classicisme i modernisme en el cementiri de Sant Andreu de Palomar». Finestrelles, núm. 14, 2009, p. 237-238. Enllaços externs «El Cementiri de Sant Andreu». Blog de l'Arxiu Històric de Roquetes Nou Barris, 02-11-2013.
Cimetière de Sant Andreu

Le cimetière de Sant Andreu est situé dans le district barcelonais de Nou Barris, limitrophe du district de Sant Andreu. Classé au patrimoine historique de la mairie de Barcelone, il accueille les sépultures de nombreuses personnalités. Historique Inauguré en 1834, le cimetière de Sant Andreu est le cimetière de l'ancien village de Sant Andreu de Palomar, désormais rattaché à la ville de Barcelone. En 1899, il connaît une extension dans le style du modernisme catalan dirigée par l'architecte Pere Falqués i Urpí, lui-même inhumé plus tard dans le cimetière. Majoritairement catholique, le cimetière comprend une section destinée aux personnalités de confession juive, aménagé selon la tradition juive, ainsi qu'une section pour les protestants. Il accueille également un cimetière militaire, avec le monument du Panthéon du Soldat (en catalan : Panteó del Soldat), destiné aux militaires morts au combat sans ressources, œuvre attribuée aux sculpteurs Frederic Marès et Juan Gordillo, sous la dictature franquiste. Situation Malgré son nom, le lieu est aujourd'hui situé dans le quartier barcelonais de Porta (ca), dans le district de Nou Barris, et non pas dans le district de Sant Andreu. Il est accessible par la station Llucmajor de la ligne 4 du métro de Barcelone. Sépultures de personnalités Luis Lacy y Gautier (1772-1817), militaire; Pere Falqués i Urpí (1850-1916), architecte du modernisme catalan; Dolors Aleu i Riera (1857-1913), médecin; Joaquim Malats (1872-1912), compositeur et pianiste; Antoni Arissa (1900-1980), photographe; Josep Benet (1920-2008), historien et homme politique; Montserrat Caballé (1933-2018), chanteuse d'opéra; Eva Serra i Puig (1942-2018), historienne. Références Voir aussi Articles connexes Cimetière de Sarrià Cimetière de Montjuïc Cimetière du Poblenou Cimetière de les Corts Liens externes Portail de la mort Portail de l’Art nouveau Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du tourisme Portail de Barcelone
Societat Coral La Violeta

La Societat Coral La Violeta és un edifici eclèctic del municipi de Centelles (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici de notables dimensions i de sales molt espaioses. Actualment, l'interior ha estat reformat i adequat a la funció de bar. El més destacable és la façana principal. La base està formada per pedres treballades de forma rectangular d'1 m d'alçada x 30 cm d'amplada. Hi ha també tres finestres de base obliqua de guix i pedra superposada de considerable alçada. La part superior fa dos pisos, amb la part central més elevada i sostenen els acabats 12 ampits de guix. Al frontó d'aquesta part central hi ha un dibuix amb l'escut de la societat i a sobre, amb ferro forjat i pedra, hi ha una lira. Història Centelles ha estat un centre notable d'inquietuds culturals, que ara centra l'associació d'Amics de Centelles. La Violeta, que encara conserva un funcionament associatiu, és un exemple de societat recreativa, si bé actualment està molt lluny de les seves primeres èpoques en què es dedicava específicament al cant coral. Referències
Sant Pere de Queralt

