NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre Ferrana

La Torre Ferrana es una masía fortificada al este de Sobrestany, en la práctica el límite norte del término municipal de Torroella de Montgrí (Bajo Ampurdán). El nombre sirve también para denominar este paraje. El edificio fue construido en la llanura cercana al antigua laguna de Bellcaire a unos 5 m s. n. m. Adosado al más primitivo hay una torre de base cuadrada construida en los siglos XVI o XVII.​ Su uso como finca agrícola fue abandonado en 1979 en un plan de adquirir solares para urbanizar la zona llevada a cabo por los marqueses de Torroella, los de Robert, que no prosperó.​ Desde hace pocos años que alberga una casa de colonias.​ Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Bajo Ampurdán Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona Referencias Enlaces externos
Torre Negra

Torre Negra is a 12th-century fort built in 1145 in Catalonia, to defend the territories of Sant Cugat. Torre Negra is a fortified building built in a strategic defensive position. The fort consists of three floors and an observation platform with arrow and cannon windows on some angles. Most of the structure is made of stone and most of its windows have iron bars. History The fort has its origins in 1455 when a strategist from the Monastery of Sant Cugat (Monestir de Sant Cugat) commissioned it as a point of defense in case of an invasion. The first owners were the Vilanova family who were one of the founders of the Monastery. The tower was only used in minor conflicts in 1455 and has for the most part been owned by private owners ever since. The interior is estimated to have been renovated completely five times through the ages, in the hands of many rich people. The council of Sant Cugat has now published plans to buy the fort. This is due to the environmental concerns and protection of a historical place. References
Torre Negra

La Torre Negra, es una construcción militar románica en el término de San Cugat del Vallés, muy bien conservada, de planta cuadrangular y tres pisos de altura con una torre cuadrada adosada en un ángulo del edificio. Desde el año 1842 hasta a la actualidad esta en manos privadas y pertenece a la familia Rabadà. Algunas ventanas de la fachada son geminadas y la puerta de entrada está formada por un arco de medio punto. Situada en un paraje natural entre dos torrentes, a la entrada del valle de Gausac en el límite entre la sierra de Collserola y los campos meridionales de la plana del Vallés, con vistas sobre la totalidad del horizonte al norte. Su origen se remonta al siglo XII, en un castillo nombrado Ricanli o Ricard, construido en la época del abad Ermengol y parece que fue reconstruido entre los siglos XIV y XV. La torre Negra debe su nombre actual a sus murallas de piedra de color oscuro. Sus primeros habitantes conocidos fueron los Vilanova en el siglo XII. Posteriormente pasó a la familia de los Palou. A lo largo de la Edad Media fue objeto de litigios entre los propietarios y el monasterio de Sant Cugat, que se oponía a su construcción.
Torre dels Encantats

La Torre dels Encantats és una torre de guaita fortificada al termenal entre Arenys de Mar i Caldes d'Estrac. És una obra del segle xiii, reformada el XV i envoltada d'una muralla el segle xvi. Fou declarada bé cultural d'interès nacional. Es desconeix la raó del nom de la torre. Originàriament, tan sols era designada així a Caldetes. A Arenys se'n deia la Torre de Caldes. Descripció Aquesta torre és del tipus de torre de guaita costanera, de les dites rodones, amb una avantmuralla circular emmerletada. S'alça al cim del turó final d'un dels contraforts que cauen, perpendiculars sobre la costa, damunt la riera de Caldes d'Estrac, dins, però, del terme municipal d'Arenys de Mar. Fou construïda amb els carreus del poblat ibèric que es troba al mateix turó pels castlans del castell de Montpalau perquè servís de límits del castell i del vescomtat de Cabrera. Les incursions de pirates turcs i barbarescos registrades durant el segle xvi obligaren a fortificar la construcció amb una muralla circular, amb bombarderes; bastida també amb les pedres del poblat preromà, prenent des de llavors la torre l'aspecte que ha conservat fins ara. Història El poblat ibèric del Puig de Castellar data de les darreries del segle V aC. S'extingí al començament del segle I aC. Era dels més importants que es coneixen a la costa. Estava emmurallat amb carrers empedrats. S'han trobat restes d'una farga i foneria. També abundants objectes i peces de ceràmica. Excavacions fetes per J. M. Pons Guri entre 1949 i 1950; i 1956 i 1957. Entre 1954 i 1955 la muralla fou renovada. Referències Enllaços externs «Torre dels Encantats». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. La Torre dels Encantats a "poblesdecatalunya.cat"
Torre de los Encantados

