NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Pere de Cabrera

Sant Pere de Cabrera és una església del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al solà de la vall de Peralba, als contraforts meridionals del Montsec de Rúbies, entre el torrent de Sant Pere i la capçalera del barranc de Cabrera. És a pocs metres del castell de Cabrera Història Fou la parroquial del terme del castell de Cabrera i estigué vinculada al priorat de Meià fins a la desamortització eclesiàstica. Se sap indirectament que formà part de la dotació del monestir, que es degué fer abans de 1040 però no se'n té constància fins al 1095 quan un net del fundador, Ermengol, fill de Guitard Guillem de Meià donà al monestir les esglésies que tenia per donació del seu pare; en la relació d'esglésies figura la de Cabrera amb tot el que li pertanyia. L'any 1137, en un capbreu on es troben les propietats del monestir, no hi consta Cabrera però algunes parts del document són il·legibles i que és molt probable que hi figurés doncs molt més tard se'n continua confirmant la dependència. Consta que l'any 1135, el visitador de l'arquebisbe de Tarragona feu una inspecció a les parròquies dependents del monestir i entre elles visità la de Sant Pere de Cabrera. Posteriorment perdé la condició de parròquia; a mitjans del segle xvii Roig i Jalpí escrigué que el priorat de Santa Maria de Meià tenia l'església de «San Pedro Apostol, en Cabrera. Antiguamente era parroquial». Arquitectura Edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó parcialment ensulsiada, de perfil apuntat, reforçada amb un arc toral també apuntat i suportat per dues pilastres rectangulars. És capçada a llevant per un absis semicircular, precedit per un estret arc presbiteral de mig punt. La porta s'obre a la façana sud i és resolta amb un arc de mig punt fet de grosses dovelles de pedra tosca, que destaquen en el parament; al centre de l'absis s'obre la finestra d'una sola esqueixada, de llinda recta, com la finestra que s'obre a la façana sud, prop de l'arc presbiteral, Als murs de la nau es conserven alguns nínxols o fornícules. Al costat nord de la nau, prop de l'absis, s'afegí una capella rectangular, coberta amb volta de canó de perfil apuntat i construïda amb carreus ben tallats i polits, com els que formen la part central de l'arc toral, fet que permet de pensar en una refecció de l'arc o de la volta. L'aparell és format per carreuó de pedra calcària, a penes escairat i en alguns sectors només desbastat i dispost en filades irregulars però amb tendència a l'horitzontalitat. En general el parament és fet amb carreus molt més grans a la base de la façana absidal que a la resta del conjunt. Per les seves característiques, aquest edifici es pot considerar una obra tardana, de la fi del segle xii o principi del XIII, construïda de manera rústega i lluny dels models de la seva època. Referències Enllaços externs Vilanova de Meià a Gran Enciclopèdia Catalana
Sant Pere de les Roques

Sant Pere de les Roques és una església en un indret elevat prop d'Aguiló anomenat les Roques. Es tracta d'una construcció d'una nau capçada a llevant per un absis semicircular. Ha perdut totalment la volta de canó que cobria la nau, però es conserva la cúpula sobre trompes que precedeix l'absis, l'element més interessant de la construcció. El costat de ponent es conserva la cripta semisoterrada coberta amb volta de canó. Mitja església enderrocada. S'aprofita l'altra mitja pel culte. S'ha construït una paret per separar la part enderrocada i reforçar l'altra meitat. Història Probablement, correspon a una església romànica, datada del segle x, anomenada Sant Pere de Vim i posteriorment Sant Pere d'Aguiló. La primera referència a Sant Pere de les Roques es remunta a 1179, aquest any es troba integrada al bisbat de Vic. El 1196, un camí connectava l'església amb el castell de Montfred, segons consta en el testament jurat per Guerau de Castelltort en l'altar major de l'església. El 1282, Pere de Queralt i Cervelló hi fa una donació de 30 sous. El 1330 va rebre la visita pastor de Galceran Çacosta, bisbe de Vic. S'ignora quan va deixar-s'hi d'oficiar misses. En les visites pastorals realitzades per Antoni Pasqual el 1685 i 1688, l'església ja no hi apareix referenciada. Sant Pere de les Roques va ser reformada el 1870 i restaurada gairebé cent anys després (1960). El 1984, l'arqueòleg Jaume Massó va fer una intervenció arqueològica de salvament de la cripta semisubterrània que es troba als peus de l'església. Es van descobrir dos sarcòfags de pedra i es van recuperar dos enterraments d'un matrimoni de bona condició social. Segons Francesca Español, aquesta cripta va realitzar-se "pocs anys després" de la construcció de l'església, motiu pel qual es "va sobrealçar el nivell del terra originari" del santuari. Referències Enllaços externs «Església de Sant Pere - Santa Coloma de Queralt (Les Roques)». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 30 novembre 2015].
Sant Prim i Sant Felicià de Maià de Montcal