Sant Pere de Queralt és una església de les Avellanes i Santa Linya (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al cim d'un esperó rocallós situat dins el barranc de Sant Pere, en un terreny de geologia molt similar a la del proper nucli alt-medieval de Montclús. Història Aquesta església, dins del terme del castell de Queralt, parroquial o potser només sufragània, estigué vinculada al priorat de Santa Maria de Meià, si bé no formà part de la seva dotació inicial. L'any 1072 trobem el lloc esmentat en el testament d'Arnau Mir de Tost que deixava a la sefa filla Letgarda i al seu gendre Ponç Guerau I de Cabrera els castells de Queralt i el de Santa Linya. Posteriorment el castell passà a la família Meià, ja que l'any 1115 Guitard Guillem de Meià en el seu testament deixà al seu fill Arnau Guillem el castell de Queralt que després de la seva mort havia de passar a Santa Maria de Meià. Amb el castell hi degué passar l'església. En un capbreu de 1137 del monestir de Santa Maria de Meià hi consta que el monestir tenia l'església del castell de Queralt. No es confirma la condició de parròquia fins i tot no consta entre les parròquies dependents del monestir de Santa Maria de Meià, visitades el 1315 pel visitador del bisbat de Tarragona. De fet, ni Roig i Jalpí, que escrigué a mitjan segle xvii, no esmenta que hagués tingut aquesta categoria. Diu que el priorat de Meià tenia l'església de «San Pedro Apòstol en la quadra de Queralt». Actualment l'església no té culte i es troba en mal estat de conservació. Arquitectura Es tracta d'un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó reforçada per un arc toral, i capçada a llevant per un absis semicircular precedit d'un estret arc presbiteral. Al tram de llevant de la nau s'obren dos arcosolis buidats al mur que pel que sembla fan les funcions d'arcs formers de reforç que suporten la volta; al seu interior s'obren sengles finestres d'una sola esqueixada. Al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada i al mur de ponent n'hi ha una altra d'esqueixada recta. La porta, molt alterada i resolta originalment amb un arc de mig punt, s'obre a la façana sud. Al mur nord hi ha una altra obertura, que cal relacionar amb les condicions de l'assentament de l'església i la seva adaptació a l'orografia del lloc. Les façanes no tenen ornamentació. L'aparell, de carreuó escairat, mostra diferents fases constructives, més regular a llevant que a ponent. Aquest darrer té una disposició més irregular, amb juntes més buidades. L'edifici s'inscriu dins una arquitectura que segueix l'estil llombard, però sense l'ornamentació típica, i es pot datar entre els segles xi i xii. Referències Enllaços externs Sant Pere de Queralt a Gran Enciclopèdia Catalana
Cal Mingo (Tarroja de Segarra)

Cal Mingo és un edifici del municipi de Tarroja de Segarra (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'una construcció de dos pisos amb golfa que antigament havia funcionat com a molí. La façana d'accés d'aquest edifici mira a la Crta. Vella de Guissona- Cervera i està construïda amb carreus de pedra irregulars. La planta baixa està centralitzada per una gran portada d'arc escarser, custodiada per una porta rectangular més petita que dona accés a la zona d'habitatge i una finestra amb reixa de forja. Les tres obertures estan emmarcades amb una motllura de maons que contrasta amb la pedra de la façana. A la segona planta dos finestrals rectangulars amb ampit i una motllura de maons als laterals, i una porta balconera d'arc escarser amb balcó de forja al centre. A la golfa tres petites obertures rectangulars La façana Sud segueix l'esquema de l'anterior, exceptuant una galeria superior formada per tres arcades de mig punt realitzades amb maons. Referències
Casa Gassiot

La Casa Gassiot és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Va ser propietat d'una de les familias més il·lustres e importants de Catalunya, la família Gassiot. Descripció Edifici de tres façanes situat en una cantonada. La part inferior queda acabada amb una decoració de tipus medieval. Els pisos superiors tenen un balcó dividit en dos per una columna amb arcs. La façana del c/ Sant Rafael presenta una tribuna amb vidrieres i la façana del c/ dolors té balcons amb barana de ferro. La part superior de les façanes laterals està format per dues galeries cobertes mentre que a la façana central hi ha un escut. La decoració és de tipus medieval però dins les línies modernistes. També en ressalta l'escultura al·legòrica a la radiografia, a l'altura de l'entresòl del xamflà -no prevista inicialment—, que fa referència a l'especialitat mèdica del propietari de l'immoble. Història De totes les cases d'Alfred Paluzie és la que utilitza un repertori decoratiu més explícitament medieval, si bé emmarcat dins els estilemes modernistes Referències
La Pietat (la Morera de Montsant)