La Torre de los Encantados es una torre de vigilancia situada en el término municipal de Arenys de Mar, justo al límite con el término de Caldetas. Situada en el Puig Castellar, en un lugar privilegiado, fue construida encima de un poblado ibérico del que se sacaron los bloques de piedra para su construcción. Los orígenes no son del todo claros, algunos estudiosos la sitúan en el siglo XI o XII. Durante el siglo XVI fue reforzada y fortificada con una corceles y una muralla a su alrededor para defenderse de los ataques constantes de los corsarios berberiscos. Durante el siglo XIX fue utilizada como estación de telegrafía óptica. La Torre de los Encantados recibe el nombre a partir de una leyenda popular de Caldetas entre Fátima, una princesa sarracena, y en Busquets, hijo de Caldes. La leyenda Hace mucho tiempo, una caldetenca llamada Eleonor fue raptada por los sarracenos y debido a su belleza fue entregada al príncipe Zeirí. Este la trató como su mejor tesoro. Eleonor fue estimada por todos los que la conocieron y se ganó los favores de todos. Tal fue así que fue entregada a la corte de la princesa Fátima. La princesa hacía tiempo que sufría de la lepra. Como no hubo manera de curarla, Eleonor le habló de las cualidades de las aguas termales de Caldetes y así fue como viajaron hacia Caldes. Se hospedaron en una torre en las afueras de la población. Entonces los habitantes de Caldetes empezaron a oír ruidos y ver luces y formas fantasmagóricas que se paseaban por los alrededores de la torre. Estas apariciones no eran fantasmas sino que se trataba de los miembros de la escolta de la princesa sarracena. Cada noche, Fátima bajaba con su séquito a tomar las aguas, vistiendo todos ellos ropas blancas que les habrían dado este aspecto misterioso y fantasmagórico. El tratamiento fue milagroso y la princesa se curó. En agradecimiento a su curación, Eleonor obtuvo la libertad. Durante la estancia de la princesa Fátima en Caldes, conoció a Busquets, de quien se enamoró y con quien finalmente se casó. Como señal de su amor plantaron un olivo en la Torre de Busquets que aún perdura. En Caldetas se encuentran dos torres más, la de Can Busquets y la Torre Verde. Véase también Bienes de interés cultural de la comarca del Maresme Bienes de interés cultural de la provincia de Barcelona Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de los Encantados.
Tallers Numax