Sant Prim i Sant Felicià o simplement Sant Prim és una capella al terme municipal de Maià de Montcal (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Capella situada al costat de ponent del municipi de Maià de Montcal. És d'una sola nau i absis semicircular. L'accés es realitza per la façana de llevant, gràcies a una porta d'arcs de mig punt, en degradació. Al damunt d'ella un ull de bou il·lumina l'interior de la nau. Aquesta façana està coronada per un petit campanar d'espadanya, amb un sol ull, fet de rajols. A l'interior hi ha un altar fet de guix i estuc i el pou que recorda el trasllat de les relíquies dels sants titulars i un cor. Segons la llegenda i la tradició pietosa dels habitants, quan les relíquies dels sants Prim i Felicià eren portades al monestir de Sant Pere de Besalú, els portadors abans de seguir amb la caminada s'aturaren a reposar. Fou llavors quan va començar a brollar l'abundosa font que els va donar l'aigua per fer el camí fins a la capital comtal. Des d'aleshores el pou mai ha mancat a l'interior de la capella per tal de recordar aquell prodigi ocorregut. També els Goigs dedicats a Sant Prim i Felicià recorden aquest fet. Referències
Sant Romà d'Oreis

Sant Romà d'Oreis és una església del municipi de Gisclareny (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Avui tan sols resten les ruïnes del que havia estat l'església de Sant Romà d'Oreis, encara resseguible tota la planta. Suposem que tenia una única nau degut a les seves petites dimensions (6m. llarg i 2'60m. ample), de planta pràcticament quadrada rematada per un absis semicircular orientat cap a llevant, molt enfonsat i possiblement, cobert amb quart d'esfera. ELs murs de la nau són llisos, sense ornamentacions amb un parament de grans carreus de pedra desbastats disposats a trencapunt i deixats a la vista. Actualment l'edifici està parcialment cobert de vegetació i la porta d'accés es tapià en algun moment, també amb pedra però ja amb un parament de menors dimensions. Història Oreis, anomenat Aureys o bé Oreylls en la documentació antiga, pertanyia a l'església de Sant Iscle de Molnell. El 1288 Pere Casaña d'Aureys es titulà parròquia d'Oreis i Molnell. Diverses deixes testamentàries fan referència a l'església de Sant Romà durant els s. XIII a XV. Referències
Sant Salvador del Jou

Sant Salvador del Jou és una església del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una petita església romànica orientada a llevant que conserva poques filades del que fou una nau rectangular amb absis semicircular i la porta a migdia. Els carreus estan força ben treballats, disposats en filades a contrajunt, obra segurament del segle xii. Història Descoberta el 1985. No se'n tenen referències documentals llevat d'una deixa testamentària del 1443. Cal pensar que fou una simple capella que mai tingué la categoria de parroquial i que depenia de la veïna església romànica, totalment perduda, de Sant Ciprià de Fígols. Referències
Sant Sebastià de Sant Feliu de Pallerols

Sant Sebastià de Sant Feliu de Pallerols és una ermita del municipi de Sant Feliu de Pallerols (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'ermita de Sant Sebastià és d'una sola nau, amb absis pla i una petita estança en un costat. La nau està coberta amb arc de mig punt i una motllura que imita un entaulament recorre la part superior dels murs laterals. El parament de la meitat inferior de la façana principal és de carreus grans i ben treballats, mentre que la part superior és de pedra petita i irregular. La porta és allindanada i està emmarcada, a una certa distància, per dues pilastres que aguanten un entaulament sobre el qual hi ha la forma d'un frontó triangular buit coronat per una creu. A la part superior de la façana hi ha un òcul i acaba en un petit campanar d'espadanya d'un sol ull. Història Aquesta capella ja apareix documentada l'any 1570 com a Sacellum divi Sebastiani, l'origen de la qual és un oratori al costat de la via romana precursora del camí ral d'època medieval. Referències
Sant Vicenç d'Aguiló

