NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Vilar de Baix

Can Vilar de Baix és una masia al sud del nucli de població de Cabanelles (a l'Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'hi accedeix per la carretera GIP-5121, a poca distància de la N-260. Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'Ajuntament de Cabanelles Can Vilar de Baix es va construir vers el 1650, encara que presenta reformes i ampliacions posteriors. Masia formada per tres grans cossos adossats que li proporcionen una planta irregular. Presenten dos tipus de coberta, de dues vessants i plana, i estan distribuïts en planta baixa i pis. L'habitatge principal presenta la façana orientada a migdia, amb un portal d'accés d'arc de mig punt bastit amb grans dovelles. Damunt seu hi ha una finestra rectangular emmarcada en pedra. A l'extrem de llevant del parament hi ha una gran arcada de mig punt que dona accés a les antigues quadres. Damunt seu hi ha tres badius d'arc de mig punt i de grans dimensions. A ponent d'aquest edifici hi ha un altre gran cos estructural adossat, unit per un volum més alt en forma de torre, que presenta la coberta d'un sol vessant i del que destaca una gran obertura d'arc rebaixat a la façana de llevant, que comunica amb la porta d'accés de l'edifici principal. Aquest segon cos presenta la façana principal orientada a l'oest, davant del camí, i està delimitada per una tanca. Presenta un portal d'accés rectangular, amb els brancals bastits amb carreus de pedra ben desbastats. No s'observa amb claredat si també hi ha llinda, donat que se li va afegir un petit voladís de teula àrab que no deixa veure bé la peça. La resta d'obertures de la façana són finestres rectangulars bastides en maons, algunes d'elles reformades, ja que conserven els ampits de pedra motllurats originals. La façana de tramuntana presenta tres finestres rectangulars al pis, la de l'extrem de llevant emmarcada en pedra i les altres dues reformades. El darrer gran edifici està adossat a migdia de l'anterior. Presenta, a la planta baixa, una galeria d'arcs apuntats bastits en maons i està cobert amb una terrassa descoberta al nivell del pis. A l'extrem sud-est de la galeria hi ha una petita torre quadrada amb la coberta d'un sol vessant, bastida en pedra i maons. La construcció està bastida en pedra desbastada de diverses mides i fragments de maons, lligat amb abundant morter de calç. Referències
Can Vilar de Dalt

Can Vilar de Dalt és una masia a poc més d'un km al sud del nucli de Cabanelles (l'Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'hi accedeix per la carretera GIP-5121, a poca distància de la C-260.Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'Ajuntament de Cabanelles, Can Marqués és una edificació del segle xviii, construïda vers el 1776, tal com ho testimonia la inscripció d'una llinda, amb reformes i ampliacions posteriors. Masia de planta rectangular amb la coberta de dues vessants de teula i distribuïda en planta baixa i dos pisos. Presenta un volum força malmès adossat a la banda de llevant, que encara conserva restes de la coberta de teula que el cobria. La porta d'accés a l'interior d'aquest espai és rectangular, amb els brancals bastits amb pedra desbastada i la llinda plana, gravada amb una inscripció força malmesa que ha perdut l'any de construcció. La façana principal de la masia, orientada a migdia, presenta un portal d'accés situat a l'extrem de ponent del parament. És rectangular, amb els brancals fets de pedra calcària desbastada i la llinda plana gravada amb la inscripció "1776 MIQUEL VILÁ PALABERT". Presenta un arc de descàrrega a la part superior fet de maons. La resta d'obertures de la façana són rectangulars i estan bastides en maons, tot i que majoritàriament han estat reformades. L'única excepció és la finestra d'arc de mig punt del segon pis. La resta de paraments de l'edifici presenten obertures força senzilles. La construcció és bastida en pedra sense treballar de diverses mides, lligada amb abundant morter de calç i amb restes del revestiment arrebossat. Referències
Can Xammar de Baix

