NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de Josep Aragay

La Casa de Josep Aragay és una obra modernista de Breda (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Habitatge situat al nucli urbà, que dona a dos carrers: el carrer Nou i el carrer de Santa Victòria. Consta de planta baixa i tres pisos, i altres edificacions annexes. Ràfec de la teulada de rajols decorats amb motius vegetals, bigatge de fusta i coberta a un vessant amb teula àrab. Façana arrebossada i pintada d'un color beix. La part més interessant és l'orientada al sud; amb tres galeries porticades. Les dues primeres amb arcs de mig punt, sustentats sobre pilastres, i la segona a més, té una balustrada. La tercera galeria també té balustrada, però els arcs sustentats sobre pilastres són plans. A cada planta hi ha tres obertures. Sota la balustrada del primer i segon pis, hi ha quatre composicions en ceràmica de colors ocre, blau, verd i blanc amb motius florals- geomètrics. La façana que dona al carrer Nou, té tres obertures a cada pis. A la planta baixa hi ha dues finestres (la central amb llinda de pedra i les altres dues amb llinda de guix, pintada d'un color marronós) i una porta en arc de mig punt. Al primer pis hi ha tres finestres, totes en arc pla i llinda de guix; l'obertura central amb balcó i barana de forja (el segon pis segueix la mateixa estructura). Just a sobre de l'últim pis, una filera de ceràmica igual que la que trobem a la façana sud. Un element a destacar, és la xemeneia d'estil modernista, amb forma helicoidal i recoberta amb un trencadís policrom (terra, verd, blau, blanc, groc i vermell). Història Josep Aragay Blanchar, pintor, ceramista i un dels teòrics més destacats del Noucentisme, va néixer a Barcelona el 3 d'agost de 1889. L'octubre de 1919 ingressà a l'Escola Superior de Bells Oficis de la Mancomunitat, com a professor en l'especialitat de decoració ceràmica, fins al 1924, any en què fou expulsat juntament amb altres professors per la dictadura. Aquell mateix any se li encarregà les pintures del Baptisteri de Breda, això li serví com a excusa per instal·lar-se definitivament en aquest poble, d'on era originària la seva mare, l'any 1925. Les pintures del Baptisteri de Breda executades al fresc, foren destruïdes en l'incendi que va patir Sant Salvador de Breda durant la Guerra Civil. L'any 1965 refeu les pintures, però aquest cop va emprar pintura plàstica sobre unes peces de fusta sintètica, les quals es col·locaren damunt dels murs. Dintre de la seva obra cal destacar la font del Portal de l'Àngel. L'any 1968, dins dels actes del IX Centenari del Monestir de Sant Salvador de Breda, es presentà una mostra antològica de Josep Aragay, i ell manifestà el seu desig de lliurar la seva obra a Breda. L'any 1973 morí i l'any següent es creà un museu en la seva memòria, situat a la primitiva església parroquial de Santa Maria de Breda. Referències
Torre de l'Àngel (Matadepera)

La Torre de l'Àngel és una obra modernista de Matadepera (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La Torre de l'Àngel és un edifici de caràcter modernista on es combinen la imaginació modernista i la tradició de l'arquitectura rural catalana. L'aspecte massís de les cases pairals, amb murs de pedra barrejada amb morter, es conjuguen amb les línies modernistes, arcs parabòlics utilitzats en portes i finestres i en la galeria lateral i el perfil de la casa, on s'insinua la forma de dues piràmides trucades unides per la cúspide. La distribució de l'habitatge és de planta, pis i golfes. Es tracta d’una torre d’estiueig de planta quadrangular situada prop de la riera de les Arenes, amb planta baixa, pis i golfes. L’edifici té dos cossos principals i una coberta amb ràfec decorat. La façana principal, orientada a ponent, és simètrica i destaca per l’ús d’arcs parabòlics i de maó vist, així com per un plafó ceràmic amb un àngel i la inscripció La pau sigui amb vosaltres. A la façana sud sobresurt una galeria oberta amb arcs parabòlics, mentre que altres façanes mantenen una composició similar amb petites variacions. L’interior conserva la distribució original, amb un rebedor central que connecta les estances i una escala cap als pisos superiors, destacant elements decoratius com vidrieres i frisos vegetals. El recinte està tancat amb un mur i inclou altres elements com dependències auxiliars, una bassa rodona i un hort. L’obra s’atribueix a Lluís Muncunill, arquitecte modernista influït per Lluís Domènech i Montaner i Antoni Gaudí, del qual adopta l’arc parabòlic com a tret distintiu. Referències
Societat Coral La Glòria