Sant Vicenç d'Aguiló és una església del municipi de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de planta rectangular, sense presbiteri diferenciat i amb volta de canó que arrenca d'una imposta. La porta originària, d'arc de mig punt i dovellada va quedar inutilitzada i roman a la façana sud tapiada. L'únic element ornamental que hi apareix és una motllura a manera de guardapols resseguint externament el perímetre del dovellat. Els materials constructius emprats en la fàbrica són molt pobres: aparell petit, tallat a cops de maceta i lligats amb reble. Havia d'anar per força arrebossat interior i exteriorment. L'accés actual es fa pel mur de fons. Al seu interior es conserven les imatges gòtiques de Santa Anna, Sant Vicenç i Santa Llúcia, realitzades en pedra. Història Aguiló apareix documentat per primera vegada (per qüestions castelleres) el 1018. L'església que va fer funcions de parròquia era dedicada a Santa Maria i ja es menciona el 1051. L'edifici no s'ha conservat. Segons Francesca Español, l'ermita probablement va ser construïda a cavall dels segles XII i XIII, arran d'una iniciativa popular. Les primeres referències documentals no es troben fins a principis del segle XIV. El 1362 en tenien cura una comunitat de donats, entre els quals hi figura Ramon de Sarral. Referències Enllaços externs «Sant Vicenç d'Aguiló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
Sant Vicenç de Fals

Sant Vicenç de Fals és una església del municipi de Fonollosa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un temple parroquial d'una sola nau, amb capelles laterals, sagristia i campanar al mur de tramuntana; aquest és de planta quadrada amb quatre obertures per les campanes. L'església no té absis i té la porta d'entrada al mur de migdia. Forma un conjunt amb la rectoria veïna. El temple està dedicat a sant Vicenç d'Osca. Història Dins el recinte del Castell de Fals, sempre va ser l'església parroquial de Fals. A causa del seu mal estat, cap als anys 90 el servei parroquial es va traslladar de lloc a un temple nou al raval de Fals. Cada gener s'hi celebra la festa d'hivern de Fals en honor de Sant Vicenç. L'església és documentada el 1016. Des de l'any 1220 és documentat l'altar de St. Nicolau. L'edifici actual data del segle xvii (1647) segons consta en la inscripció de la façana «TEMPLUM HOC REEDIFFICATU FUIT ANNO DOMINI 1647», conserva elements gòtics i fou ampliada a final del segle xix, segle en què es va construir el cementiri. Del temple romànic no queda gaire, excepte el lloc de la típica entrada a migdia. L'interior de l'església va patir incendia a començament de la Guerra Civil als anys 30 del segle xx. La nau central de l'església s'ha adequat com a espai d'ús públic el 2014 i se'n va restaurar el cor. El 2021 s'ha llençat un projecte de restauració exterior que es van acabar el 2023. Referències Enllaços externs «L'església de Sant Vicenç de Fals al Bages, és un dels llocs rehabilitats gràcies a la Diputació». Canal Taronja Central, 28-02-2023. [Consulta: 27 febrer 2025].
Santa Cecília de la Fabregada

Santa Cecília de la Fabregada és una església del municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Les seves ruïnes, totalment isolades, són a l'indret de la Fabregada, al cim d'un turó, als vessants meridionals de la serra de lo Tamany, al peu de la Roca Roja, dominant el barranc de Cuba. Història Degué ser sempre una capella dependent de la parroquial de Sant Sadurní de la Fabregada i del priorat de Meià fins a la desamortització eclesiàstica. El terme de la Fabregada es documenta en tractar de la parroquial de Sant Sadurní, l'any 1094 mentre que de l'església no es coneix cap referència antiga de manera explícita. Segurament, un cop Sant Sadurní deixar de tenir culte, Santa Cecília continuà les funcions de capella del terme. A mitjan segle xvii Roig i Jalpí fa el comentari següent: «Santa Cecilia Virgen y Martyr, en dicho término de Fabregada». Posteriorment, Santa Cecília deixà de tenir culte i en l'actualitat es troba gairebé enderrocada. Arquitectura Edifici de reduïdes dimensions, d'una sola nau coberta amb volta de canó de perfil semicircular, parcialment enrunada als extrems de llevant i de ponent, on es conserven els brancals de l'arc toral adossat al mur de ponent que la reforçava. La nau és escapçada a llevant per un absis semicircular, aterrat, que s'obre a la nau mitjançant un arc presbiteral en degradació del qual es conserven sols els brancals. Es conserva una finestra en forma de creu a la façana oest i la porta s'obre a la façana sud amb un arc de mig punt espoliat exteriorment. Les façanes no tenen decoració com tampoc no en devia tenir la desapareguda façana absidal si s'ha de jutjar pels vestigis que en romanen. A l'interior es veuen tres fornícules rectangulars al mur de ponent. L'aparell és de carreuó ben escairat disposat en filades horitzontals i regulars. Hi ha filades d'«opus spicatum» a la base del mur oest, que sembla una refecció; també n'hi ha al mur nord, on per dins és resseguit amb el rejuntat incís de les peces. Tot i la manca d'elements ornamentals que permetin de donar una filiació estilística, els elements constructius assenyalen clarament les formes pròpies de l'arquitectura del segle xi. Referències Enllaços externs Vilanova de Meià a Gran Enciclopèdia Catalana
Santa Creu de Fonollosa