La Pietat és un edifici del municipi de la Morera de Montsant (Priorat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una casa de dos pisos amb finestres i un balcó emmarcat amb pedra a la façana principal. Als baixos hi ha una profunda entrada al fons de la qual es troba una font que raja permanentment. Pel que fa als materials, la casa està feta amb pedra, maó i arrebossat. La coberta és a dues aigües. A l'exterior dos pedrissos serveixen de banc. A la part superior hi ha una bassa de construcció posterior i, una mica apartades les restes d'una entrada feta d'obra. L'interior està compost per diferents cambres, en general en mal estat de conservació. Als baixos hi havia anteriorment un estable i una gran sala amb una llar de foc. Història L'edificació fou promoguda pel Bisbe d'Urgell, monjo i prior del monestir. En un inici la capella complia la finalitat de servir de casa de repòs i oratori als prelats catalans. A l'oratori hi havia una imatge de la Pietat que va ser l'origen del nom que va rebre el conjunt. Sembla que fou convertida en granja i ermita i que amb la desamortització va passar a ser propietat privada. Actualment es troba abandonada. Referències
La Salle Montcada

El col·legi La Salle Montcada és un centre educatiu del municipi de Montcada i Reixac. Està situat al carrer de Sant Joan Baptista Salle, 1, entre els rius Ripoll i Besòs, al centre del poble. El seu fundador va ser Joan Baptista de la Salle. El col·legi La Salle és present a Montcada i Reixac des de 1910. L'any 1936 funcionà com a escola laica, a causa de la Guerra Civil, fins a l'any 1939. Amb les inundacions de l'any 1962, van haver de reconstruir el col·legi. L'any 1966 es va inaugurar un segon edifici. I el 1971, un tercer edifici per l'augment del nombre d'alumnes. Amb motiu del 75è aniversari, l'any 1985 es va publicar el llibre Un col·legi que fa un poble. 1910 / 1985. La Salle Montcada. El 1998 s'inaugurà un nou edifici per adaptar-se a la LOGSE (1990). Es va publicar un altre llibre el 2010 per celebrar els 100 anys de l'escola: La Salle Montcada 1910-2010. 100 anys fent poble. El col·legi rep el certificat ISO 9001 per un ensenyament de qualitat. Referències
Mare de Déu de la Mercè (la Morera de Montsant)

Mare de Déu de la Mercè és una església del municipi de la Morera de Montsant (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una petita església d'una sola nau, amb presbiteri més alt que la resta del conjunt. La façana té un finestral allargat i un campanar d'espadanya de dos pisos, el primer dels quals és amb una arcada ogival i el segon d'obra de maó corresponent al període barroc. L'església és bastida amb gres vermell, amb blocs de mides regulars que arriben al peu de l'espadanya. Tots els murs foren arrebossats, segurament al S.XVIII, quan es feren les noves esglésies i s'aixecà la segona espadanya. L'interior és tot enguixat i les formes han quedat extremadament dissimulades, mantenint una coberta amb volta de canó rebaixat. Història No hi ha dades relacionades amb la construcció, però en funció de la instal·lació dels cartoixos, cal pensar que fou bastida a la fi del segle xii o principis del XIII i seria contemporània a l'església del monestir. L'acabament dins del període gòtic implicaria una construcció espaiada en el temps en funció de les necessitats o donatius rebuts. Les obres d'enguixament i arrebossat exterior caldria datar-les a finals del S.XVII o inicis del S.XVIII, quan es varen dur a terme les obres de la Cartoixa es van fer obres a la cartoixa. Referències Enllaços externs «Mare de Déu de la Mercè». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Mare de Déu del Remei d'Oroners