La Societat Coral La Glòria és una construcció modernista de Sentmenat (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situat al Passeig d'Anselm Clavé, davant de la plaça de la Vila, és un edifici de planta rectangular que consta únicament de planta baixa. Té la teulada a dues vessants, amb el carener paral·lel a la línia de façana. Les obertures de la façana d'accés són d'arc ogival (una porta centrada i dues finestres als costats). El coronament de la façana és amb cornisa sostinguda per mènsules i barana superior a banda i banda d'un cos sinuós, on apareix el nom de la coral i la data del 1908. El conjunt es completa amb florons decoratius. Història L'edifici va ser bastit l'any 1908 com a seu de la societat coral obrera "La Glòria Sentmenatenca", fundada l'any 1895. Referències
Casa al passeig del Remei, 16 (Caldes de Montbui)

La Casa al passeig del Remei, 16 és una casa modernista de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És un edifici entre mitgeres de crugia molt estreta, originàriament unifamiliar, de planta baixa i un pis. L'estructura de l'edifici és la tradicional de parets de càrrega i forjats de bigues de fusta. La façana ordena la disposició i el tipus de forats segons dos eixos verticals. Aquests eixos no es disposen de manera simètrica sinó que es desplacen a l'esquerra respecte el centre de la façana. Els forats són de proporcions verticals. La façana presenta una component horitzontal important, degut a la posició central de la balconera a manera de balustrada que relliga els dos forats de la primera planta i els remats decoratius de ceràmica que formen unes franges compositives tant en la primera planta com a la planta baixa. El remat superior es produeix mitjançant una barana d'obra corbada. Els acabats de la façana són estucats i presenten en planta baixa un especejament, imitant carreus de pedra. La coberta és a dues vessants de teula àrab i queda amagada pel remat o barana corbada. Es pot destacar els elements arquitectònics individuals que componen la façana, principalment els remats i motius decoratius de ceràmica que formen una sèrie de franges compositives molt singulars que marquen unes traces divisòries horitzontals; el remat de l'edifici format per una espècie de frontó circular; i els petits detalls de ferro forjat de la porta i de la finestra de la planta baixa. Cal destacar en el seu interior el paviment original de peces de ceràmica de colors. Història La casa és d'inicis d'aquest segle. Com totes les de la zona, eren cases pels treballadors de la fàbrica que hi ha just al costat. Se situa al passeig del Remei, construït cap a 1860. Les edificacions del passeig es realitzaren principalment a finals del segle xix i principis del xx. Posteriorment s'han dut a terme modificacions, sobretot en l'interior dels habitatges, però no han fet desmerèixer gaire la imatge del conjunt urbà. L'arquitectura és força homogènia, sobretot amb la tipologia de cases unifamiliars entre mitgeres. Les alçades són principalment de dues i tres plantes. És un dels espais urbans més peculiars i representatius de la vila de Caldes, amb unes característiques molt pròpies. A la banda de llevant del carrer se situaven les cases dels treballadors de la fàbrica, més petites i de crugia molt estreta. A la banda de ponent se situaven les cases d'estiueig, aquestes tenien unes dimensions i una crugia més grans. Referències
Casa Francesc Comas

Casa Francesc Comas és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Casa unifamiliar entre mitgeres de planta baixa i un pis, amb un petit jardí a la part posterior. Era la típica casa d'estiueig de principis de segle xx. L'estructura és la tradicional, de murs portants amb forjats unidireccionals de bigues de fusta. La façana és quasi simètrica respecte a un eix central. Només l'entrada principal està desplaçada respecte el centre, degut a la distribució en planta. Aquesta asimetria de la porta queda neutralitzada per l'ordre en la disposició dels altres forats, tant en sentit vertical com en l'horitzontal, i per la simetria que marca tan clarament el coronament de l'edifici. La component horitzontal està molt més marcada que la vertical degut a les motllures que emmarquen els forats i que els ressegueixen a la balconada del primer pis, que recull els tres forats, i a les proporcions de l'alçat, molt més amples que altes. Els forats són força similars i verticals. Tots els elements arquitectònics són d'inspiració modernista. L'acabat de la façana és arrebossat. Cal destacar l'original remat de l'edifici, d'inspiració modernista, els tres escuts que hi ha en el balcó sobre les portes de sortida, el treball de ferro forjat de la barana del balcó de la primera planta i de les reixes de les finestres de la planta baixa, així com els elements de decoració de la façana. L'arquitectura del Remei és força homogènia, amb unes alçades de dos i tres plantes, amb una tipologia força similar de cases unifamiliars d'estiueig entre mitgeres. És un dels ambients urbans més valuosos de la vila de Caldes. Història La casa és possiblement del segle xix, però segons els plànols trobats a l'arxiu històric de l'ajuntament, hi ha un projecte de reforma de la façana datat l'any 1913. En aquella època la casa era de propietat de Francisco comar, avantpassat de l'actual propietari Pedro Comas. És d'estil clarament modernista. La casa se situa en el passeig del Remei, construït als voltants de 1860 i empedrat entre els anys 1918 i 1919. El seu nom és degut al fet que aquest porta a l'ermita del Remei. Les edificacions del passeig es realitzaren principalment a finals del segle xix i principis del XX, amb una tipologia força similar de cases unifamiliars d'estiueig entre mitgeres, amb unes alçades molt semblants, de dos i tres plantes. Referències
Museu de Tortosa