La Santa Creu de Fonollosa és l'església parroquial de Fonollosa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici religiós, una església d'una sola nau, coberta a dos vessants i amb el presbiteri quadrat a llevant. Aquest és un cos de planta rectangular sense cap obertura a l'exterior. El campanar de planta quadrada és adossat als peus de l'església i és cobert amb una teula de quatre vessants. Dos nivells amb obertures apuntades sostenen les campanes i l'últim (el més nou) el rellotge. A ponent la façana original és totalment perduda car s'hi va afegir un cos rectangular que forma part de la veïna rectoria. L'església és envoltada de construccions (ajuntament, masia, habitatges) i forma una petita plaça. Història L'església de Santa Creu de Fonollosa és situada dins l'antic terme casteller de Castelltallat, al lloc de Fonollosa i avui és l'església parroquial. El lloc de Fonollosa apareix esmentat l'any 955 (Funiliosa) i l'església el 1081; abans del 1154 era ja parròquia. L'actual edifici no conserva res de la construcció Romànica i és obra del s. XVI; a la llinda d'entrada hi ha la data 1605. Referències
L'Assumpció de Puiggròs

L'Assumpció és una església parroquial a la vila de Puiggròs (Garrigues) protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura L'edifici original és d'època romànica i els seus acabats són ja gòtics. Apareix documentada ja el 1364; aquesta, però, no ens ha arribat als nostres dies. La parròquia actual és fruit del segle xviii. Està dedicat a Maria Assumpta i Verge. És un edifici de gust neoclàssic amb algunes reminiscències barroques. Les seves dimensions deuen ser molt superiors a les de l'anterior. És una església de planta basilical d'una sola nau amb capelles laterals. A la zona esquerra dels peus hi ha una torre campanar. Està coberta amb volta de canó amb arcs torals i llunetes; les cobertes són de teula àrab a dues aigües. Presenta pilastres adossades als murs, amb capitells i gruixudes cornises. El paviment és fet de mosaic i terratzo. El parament mural està fet a base de grans carreus de pedra ben escairats. La façana és d'aire clàssic, presenta un robust cloquer quadrat cobert a quatre vessants; acaba en una forma triangular amb punxons. El portal semicircular és flanquejat per pilastres i a la part superior s'obre una fornícula. Pel que fa a l'interior, al costat de l'epístola hi ha la capella del Sant Crist. L'altar major és modern, amb la part baixa de fusta i la superior pintada imitant vidriera; ha estat decorat per Carme Benet (pintora de les Borges Blanques). L'anterior retaule barroc va ser destruït l'any 1936. Hi ha una sepultura de 1719, pertanyent a la família Cabau. Història La renovació de l'església és fruit d'un moment econòmicament força pròsper que visqué la comarca. Aleshores augmentà la demografia i Puiggròs, com molts d'altres municipis que experimentaren aquesta crescuda, renovaren l'església fent-la de majors dimensions per poder donar cabuda a tots els fidels. També deuria canviar el nombre d'altars, segons explica Bellmunt, d'acord amb la notícia pastoral del dia de la fundació de l'església o de la benedicció de l'advocació. L'església es mantingué sense massa modificacions importants fins al període de la Guerra Civil. Com en la major part dels municipis d'aquestes contrades aquests temples foren saquejats i cremats. Amb relació a l'estat de l'església en aquest període no sabem més que de la cita que en fa Bellmunt "imatge de St. Roc, venerada el 1885 i sempre pel poble de Puiggròs, la qual en el moment d'escriure aquestes lletres es troba al museu diocesà de Lleida. Aquesta imatge fou l'única que va salvar-se de la crema de l'any 1936, ja que les altres sí que ho foren". Durant el s. XX l'aspecte dels voltants més immediats es modificà amb dues intervencions. La primera fou la construcció del dipòsit municipal d'aigua el 1932; la segona és l'enderroc de la sagristia adossada a l'església. Enlloc seu avui hi ha una plaça i les restes de la rèplica de l'antiga llinda. Referències
Mare de Déu de Roca-sança