Mare de Déu del Remei d'Oroners és un temple troglodític del despoblat d'Oroners al municipi de Camarasa (Noguera) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està adossat pel costat nord a l'escarpat rocós de la Penya de la Mare de Déu, que li fa de mur, a llevant de la Serra de Montclús i a la dreta del Noguera Pallaresa. S'alça al costat del castell d'Oroners, en un repeu de la cinglera que domina l'abandonat poble d'Oroners, quasi totalment negat per les aigües de l'embassament de Camarasa. Història Havia estat la capella castellera de la fortalesa d'Oroners. Depengué de Sant Pere d'Àger, com l'església parroquial de Sant Salvador d'Oroners. Entre les esglésies subjectes a Àger que es consignen en la butlla del papa Alexandre III el 1179, hi figuren les «ecclesias de Oroners», segurament una referència a les dues esglésies del lloc. Arquitectura És un edifici d'una sola nau, adossat a la roca per la seva part nord. La coberta és de volta de canó de perfil semicircular, reforçada per dos arcs torals i suportada pel costat nord per tres arcs formers adossats a la roca. Aquests arcs arrenquen dels pilars que també sostenen els arcs torals. La nau és capçada a llevant per un absis semicircular precedit d'un arc presbiteral. A la cara sud hi ha la porta resolta en arc de mig punt adovellada. En aquesta façana hi ha també dues finestres de doble esqueixada, mentre que al centre de l'absis se n'obre una altra de la mateixa tipologia i també a la façana de ponent. Les façanes no tenen cap mena d'ornamentació, llevat de la façana absidal on es desenvolupa un fris d'arcs llombards sota el ràfec, en sèries de 2 i 4 arcuacions entre lesenes. L'aparell és format per carreus ben escairats, disposats en filades uniformes i regulars, amb els timpans de les arcuacions conformats per una única peça ben tallada. Les condicions tipològiques, constructives i ornamentals fan que l'església sigui considerada una obra característica de les formes de l'arquitectura llombarda de l'arquitectura del segle xi català. A l'església, com al castell, es conserven grafits. En aquest cas representen orants i un Pantocràtor, també comtes i la data MCCLXV. Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya Arqueologia
Parc Central de Mataró

Parc Central de Mataró és una zona ajardinada de la ciutat de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Va ser inaugurat l'any 1893 en el marc d'un projecte recreatiu de gran envergadura que incloïa un parc d'esbarjo privat i un velòdrom al que en aquells moments encara eren els afores de la ciutat. La zona ajardinada disposava d'avingudes arbrades, un estany, zona de patinatge, un cafè i l'escultura del popular "negrito". L'any 1894 també s'hi va aixecar una plaça de braus que va tenir molt poca durada. És una obra de Mataró Té un valor especial la tanca del parc formada per pilars quadrats d'obra vista i pedra artificial. Damunt els pilars de la part central, una cornisa serveix de base per la col·locació de les lluminàries. Entre els pilar hi ha unes reixes de ferro amb motius geomètrics. Referències
Parque Central de Mataró

El parque Central es una zona ajardinada de la ciudad de Mataró, en la comarca del Maresme, provincia de Barcelona, Cataluña, España. Está protegido como bien de interés cultural.​ Fue inaugurado en el año 1893 en el marco de un proyecto recreativo de gran envergadura que incluía un parque de entretenimiento y un velódromo privado en el que en aquellos momentos estaban ubicados en las afueras de la ciudad. La zona ajardinada disponía de avenidas con árboles, un estanque, zona de patinaje, un café y la escultura (muy popular) de negrito. En el año 1894 se edificó una plaza de toros que tuvo poca duración.​ Tiene especial relevancia la forma en que está cerrada por pilares cuadrados de obra vista y una piedra artificial. Encima de los pilares en la parte central, hay una cornisa que sirve para colocar la iluminación. Entre los pilares hay incrustadas unas rejas de hierro con motivos geométricos. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Parque Central de Mataró.
Parc Central

Parc Central är en park i Spanien. Den ligger i provinsen Província de Barcelona och regionen Katalonien, i den östra delen av landet, 500 km öster om huvudstaden Madrid. Parc Central ligger 59 meter över havet. Terrängen runt Parc Central är kuperad åt nordväst, men söderut är den platt. Havet är nära Parc Central åt sydost. Närmaste större samhälle är Mataró, 0,48 km sydost om Parc Central. Kommentarer Källor