El Museu de Tortosa és un equipament cultural inaugurat l'any 2012, i hereu de l'antic museu creat l'any 1900 a partir de les troballes de Joan Abril i Guanyabens. Segons resolució del 14 de maig de 2014 del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya el Museu de Tortosa s'inscriu al Registre de Museus de Catalunya amb la categoria de museu comarcal. El centre forma part de Xarxa Territorial de Museus de les Comarques de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Està ubicat a l'antic escorxador de Tortosa, obra modernista de l'arquitecte Pau Monguió i Segura, construïda entre els anys 1906 i 1908 i que va funcionar com a escorxador fins al 1997. L'edifici destaca per la forma i el colorisme, inspirats en l'arquitectura mudèjar. Està construït amb basaments de pedra, maçoneria arrebossada, obra vista de maó, ceràmica i teula vidriada. Està situat a la vora del riu i, és que de fet, es va construir guanyant terrenys a l'Ebre a la darreria del segle xix vora el barri de Remolins. La sala d'exposicions permanent ocupa una superfície aproximada de 600 m2, distribuïda en un espai a dos nivells. Hi ha un total de sis àmbits on s'expliquen la història de Tortosa i la del seu territori d'influència, des de la prehistòria fins a l'actualitat. Així en el primer nivell s'hi troba: I-Els orígens, II-Els ibers, III-La Dertosa romana i IV-Turtuxa; i en el segon nivell: V-Al centre de la Corona d'Aragó i VI-La Modernitat. El desembre de 2024 el Museu fa realitat una primera ampliació de les instal·lacions amb l'estrena d'una sala dedicada a l'escultor Agustí Querol i als pintors Antoni Casanova i Francesc Gimeno. Dintre del recinte també hi ha la Sala d'exposicions Antoni Garcia, dedicada a mostres temporals i inaugurada l'any 2007. Referències Vegeu també Arxiu Comarcal del Baix Ebre Jesús Massip i Fonollosa Enllaços externs Pàgina web oficial del Museu de Tortosa Museu de Tortosa Arxivat 2016-05-05 a Wayback Machine.
Museo de Tortosa

El Museo de Tortosa es un equipamiento cultural, inaugurado en 2012, heredero del antiguo museo creado en 1900 a partir de los hallazgos del arquitecto Joan Abril i Guanyabens. Fundación Según resolución del 14 de mayo de 2014 de la consejería de Cultura de la Generalidad de Cataluña el Museo de Tortosa se inscribió en el Registro de Museos de Cataluña con la categoría de museo comarcal.​ El centro forma parte de Red Territorial de Museos de las Comarcas de Tarragona y de las Tierras del Ebro. Edificio Está ubicado en el antiguo matadero de Tortosa, obra modernista del arquitecto Pablo Monguió, construida entre los años 1906 y 1908 y que funcionó como matadero hasta 1997. El edificio destaca por la forma y su colorido, inspirados en la arquitectura mudéjar. Está construido con basamentos de piedra, masonería enlucida, obra vista de ladrillo, cerámica y teja vidriada. Está situado al lado del río y, es que de hecho, se construyó ganando terrenos al Ebro. La sala de exposiciones permanente ocupa una superficie aproximada de 600 m², distribuida en un espacio a dos niveles. Hay un total de seis ámbitos donde se explican la historia de Tortosa y la de su territorio de influencia, desde la prehistoria hasta la actualidad. Así en el primer nivel se encuentra: I-Los orígenes, II-Los iberos, III-La Dertosa romana y IV-Turtusha; y en el segundo nivel: V-En el centro de la Corona de Aragón y VI-La Modernidad. Se exponen piezas representativas de cada periodo histórico procedentes de las colecciones municipales y otros museos que las han cedido en depósito. En diciembre de 2024 el museo hizo realidad una primera ampliación de las instalaciones con el estreno de una sala dedicada al escultor Agustín Querol y a los pintores Antoni Casanova y Francisco Gimeno. En el recinto también se encuentra la Sala de exposiciones Antoni Garcia, inaugurada en 2007. Véase también Archivo Comarcal del Bajo Ebro Referencias Enlaces externos Página web oficial del Museo de Tortosa Museo de Tortosa Artículo en Ilercavònia (en catalán).
Sants Just i Pastor de Pedrinyà