Els Tallers Numax són una antiga fàbrica de ventiladors i altres aparells elèctrics, situada a la plaça de Mañé i Flaquer del barri del Farró de Barcelona. Història El 1917, els alemanys Ernst Ohliger Willmünder, Hermann Legler i Otto Streichhardt van fundar la societat anònima Numax amb un capital de 25.000 pessetes i seu a la plaça de Mañé i Flaquer, 1. Durant la Guerra Civil va ser col·lectivitzada: «Col·lectivitat Obrera Tallers NUMAX. Fabricació de ventiladors, electromotors, timbres, transformadors, quadres indicadors, etc. Plaça Manyé i Flaquer, 1», i després de la contesa va passar a ser una societat comanditària, amb l'enginyer sabadellenc Ramon Arqué i Brujas com a director. Ohliger va morir el 1946, i la societat va canviar la denominació a Tallers Numax-Arqué SA, que seria regentada per Arqué fins a la seva mort el 1971. A la dècada del 1950, la fàbrica fou ampliada i modernitzada, i també es van obrir unes noves oficines al carrer de Balmes, 310. El 1966, Numax es va fusionar amb Fabricaciones Eléctricas Reunidas SA (FERSA), que fabricava electrodomèstics (principalment aspiradores) de la marca Electrospiro al carrer de la Marina, 279, entre els del Rosselló i de Còrsega. El 1977, l'empresa entrà en suspensió de pagaments i, l'any següent, els treballadors van decidir autogestionar-la. Tanmateix, el boicot de la resta del sector va obligar-ne al tancament definitiu el 1979, i el director Joaquim Jordà va fer-ne la pel·lícula Numax presenta.... Tot i que la fàbrica es trobava en un altre indret, el juliol del 2022, el Districte de l'Eixample va acordar batejar amb el nom de Treballadores de la Numax l'interior de l'illa de cases dels carrers de Rosselló, Sardenya, Provença i Sicília, prop de la Sagrada Família, on hi havia hagut el Cine Niza. Referències Bibliografia Povedano Ferré, Rosa. Història de vida dels objectes. Aportacions del mètode biogràfic als estudis culturals del disseny: història de vida de la batedora elèctrica de braç. Universitat Rovira i Virgili. Departament d'Antropologia Social i Filosofia (tesi doctoral), 03-12-2008. Tatjer, Mercè «La industria de material y aparatos eléctricos en Barcelona, 1881-1970». Geocrítica. La electrificación y el territorio. Historia y futuro. Universitat de Barcelona, 2017. Enllaços externs «El carrer Vallirana. Primera part: Vallirana de Baix». Finestres del Farró (blog), 13-03-2021. «Ventilador Numax». CE094011. Museo del Traje. Centro de Investigación del Patrimonio Etnológico.
Mas Castell

Mas Castell – miejscowość w Hiszpanii, w Katalonii, w prowincji Girona, w comarce Gironès, w gminie Celrà. Według danych INE w 2020 roku liczyła 7 mieszkańców – 5 mężczyzn i 2 kobiety. Liczba ludności w latach 2000–2020 Przypisy Linki zewnętrzne Mapa na stronie Institut Cartogràfic de Catalunya. [dostęp 2021-06-06]. (kat. • hiszp. • ang.).
Casa Antoni Guix

La casa Antoni Guix és un edifici situat als carrers Ample, 13 i d'en Serra, 22-24 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història El 1852, Antoni Guix i Costa va comprar la finca al metge Wenceslau Picas i les seves nebodes Narcisa i Maria Coy i Picas, i va encarregar-ne el projecte al mestre d'obres Josep Calçada. El 1870 en va llogar una part a la Societat Catalana d'Enllumenat per Gas. El 1920, Antònia Carreras, vídua de Guix i usufructària de la propietat, va sol·licitar canviar les dues plomes d'aigua de la mina de Montcada que abastien la finca pel sistema d'aforament i traspassar-les al seu nom i al de les seves filles Eulàlia i Narcisa Guix i Carreras. El 1986, la immobiliària Nuñez i Navarro va adquirir aquest edifici i el del costat, unint-los al seu interior. Descripció Edifici de grans dimensions de planta baixa, entresol i quatre pisos, que aplica d'una manera particular els trets propis de l'arquitectura civil de mitjans del segle xix. Així, a la façana hi ha dos ordres superposats, un de dòric que arrenca de la balconada del principal i abasta dues plantes, i un de jònic amb dues plantes mes, des de la cornisa sobre el primer ordre fins a l'entaulament amb gran cornisa que corona l'obra. Als baixos, de pedra, uns elevats arcs de mig punt enclouen portals i balconades d'entresol. També són de pedra la cantonera arrodonida i l'emmarcament motllurat dels balcons. El pati posterior que donava al carrer d'en Serra ha estat ocupat per una construcció moderna, i l'interior ha estat completament renovat per a unir-lo a l'edifici del costat. Referències Bibliografia Cabana, Francesc «El gas de carbó. La Catalana de Gas». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Grup Enciclopèdia, 1992. Hernàndez-Cros, Josep Emili (director). Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic de la Ciutat de Barcelona. Servei de Protecció del Patrimoni Monumental. Ajuntament de Barcelona, 1987, p. 37.
Cementiri de Sant Pere