Can Xammar de Baix és una masia de l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història Va ser feta construir el 1649 per Antoni Xammar i Plantada, fill de Can Xammar de Dalt (avui coneguda com a Can Millet), que devia heretar part de la gran finca per la banda de llevant, i que arribà a tenir més importància que el mas original. És també coneguda com a mas Magí pel nom d'un dels hereus. A finals del segle xix, el seu propietari era Josep Xammar, alcalde de l'Ametlla del Vallès el 1864. A partir d'aquell moment, com totes les propietat agrícoles dedicades a la vinya, el seu rendiment va començar a minvar i el 1925, la propietària Dolors de Xammar i Gili la va haver de vendre a l'obra social de Nostra Senyora de la Visitació, que la va dedicar a llar de gent necessitada. Descripció Antiga masia, avui casa de colònies. És un gran edifici de planta rectangular compost de planta baixa i dos pisos, cobert a quatre vessants. Té quatre façanes planes de paredat arrebossat. Té també gran quantitat d'obertures, totes elles amb marcs plans de carreus. A les cantoneres també hi ha carreus. A la façana principal hi ha una porta adovellada de mig punt de grans carreus; al damunt hi ha encastat l'escut de la casa Xammar amb una inscripció. L'edifici ha estat poc reformat. Té un cos afegit a la part darrera amb arcades. L'antic celler ha estat transformat en capella i el pati emmurallat, amb el gran portal d'entrada, en un gran jardí obert. Des de la porta es contempla la plana del Vallès amb l'Ametlla i la Garriga en primer pla. Capella de la Mare de Déu de l'Ametlla Dedicada a la Mare de Déu de l'Ametlla (o de Lorda de l'Ametlla), és la capella de la casa de repòs, atesa per les Germanes Associades de l'Obra de la Visitació de Nostra Senyora, a la masia de Can Xammar de Baix. Referències Bibliografia Plantada y Aznar, Jorge. Nobleza rural catalana. Masías del Vallés. Madrid: Ediciones Hidalguía, 1968. Puig i Roca, Jordi. Masies de l'Ametlla del Vallès: l'estructuració d'un territori durant mil anys. Ametlla del Vallès: Ajuntament de l'Ametlla del Vallès, 2007. ISBN 9788493398941.
Can Xicola

Can Xicola és un monument del municipi de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa fou construïda amb motiu d'allotjar-hi els treballadors de les mines de baritina, explotades periòdicament. És un edifici datat el 1914. L'amo que el feu construir vivia al mas del costat de l'ermita de Sant Pere, a pocs metres de Can Xicola. Actualment, excepte una família que hi viu tot l'any, hi ha sis casetes per llogar a l'estiu. Edifici aïllat i a un nivell per sobre del camí. La casa té dos pisos i una terrassa al davant, que dona al camí i que queda a sobre de les antigues quadres pels cavalls (6), a les quals s'hi accedeix per una porta rectangular amb la corresponent lletra, una finestra al damunt i una gran arcada de maó amb clau de volta de pedra, agrupant els dos elements. Les portes tenen marcs de maó vermell, cosa que veiem en moltes de les casetes del nucli del Figueró d'aquesta època. Als balconets i a les finestres hi ha baranes de ferro forjat. A la casa de dalt, cada porta, corresponent a cada un dels habitatges unifamiliars, està protegida per un tendal. Hi observem una finestra d'ull de bou amb motllura de pedra al voltant. Referències Enllaços externs «Can Xicola». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
Can Xicota

Can Xicota és una masia que es troba a Lliçà d'Amunt, al barri de can Xicota. Història Documentada des del segle xiii, l'any 1259 Ramon de Voltraria va establir el mas Xicota a Arnald Carreres, amb el pacte que dit Carreres hi enviés algun dels seus fills per tal de cultivar-lo. Efectivament, una filla de l'esmentat Arnald, de nom Maura, i el seu marit, Guillem Burdi, es van instal·lar a Can Xicota. Ben aviat degueren prendre el nom de la casa per a cognomenar-se. Al llarg dels segles xiii i XIV, el mas va créixer mitjançant l'establiment de diverses peces de terra, fenomen que es tornà a produir al segle xvi. D'aquesta manera, Can Xicota va esdevenir una de les propietats més notables del poble. A la segona meitat del segle xix, els Xicota van participar en algunes de les primeres associacions agrícoles de Catalunya (IACSI), alhora que començaren a arrendar parts de la seva propietat a diverses persones amb la facultat de poder-hi construir cases. D'aquesta manera, es va anar formant l'anomenat raval de can Xicota. La família Xicota es va mantenir a la casa fins al darrer quart del segle xx. Descripció Can Xicota forma part d'un conjunt de masies de carener perpendicular a la façana a les que es va aixecar el cos central per donar cabuda a unes golfes més àmplies, aprofitant l'espai sota la coberta inclinada. Es tracta d'una masia de planta basilical, amb un cos afegit al costat esquerre. Consta de planta baixa, pis i golfes. El cos central és molt ample respecte als altres dos, cosa que fa pensar en un creixement de l'edifici per etapes. La porta principal és d'arc de mig punt de dovelles de pedra i pedra tosca. L'escala que hi dona l'accés és de pedra calcària i pedra vermella del Bertí. Les finestres de la façana principal són de llinda plana amb un petit arquet conopial incís i ampit motllurat; la de l'habitació de la dreta és del mateix tipus que l'anterior, però l'ampit està decorat amb un motiu en forma de daus. A l'interior de la casa es conserven en molt bon estat diverses arcades. La masia estava tancada per dos barris. A l'extrem sud-oest, es va construir a finals del segle xix, una petita garita de vigilància amb cúpula i una pinya de ceràmica verda en el coronament. Per la part externa deixa veure dues grans lloses, una de pedra tosca i una altra calcària molt ben treballada fent cercle per adaptar-se al perfil de la garita. Al costat est, adossat al barri, hi havia una quadra amb espitlleres i segons sembla una era al davant. Situació Masia situada al rieral de Lliçà d'Amunt, prop del riu Tenes. Referències
Can Xifre