L'església de Sants Just i Pastor de Pedrinyà es troba al costat de la gran masia de Can Teixidor de Pedrinyà, veïnat de masies disperses a l'extrem nord del municipi de Crespià. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història El terme de Pedrinyà és esmentat en el document de dotació del monestir de Sant Pere de Besalú pel comte bisbe Miró entre els límits de llevant d'uns alous centrats al lloc de Fares: «a part orientis in ipso fisco que dicunt Juncarias, vel in termino de Petriniano...». L'any 1151 «Pedriano» figura entre els llocs on el comte de Besalú tenia el dret de percebre usatges i lleudes. En els documents dels anys 1236, 1275 i 1289 hi ha notícies de la casa de l'Hospital de Pedrinyà. L'any 1257 el rei Jaume I concedí un privilegi al bisbe Pere de Castellnou pel qual els homes de Dosquers, Pedrinyà i Crespià no havien de pledejar a la cúria reial de Besalú, privilegi confirmat pels reis Alfons III entre el 1285 i el 1291 i Alfons IV l'any 1332. El lloc és esmentat com pertanyent a la parròquia de Crespià, per exemple, en un document de l'any 1337 segons el qual, Ramon de Coromina, de Pedrinyà, parròquia de Crespià, va fer reconeixement d'ésser home propi del bisbe. L'església de Pedrinyà degué haver estat sempre una sufragània de la parroquial de Santa Eulàlia de Crespià. Arquitectura Edifici d'una nau i capçalera rectangular a llevant, amb una destacada espadanya sobre el frontis on hi ha dues obertures per la ubicació de les campanes. Als laterals hi ha dos contraforts a la façana nord i la sagristia que sobresurt a la façana sud. És una construcció postmedieval que conserva elements del temple anterior. L'element més notable d'època romànica és la portada al frontis, façana oest. És una obertura de doble arc de mig punt en degradació amb llinda i un timpà llis, monolític. Les dovelles són amples i curtes. Al nivell d'arrencada dels arcs hi ha unes impostes que enllacen amb un ressalt horitzontal que corre entre la llinda i el timpà i crea una motllura bisellada. Tots els elements d'aquesta portada són ben tallats i polits, de pedra calcària; la seva tipologia és molt corrent al romànic evolucionat, de caràcter rural, difosa sobretot per les contrades pirinenques i pre-pirinenques, des del Ripollès al litoral. Aquestes obertures es troben en edificis datats als segles xii i xiii. A la façana hi ha una finestra romànica de doble esqueixada i arcs de mig punt tallats en un sol carreu i el parament, que es pot veure en els llocs on ha caigut l'arrebossat, fet de carreus grans i ben escairats, sembla tot ell pertànyer a la mateixa època que les obertures. Referències Enllaços externs Crespià a Gran Enciclopèdia Catalana Sant Just i Pastor de Pedrinyà. Col·lectiu Obaga
Sant Joan de Montbó