El cementiri de Sant Pere o cementiri Nou és un equipament funerari de Badalona, de titularitat municipal. Es troba al barri de Les Guixeres, al camí dels Xiprers, i va començar a funcionar el 1927. Actualment és el cementiri de la ciutat amb més ús. Situat avui dins els límits del barri de Les Guixeres, la construcció del cementiri es va aprovar el 1925, i els primers enterraments es van fer 1927. Va ser projectat per l'arquitecte municipal Josep Fradera i Botey. Es va construir en un moment d'execució de grans obres públiques, durant la dictadura de Primo de Rivera. Val a dir que el cementiri vell, que datava de 1845 i la darrera reforma era de 1883, des de bon començament va quedar petit. Hom afirma que el nom es va posar en honor a Pere Sabaté i Curto, l'alcalde de Badalona del moment. És el cementiri amb més ús, malgrat els canvis socials en l'àmbit funerari, ha estat ampliat diverses vegades, el 1978, 1984 i, darrerament, el 2009, aprofitant els vessants de la muntanya i adaptant-se al disseny de les construccions existents, tot i que amb algunes millores com passeres per accedir als nínxols situats a la part superior. Referències
Pinyana

Pinyana es una localidad española del municipio de Pont de Suert, perteneciente a la provincia de Lérida, en la comunidad autónoma de Cataluña. Tiene una población de 3 habitantes (INE 2025). Toponimia El nombre del lugar puede encontrarse referido con las grafías Piñana​ y Pinyana.​ Historia A mediados del siglo XIX, el lugar, perteneciente por entonces a Viu de Llevata, tenía contabilizada una población de 34 habitantes.​ Aparece descrito en el decimotercer volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz de la siguiente manera: En la actualidad pertenece al municipio de Pont de Suert.​ En 2022, la entidad singular de población tenía empadronados 2 habitantes.​ Patrimonio En el lugar hay una iglesia bajo la advocación de San Gil.​ Referencias Bibliografía Madoz, Pascual (1849). «Pinyana». Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar XIII. Madrid. Wikidata Q115624375.
Pinyana

Pinyana (hiszp. Piñana) – miejscowość w Hiszpanii, w Katalonii, w prowincji Lleida, w comarce Alta Ribagorça, w gminie El Pont de Suert. Według danych opublikowanych przez Institut d’Estadística de Catalunya w 2020 roku liczyła 2 mieszkańców – 2 mężczyzn. Liczba mieszkańców w poprzednich latach: 4 (2008), 4 (2009), 3 (2014), 3 (2015), 2 (2019). Przypisy Linki zewnętrzne Mapa na stronie Institut Cartogràfic de Catalunya. [dostęp 2021-06-02]. (kat. • hiszp. • ang.).
Taller Baqué

El taller Baqué és un edifici industrial situat al carrer de Pallars, 162 al Poblenou de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Tot i que es desconeixen la data de construcció i l'autoria, se sap que ja és anterior al 1924. Durant molt anys va ser el taller de construcció de màquines i puntes de París de l'enginyer industrial Enric Baqué i Berbens. Descripció Es tracta d'una nau industrial d'estil modernista, que combina materials com el maó vist, l'estuc planxat al foc i la pedra carreuada. La façana està presidida per un gran arc carpanell que inclou la porta i les finestres que l'envolten. El coronament té un acroteri de perfil mixtilini. Referències
Església de Santa Eulàlia (Bellamar)