Can Xifre és un edifici catalogat com a monument als afores del nucli de Santa Coloma de Farners (la Selva). Antiga masia, totalment reformada. L'antiga propietària era Dolors Fornés Alibés i l'hereu és Ramon Vilahur, aquest és l'actual propietari d'algunes extensions de terra que rodegen la finca. Es tracta d'un gran complex, amb altres edificacions i annexos que al llarg dels anys per les necessitats de l'escola s'han anat annexant a la casa original. La part que mira a la carretera és totalment reformada i nova, mentre que l'altra s'ha conservat. Arquitectura Està formada per un cos principal, de dues plantes i golfes, amb vessant a lateral. La porta principal de la façana és d'arc de mig punt adovellat, amb un petit relleu d'un àngel al damunt de l'arc. La porta està flanquejada per dues finestres amb impostes, al primer pis les obertures són decorades amb guardapols, i les dues dels extrems amb balcó i barana de ferro forjat. Les golfes tenen finestres d'arc de mig punt, agrupades en tres grups de tres seguint la simetria de la façana. La paret és arrebossada i pintada de color crema que fa ressaltar el verd fosc de totes les obertures. A la dreta hi ha una torre quadrangular de quatre plantes. Les obertures són totes noves, d'estil neogòtic i neorenaixentista: a la planta baixa són rectangulars amb llinda de pedra; al primer pis, hi ha una finestra centrada, a cada cara, gòtica biforada amb columneta i arquets lobulats i emmarcada en una motllura rectangular. Al segon pis es troba una obertura a la cantonada amb doble columneta a cada cara i ampit de pedra. Finalment, al pis superior, hi ha una galeria de cinc finestres amb arc de mig punt i estan separades per pilars. La torre és coronada per merlets en forma piramidal esglaonats i fets de carreus ben tallats. Al damunt hi ha un terrat-mirador al qual s'hi pot accedir des de l'interior a través d'una escala de cargol. Dins la casa un pati interior fa de distribuïdor de les diverses dependències, envoltat d'arcs de mig munt i cobert de vidre, dona molta llum. Hi ha més d'una escala que mena a la planta superior, cal destacar la de la part posterior que té un arrambador de ceràmica típica catalana, de color verd i groc. La façana lateral és a un altre nivell, sense les golfes, destaca la galeria d'obertures amb arcs de mig punt, i sota la teulada, un voladís decorat amb ceràmica vidrada que representa gerros amb flors. La façana del darrere presenta una decoració diferent que la lateral, aquí el voladís és de ceràmica amb motius vegetals. Referències Enllaços externs «Can Xifre». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
La Canova (les Preses)

La Canova és una masia al terme de les Preses (Garrotxa). Es tracta d'un edifici civil amb teulada a dos vessants, fet amb pedra volcànica. En una dovella de la porta de l'entrada, molt modificada, hi ha inscrit el nom de "CANOVA". A la banda dreta de la casa hi ha una finestra d'estil gòtic. A la façana posterior, molt irregular, hi ha una llinda datada l'any 1747. Davant hi ha una cabana i una era de batre. A la façana esquerra hi ha un cos més modern amb una galeria i un balcó de fusta que proporciona una major harmonia a la casa. En un angle de la façana principal hi ha una escultura de la Verge del Tura realitzada per l'escultor Vila l'any 1966. A l'interior es conserva un foc a terra i el forn. La manca de documentació sobre la casa, podria ser degut a un canvi de denominació. La seva antigor és, però, ben patent pels elements gòtics que hi ha i la data de les successives restauracions del segle xviii. Notes
Capella de la Desaparició