Sant Joan de Montbó és una església situada al nord de Montcal i pertany a Montbó, entitat de població del municipi de Canet d'Adri. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'església de Sant Joan, sufragània de la parròquia de Santa Cecília de Montcal, església del poble veí que també pertany a Canet d'Adri, és esmentada en una donació de terres que tingué lloc el 23 de novembre de 1200. No en sabem res més fins a l'any 1524, quan el visitador pastoral ordenà que el cementiri fos tancat amb una paret. L'església fou visitada també l'any 1602 pel bisbe de Girona Francisco Arévalo de Zuazo, el qual constatà el bon estat en què es trobava l'edifici. I el 1624 el bisbe Francesc de Sentjust i de Castre manà construir un sagrari a l'altar major. L'any 1094 consta la donació d'un mas amb el sagrer que hi havia prop de l'església de Sant Joan de Montbó, la Sagrera de Montbó. La sagrera era un lloc on la població pagesa es podia refugiar de les violències feudals i on podia salvaguardar els fruits de les seves collites; a partir de la dècada de 1030 i, en pocs anys, la sagrera es va institucionalitzar a bona part de la Catalunya Vella. Les esglésies gironines van començar a atreure unes petites construccions que, pel fet d'estar ubicades en l'espai sagrat que les encerclava, rebien el nom de «sagrers». Sembla clar que la base legal de l'ensagrerament es troba en els cànons de diversos concilis visigòtics que definien l'església parroquial i el seu cementiri com a llocs d'asil: el 681, per exemple, es va establir el caràcter sagrat de l'espai englobat dintre d'una circumferència de 30 passes de radi al voltant de l'església, de manera que s'assegurava la protecció de tots els que s'hi refugiaven. Arquitectura És un edifici d'una nau, coberta amb volta de canó i capçada a llevant per un absis semicircular on s'obre una finestra de doble esqueixada. Un àmbit quadrat annex al mur de migdia comunicat amb la nau única, s'identificaria amb el sagrer. La porta, en arc i adovellada, molt senzilla, s'obre a la façana de ponent i hi havia hagut un porxo adossat d'embigat de fusta, de dos vessants, que mig tapava una finestra en creu, molt alterada. El conjunt de la façana és capçat per un campanar de torre amb coberta piramidal molt esvelta i amb una finestra a cada façana. L'arrebossat que el cobreix impedeix de precisar si el campana aprofita alguna estructura original o bé respon alguna reforma posterior, com sembla més probable. El parament és de petits carreus escairats rejuntats amb morter de calç seguint les formes característiques de l'arquitectura del segle xi o les formes rurals del segle xii, especialment en els seus inicis. Referències Enllaços externs Sant Joan de Montbó a Art Medieval
Santa Cecília de Montcal

Santa Cecília de Montcal és una església aïllada, d'origen romànic, situada sobre la carretera de Canet d'Adri a Cartellà i pertanyent al veïnat disseminat de Montcal a la província de Girona. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Història L'esment més antic de Montcal («Locus de Montecaldo»), és del 1017, en la butlla del papa Benet VIII que confirmà les possessions del monestir de Banyoles. Una altra notícia apareix al Llibre verd del capítol de la catedral de Girona, en un document datable entre el 1051 i el 1057, pel qual la comtessa Ermessenda feu una restitució de béns a la canònica de Girona, entre els quals hi ha aquesta església. En un principi, vers 1378, l'església tenia un sol altar dedicat a santa Cecília però l'any 1447 consta que hi ha dos altars més, un dedicat a la Mare de Déu i un altre a sant Joan. L'edifici fou ampliat amb una nau gòtica al cantó de migjorn i amb una capella i una sagristia a tramuntana. De la parròquia de Montcal depenia l'església de Sant Joan de Montbó. L'any 1698, aquest lloc era reial. Arquitectura Edifici d'una sola nau coberta amb volta apuntada i capçada a llevant per un absis semicircular, molt alterada per l'afegitó d'una nau adossada a migdia i una capella i la sagristia a la banda de tramuntana. Al centre de l'absis s'obre una finestra de doble esqueixada i sobre la volta de la nau, adossada a la testera de llevant, hi ha la torre campanar de planta quadrada, amb dos pisos separats per un fris de permòdols i amb una alta coberta piramidal, resultat d'una reforma. El segon pis del campanar presenta una finestra geminada a cada façana amb mainell de capitell trapezoïdal. El pis inferior té dues finestres paredades a cada façana. S'accedeix al campanar per unes escales exteriors adossades a l'absis. Les parets de l'església són de maçoneria, arrebossada a les façanes imitant un especejament de pedra a la part inferior. La porta d'accés és dovellada i al capdamunt hi ha una petita rosassa. A l'interior de l'església hi ha impostes que presenten motius semiesfèrics esculpits en els plans inclinats. És un motiu molt senzill i que s'observa en conjunts modestos. La seva presència se situa en uns marges cronològics amplis, a partir de la segona meitat del segle xii. Referències Enllaços externs Imatges de Santa Cecília de Montcal a Arxiu fotogràfic d'esglésies romàniques Goigs a Santa Cecília de Montcal