La Mare de Déu de Roca-sança o Santa Maria de Roca-sança és una obra del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Santa Maria de Roca-sança és l'església de l'antic hospital i casa d'hostatge d'aquest nom, situada al peu de l'antic camí de Gréixer i Coll de Jou que anava a Bagà. L'hospital és documentat des del 1279 i l'església, des del s. XIII, quan era regida per un rector amb alguns servents que captaven per l'església i s'encarregaven dels malalts i dels vianants. Ja al s. XIV en tingueren cura els donants i ermitans del lloc. Petita església d'una sola nau coberta amb volta de canó lleugerament apuntada que arrenca d'un mur molt baix, fet que fa que l'edifici sigui força robust. La nau hi l'absis estan units per l'arc triomfal adovellat; l'absis és semicircular obert a llevant de l'església i amb una finestra a la zona central. La porta d'entrada és a migjorn, molt reformada en diverses campanyes de restauració. Adossada a la casa de Roca-sança, l'exterior és tapat per les construccions de la masia. Referències
Santa Maria del Grauet

Santa Maria del Grauet és una església del municipi d'Aguilar de Segarra (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una capella de planta rectangular, d'una sola nau d'estretes mides. En una restauració feta l'any 1979 es va suprimir l'absis, de planta semicircular, decorat amb arcuacions llombardes i tes petites finestres. A la façana de ponent es troba el campanar d'espadanya doble, bé que no es conserven les campanes. A la cara de migdia hi ha la porta d'entrada i una espitllera. Història Les restes que quedaven de l'absis, revelaven l'existència d'una primitiva església, datable del segle xi, que hom creu formava part d'un petit priorat o convent. L'edifici actual és del segle xii o XIII, bé que molt modificat el 1544, quan es va refer part de la nau. És sufragània de la seva veïna de Sant Martí de Maçana, del terme de Rubió. Referències
Torre de Garraf

La Torre de Garraf o Torre de Can Güell és una torre de guaita del municipi de Sitges (Garraf) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Es tracta d'un element defensiu de l'antiga quadra de Garraf, situada en un turó al nord-oest, al costat del ferrocarril a Barcelona. Es troba davant del mar, al costat de les Bodegues Güell, integrant-se amb aquesta construcció. És una torre de defensa rodona amb matacà i espitlleres. L'accés a l'interior es fa des de la primera planta de la masia, amb la qual es comunica per un pont. Història Cal destacar la intervenció realitzada per l'arquitecte Francesc Berenguer, deixeble de Gaudí, a finals del segle xix, quan la finca fou adquirida per Eusebi Güell. En aquest moment la torre presentava un deficient estat de conservació, ja que a inicis del segle xix havia estat parcialment destruïda per una atac de les tropes angleses. Referències
Torre de Garraf

Torre de Garraf je stavba ve městě Sitges (Garraf), která je zahrnuta v soupisu architektonického dědictví Katalánska (IPA-1770). Historie Je to obranný prvek ze 14. až 15. století, který se nachází na kopci na severozápadě, v blízkosti železniční trati do Barcelony. Stojí se na nábřeží, v těsné blízkosti Bodegas Güell. Obranná věž má kulaté střílny a přístup do vnitřního prostoru je z prvního patra usedlosti, s kterou je spojena mostem. Na konci 19. století provedl intervenci architekt Francesc Berenguer, Gaudího žák. V této době byla věž ve špatném stavu, protože na počátku 19. století byla částečně zničena při útoku. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Torre de Garraf na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Torre de Garraf na Wikimedia Commons