La capella de la Desaparició, coneguda també amb el nom de la capella de Sant Joan, és una petita capella de 7,3 x 5 metres del Santuari del Miracle que s'aixeca a poc més de 150 m a l'oest de la plaça del santuari, sota mateix de la rotonda que es troba a l'entrada del mateix per la banda de ponent. Davant de la capella hi ha una creu de pedra i un clos també de pedra. La creu, de la qual avui només se'n conserva la base prismàtica i la columna va ser feta aixecar l'any 1548 en el lloc on la Verge Nena es va aparèixer al Jaumet de la Cirosa. A la cara de la base que mira a la capella encara avui s'hi pot llegir aquesta inscripció gravada en baix relleu: El clos de pedra, aixecat el 1677, delimita una superfície quadrangular terraplenada fins a l'alçada de les parets i damunt de la qual hi creixen boixos i altres arbusts però que en el seu moment va ser construït per a protegir l'alzina Dòria. A la cara del clos que mira a la capella s'hi pot endevinar la següent inscripció, gravada en baix relleu: Davant de la creu un tal Joan Alterachs hi va fer construir la capella l'any 1600 (així consta a la llinda de l'entrada). De base rectangular, coberta de volta de canó i façana amb la portal rectangular tancat amb porta de dues fulles de fusta orna des amb volutes de ferro forjat i una finestreta, també rectangular a cada costat, va ser incendiada i parcialment destruïda l'any 1936 i reconstruïda el 1946 i embellida per un mosaic projectat per Frederic Marès i realitzat per Santiago Padrós format per tres peces. Bibliografia BARAUT, Cebrià - Santa Maria del Miracle - Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001 - ISBN 84-8415-329-0
Capella de Sant Bernat de Menthon

La capella de Sant Bernat de Menthon o d'Aosta és un monument del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Dedicada al patró dels excursionistes i muntanyencs, és un edifici religiós d'una sola nau situat a 850 metres d'altitud. Fou beneïda el 15 de juny de 1952. La façana té una porta d'arc de mig punt, un ull de bou al damunt i un campanar d'espadanya amb dues obertures d'arc de mig punt per a les campanes. Corona el campanar un cos piramidal. Hi ha un pòrtic amb coberta recolzada a la façana i sobre columnes. Té un absis circular i a les parets laterals hi ha finestres petites perquè entri la llum. És un edifici de dimensions reduïdes. Dins de la capella, uns vitralls ornen les finestres i són dedicats a sant Antoni Maria Claret, sant Segimon, beat Mir de Tagamanent i sant Miquel dels Sants tots vinculats al Montseny. En els de l'absis hi són representats sant Delmir i la Mare de Déu del Pilar patronímics del matrimoni que feu construir la capella. Una escultura de sant Bernat d'Aosta presideix l'ermita. És obra de l'escultor Joaquim Ros i Bofarull. A tocar de la boca de l'absis hi ha una imatge de talla de la Mare de Déu de la Pau.Es construí un nou altar reliquiari, obra d'Alfons Serrahima, que fou consagrat el 15 de juny de 1964 pel prebost de la Congregació Hospitalera del Gran Sant Bernat, que hi diposità una relíquia de sant Bernat. Història Uns tres quilòmetres més amunt de Sant Martí del Montseny, hi ha l'hotel de Sant Bernat de Menthon, al costat mateix d'aquesta capella neoromànica dedicada a sant Bernat de Menthon, obra de l'arquitecte Josep Maria Ros i Vila, construïda vers 1952 per Delmir de Caralt i Puig. Bibliografia Caralt. Delmir de. " L'ermita de Sant Bernat del Montseny", dins Monografies del Montseny núm. 3, 1988, pàgines 51-60 Ribot, Pere. El Montseny. Barcelona: Destino, 1975, p. 250 - 253. Referències
Capella de Sant Nicolau