L'església de Santa Eulàlia és un temple catòlic situat al barri de Bellamar del municipi de Castelldefels (Baix Llobregat). És una església adscrita a la parròquia de Santa Maria. Història L'edifici fou construït el 1962 en un terreny cedit per Francesc Viñas i Llonch, alcalde de Castelldefels. El projecte fou obra de Nil Tusquets de Cabirol, aleshores arquitecte municipal. El 1990 el muralista Alejandro Lozano Morales va crear el retaule en mosaic, on s'hi representa l'església. Descripció Es tracta d'una església moderna i d'una estructura senzilla. Consta d'una nau amb capçalera recta, grans finestrals laterals, sostre de fusta horitzontal amb els costats esbiaixats. Està coberta per una teulada a dos vessants. Els seus murs estan emblanquinats i les cantoneres tenen paraments de maçoneria de pedra marronosa. El campanar, de 12,25 metres d'alçada, és exempt (a poc més d'un metre del mur lateral dret). Té planta quadrada (2'95 x 2'95 m) i està coronat per una teulada de dos vessants; el sòcol és de maçoneria amb pedra grisa. Els seus murs estan arrebossats i pintats en color crema. La cel·la està oberta amb finestres rectangulars en arc rebaixat, estretes, tres a cada cara. Referències
Torre Inbisa

La Torre Inbisa és un gratacel de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Fou completada el 2010 i té 25 pisos i una alçada de 104 m. Està situada a la Plaça d'Europa nº9. Arquitecte: Nicanor García. Vegeu també Llista de gratacels del Barcelonès Referències
Torre Inbisa

Torre Inbisa is a skyscraper in L'Hospitalet de Llobregat (suburb of Barcelona, Catalonia), Spain. It is named after its owner, Inbisa, a real state and construction company. Completed in 2010, has 25 floors and rises 104 metres (341 ft). It is on the Plaça d'Europa 9. It was designed by Nicanor García Architecture. See also List of tallest buildings and structures in Barcelona References
Torre Inbisa

La Torre Inbisa es un rascacielos situado en la localidad de Hospitalet de Llobregat (Barcelona, España). Inbisa es el nombre de una empresa inmobiliaria de Barcelona, promotora del edificio.​ El edificio se acabó de construir en 2010, tiene 25 plantas y consigue una altura de 104 metros.​ Está situado en la céntrica Plaça d'Europa, número 9. El edificio fue diseñado, y dirigidas las obras, por el arquitecto Nicanor García. Véase también Lista de estructuras y edificios más altos en Barcelona Referencias
Templo Expiatório do Sagrado Coração

O Templo Expiatório do Sagrado Coração de Jesus (em catalão: Temple Expiatori del Sagrat Cor de Jesús, em castelhano: Templo Expiatorio del Sagrado Corazón de Jesús) é uma igreja situada na montanha do Tibidabo, em Barcelona, na comunidade autónoma espanhola da Catalunha. A obra foi arquitetada por Enric Sagnier i Villavecchia e concluída por seu filho Josep Maria Sagnier i Vidal. O seu estilo arquitetónico é historicista que combina elementos neobizantinos, neorromânicos e neogóticos. Foi construída entre 1902 e 1961, e pertence ao arciprestado de Sarrià. Este imóvel está classificado como Bem Cultural de Interesse Local (BCIL), no Inventário do Património Cultural catalão com o código 08019/2471. Notas e referências Notas Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em castelhano cujo título é «Templo Expiatorio del Sagrado Corazón», especificamente desta versão. Referências
Храм Святого Сердца (Барселона)

Храм Свято́го Се́рдца Иисуса (кат. Temple del Sagrat Cor de Jesús, исп. Templo Sagrado Corazón de Jesús) — приходская церковь и малая базилика в Барселоне на горе Тибидабо. Храм представляет собой комплекс двух церквей, поставленных одна на другую, а также построенный ещё в 1886 году эрмитаж, отмечающий высшую точку Тибидабо до начала какого-либо строительства. Храм был построен по проекту архитектора Энрика Санье, сын которого — Жозеп Мария Санье и Видаль-Рибас (исп. Josep Maria Sagnier i Vidal-Ribas) — завершал строительство. Сооружение храма, посвящённого Святому Сердцу, продолжалось с 1902 по 1961 год. 29 сентября 1961 года папа Иоанн XXIII присвоил храму Святого Сердца звание малой базилики (лат. Basilica minor). Ссылки Официальный сайт Литература Modernisme I Modernistes. — Barcelona: Lunwerg, 2001. — ISBN 84-7782-776-1. Barjau, Santi. Enric Sagnier (кат.). — Barcelona: Labor, 1992. — ISBN 84-335-4802-6. Barral i Altet, Xavier. Art de Catalunya. Arquitectura religiosa moderna i contemporània (кат.). — Barcelona: L'isard, 1999. — ISBN 84-89931-14-3. Fontbona, Francesc; Miralles, Francesc. Història de l'Art Català. Del modernisme al noucentisme (1888-1917) (кат.). — Barcelona: Ed. 62, 1985. — ISBN 84-297-2282-3. Lacuesta, Raquel. Modernisme a L'entorn de Barcelona (кат.). — Barcelona: Diputació de Barcelona, 2006. — ISBN 84-9803-158-3. Navascués Palacio, Pedro. Summa Artis. Arquitectura Española, 1808-1914 (исп.). — Cantoblanco (Madrid): Espasa Calpe, 1993. — ISBN 84-239-5477-3. Permanyer, Lluís. Barcelona modernista (кат.). — Barcelona: Ed. Polígrafa, 1993. — ISBN 84-343-0723-5. Примечания
Torre Realia BCN