L'ermita de Sant Nicolau, dins del terme municipal de Sabadell, es troba a la banda esquerra del riu Ripoll, al costat del cementiri de Sabadell i en el barri anomenat Sant Nicolau en al·lusió a l'ermita. És una de les quatre esglésies romàniques que hi ha a la ciutat i avui és propietat de l'Ajuntament de Sabadell. L'ermita dona nom a l'Escola Sant Nicolau, situada al centre de Sabadell. Descripció La Capella de Sant Nicolau es creu que era el braç dret de la creu de la parròquia de Sant Feliu d'Arraona. Està emplaçada sobre abundants restes romanes. Consta d'un petit oratori rectangular amb una petita nau transversal, té una volta de canó encanyissada i en un extrem, un portal de punt rodó que comunicava amb la nau central i lateral. El portal d'entrada a l'església es troba tapiat. Els paraments són llisos de dalt a baix i en els de llevant s'obren dues finestres en forma de creu llatina, a migjorn hi ha una finestra de punt rodó. Història Les primeres dates documentals remeten a l'any 1039 i es tracta d'un testament jurat que feu Sendred, damunt l'altar de Sant Pau Apòstol de l'Església de Sant Feliu d'Arraona. L'església fou bastida sobre les terres dominades per l'alou dels monjos benedictins de Sant Cugat del Vallès. A partir del segle xiii l'església caigué en decadència, era l'hora de la supremacia del terme urbà sobre el rural. En el segle xv l'església fou donada a la família dels Rosseta, la qual construí un mas a les seves parets, el Mas Isern. L'any 1815 la capella fou tancada al culte i finalment, el 4 de setembre de 1927, la corporació municipal –presidida per l'alcalde Esteve M. Relat– acordà adquirir ermita i terres per 3.000 pessetes al propietari del moment, Antoni Vilet. El 1928 Ajuntament reconstruí la capella. Referències Enllaços externs Capella de Sant Nicolau Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Capella de Santa Bàrbara (Capellades)

Capella de Santa Bàrbara és una eglesiola al municipi de Capellades (Anoia), al raval de la Font de la Reina a la vora de l'antic camí ral. És protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És de planta rectangular amb coberta a dues aigües, d'una sola nau i campanar d'espadanya. El 2005 s'hi van reinstal·lar dues noves campanes, una dedicada a la Verge de Montserrat i l'altra a Santa Bàrbara. Darrere la nau, a la petita cambra de la sagristia, s'hi conserva un dels bancs antics. El sostre és pla. Història Es desconeix la data de construcció, si bé està documentada al segle xvi. Fou agregada a la parròquia de Claramunt fins a l'any 1728, a partir d'aquesta data fou agregada a la de Capellades. L'any 1798 s'hi va construir la sagristia, l'escala del cor i el campanar. L'any 1812 fou beneïda la campana nova i l'any 1925 fou restaurada per la Marquesa de la Pobla de Claramunt Balbina Mas. Com el cementiri, és en terrenys que foren del mas Vidal. Hi ha enterrats membres de la família Aimeric (segle xvii). Durant la Guerra Civil, el 1936 la capella va ser profanada i gairebé tot l'interior va desaparèixer: la imatge de la Santa, el retaule, el tabernacle, els seients i, també, la campana. El pati del costat nord està tancat amb dos elements de ferro forjat, un de fix adossat al mur de la capella i una porta treballada de dues fulles de ferro forjat, ambdós elements amb dibuixos geomètrics. Era molt descuidada i l'associació dels Amics de Santa Barbara van llençar una nova campanya de restauració el 1988. Van refer la teulada, la volta interior, la porta, l'altar, i remodelat la façana. Celebren el progrés de les obres cada primer diumenge de desembre. Referències
Casa Bassas

Casa Bassas és un habitatge del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins del nucli antic de Castelló d'Empúries, en el barri del Mercadal i en la confluència dels carrers Prat de la Riba i dels Almogàvers, formant cantonada amb el carrer de la Verge. Edifici de planta més o menys rectangular que consta de planta baixa i dues més d'alçada. De la façana principal destaca el gran portal d'arc de mig punt adovellat i, al seu costat, una finestra d'arc conopial trilobulat, amb l'ampit motllurat i els capitells decorats amb rosetes. De la primera planta destaquen els dos grans finestrals rectangulars, amb els brancals i les llindes de pedra escairada, els quals tenen sortida a dos balcons senzills amb barana de ferro. El balcó central es recolza damunt de les dovelles del portal i a la llinda s'hi pot veure una inscripció amb l'any 1595. Les obertures de la segona planta són totes tres rectangulars, sense cap element decoratiu destacable. A la cantonada amb el carrer de la Verge es conserven carreus ben escairats, els quals formaven part del parament original de l'edifici. La façana amb el carrer de la Verge es caracteritza per les finestres que la decoren, situades a la planta baixa. Es documenta una finestra amb arc conopial i dentat amb arquets, amb els capitells decorats amb motius vegetals i ampit motllurat; al seu costat una finestra d'obertura rectangular amb els brancals i la llinda de pedra escairada, i dos petits rostres esculpits que podrien fer referència als comtes d'Empúries. L'última finestra és d'obertura quadrada bastida amb quatre carreus desbastats, amb un escut en relleu a la llinda força degradat. Història Pel que coneixem, l'última rehabilitació de l'edifici és del segle xix i les finestres gòtiques documentades no són originals de l'immoble. Referències