La Torre Realia BCN és un gratacel situat a la Plaça d'Europa de l'Hospitalet de Llobregat. Història i descripció Projectada pels arquitectes Toyō Itō i Fermín Vázquez (b720) i completada el 2009, té 24 pisos i una alçada de 112 m. Comparteix sòcol amb l'hotel Porta Fira, amb el que dialoga a partir de la forma vermella sinuosa de la façana que reflecteix la forma general de l'hotel. Vegeu també Llista de gratacels del Barcelonès Referències Enllaços externs «Torres Fira». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre Realia BCN

Torre Realia BCN (also Torres de Toyo Ito with Hotel Porta Fira) is a skyscraper on the Plaça d'Europa in the district of Granvia l'Hospitalet in L'Hospitalet de Llobregat, a city of Barcelonès, Catalonia, Spain. Completed in 2009, it has 24 floors and rises 112 meters. See also List of tallest buildings in Barcelona References
Torre Realia BCN

La Torre Realia BCN (también conocida bajo el nombre «Torres Fira» junto con el Hotel Porta Fira) es un rascacielos situado en la plaza de Europa en el municipio de Hospitalet de Llobregat, provincia de Barcelona. Se completó en el año 2009, y con sus 112 metros y 24 plantas es el segundo edificio más alto de Hospitalet, superado por el Hotel Porta Fira y el 6º más alto del área metropolitana de Barcelona. Es obra del arquitecto japonés Toyo Ito. Véase también Anexo:Rascacielos en Barcelona Anexo:Rascacielos de España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre Realia BCN. Torre Realia BCN Web oficial.
Torre Realia BCN

Torre Realia BCN est un gratte-ciel de Barcelone d'une hauteur de 112 mètres et comportant 24 étages. Sa construction a débuté en 2006 pour se terminer en mai 2009. Voir aussi Liste des gratte-ciel de la province de Barcelone Notes et références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Torre Realia BCN » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail des gratte-ciel
Torre Realia BCN

La Torre Realia BCN (anche chiamata Torres de Toyo Ito con Hotel Porta Fira) è un grattacielo situato nei pressi di Plaza de Europa nella città di L'Hospitalet de Llobregat, nell'area metropolitana di Barcellona in Spagna. Completato nel 2009, ha 24 piani ed è alto 112 metri. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre Realia BCN Collegamenti esterni (EN) Torre Realia BCN, su Skyscraper Center. https://web.archive.org/web/20140109130326/http://torrerealiabcn.com/
Torre Realia BCN

Torre Realia BCN – biurowiec położony na obrzeżach Barcelony w L’Hospitalet de Llobregat, w Katalonii. Wieżowiec mierzący 112 m wysokości i posiadający 24 piętra, został zaprojektowany przez znanego japońskiego architekta, Toyo Ito. Został ukończony w 2009 roku. Sąsiaduje z Hotel Porta Fira tworząc kompleks Torres de Toyo Ito (Wieże Toyo Ito). Zobacz też Lista najwyższych budynków w Barcelonie