NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Casa Gran (Castelló d'Empúries)

La Casa Gran és un edifici de Castelló d'Empúries (Alt Empordà), declarat bé cultural d'interès nacional. Està situada al barri del Puig Salner, dins del recinte de l'antic nucli emmurallat de la vila. Descripció La seva construcció es remunta al segle xiv, com ho testimonien les finestres gòtiques de la façana principal, però només es conserva el cos davanter, format per tres crugies adossades. Consta de planta baixa i pis, separats per una cornisa senzilla i cobrera a dues vessants de teula àrab i carener paral·lel a la façana principal. El parament és de carreus rectangulars ben escairats lligats amb morter de calç. A la planta baixa es troba el portal principal d'arc de mig punt adovellat, a sobre del qual hi ha un escut força malmés i, a banda i banda, dues espitlleres. Al pis destaquen els amplis finestrals gòtics triforats, bastits amb arcs trilobulats sustentats per columnetes, amb basament i capitells decorats amb motius vegetals. La façana sud té una petita obertura d'arc de mig punt adovellada al nivell del pis i, damunt seu, una finestra d'obertura quadrada, probablement posterior, quan aquesta planta s'utilitzava com a pallissa. Història Segons l'historiador Pelai Negre, natural de Castelló i fundador de l'Institut d'Estudis Gironins, és possible que en el seu origen la casa fos propietat d'alguna nissaga de la baixa noblesa, tot i que les primers fons escrites daten del 1484, quan Joan Domènec la va vendre a noble Don Álvaro de Madrigal, un dels capitans de les tropes de Joan II durant la Guerra Civil catalana. Referències Bibliografia Negre, Pelai «La Casa Gran. Notícies històriques». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, núm. 11, 1976, p. 102-149.
Casa Joan de la Coloma

Casa Joan de la Coloma és una casa del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Casa situada dins del nucli antic de Castelló d'Empúries, en el barri del Mercadal i al costat de la basílica menor de Santa Maria. L'edifici fa cantonada entre la plaça Mossèn Cinto Verdaguer i el carrer Carbonar. Edifici de planta rectangular format per una sola crugia paral·lela a la façana principal, que dona a la plaça Mossèn Cinto Verdaguer. Consta de planta baixa, planta pis i altell. Sembla que a l'interior de l'edifici es documenten sostres de volta de creueria amb la fàbrica de maó, sustentats per pilars de pedra. La façana principal es troba completament arrebossada, tot i que al nivell de la planta baixa aquest revestiment està grafiat imitant carreus perfectament escairats. Es documenta la porta principal, d'obertura rectangular i amb els brancals i la llinda de pedra treballada. A la primera planta, les tres obertures són rectangulars i amb sortida a tres balcons independents amb una senzilla barana de ferro. Les obertures de l'altell són simples finestres d'arc rebaixat emmarcades amb l'ampit de maó. La façana que dona al carrer Carbonar és força més interessant. La cantonada es troba bastida amb carreus de pedra. A l'altura del forjat de la primera planta es localitza un petit relleu que representa un rostre humà. També destaca el portal d'accés al garatge, d'obertura rectangular però amb els brancals i la llinda de pedra treballada, tot i que no és original del moment de construcció. Al centre de la llinda s'aprecia un petit escut de Catalunya, que és l'escut dels comtes-reis sobirans de Barcelona. Un altre element destacable és la finestra de la primera planta, d'obertura rectangular amb columnetes d'estil gòtic i guardapols rematat amb dues figures esculpides que mostren dos petits escuts. La finestra es troba emmarcada amb brancals adovellats i té l'ampit motllurat. Història Aquesta casa pairal està inscrita en el barri de Puig Salner, origen i nucli antic de l'actual Castelló, lloc d'origen del primer nucli prefeudal i feudal, des d'on s'estengué la població. Aquest nucli vell o barri monumental s'engloba dintre de l'antic perímetre de les muralles, avui en dia parcialment desaparegudes. Encara que la casa data del s. XVI, el traçat del carrer és anterior, continuant la distribució urbanística de l'època medieval, sent possible que aquesta casa s'hagués edificat sobre restes tardomedievals. Desgraciadament no es disposa de fonts escrites ni estudis arqueològics que ho contrastin. L'únic document escrit que podria fer referència a la casa Joan de la Coloma es troba en el testament de Josep Maria de Caramany Ros i de Camps, on dona la casa del carrer dels Ciutadans de Girona, la casa del carrer del Carbonar de Castelló i els cortals d'Avinyó i Savarrés en benefici de la seva filla Ramona. Tot i això, la menció és ambigua al no concretar el nom de la casa en qüestió. Referències
Casa l'Ametlla

Casa l'Ametlla és un monument del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins l'antic nucli emmurallat de la població, a poca distància de la basílica de Santa Maria, l'edifici ocupa la cantonada entre els carrers Capellans i Caserna. Conjunt edificat en forma de L, ubicat al voltant d'un jardí i d'una eixida de planta rectangular, que consta de planta soterrani, planta baixa, primera planta i altell. El cos principal està format per quatre crugies perpendiculars a la façana principal. El soterrani té les cobertes de voltes grasses, probablement corresponents a anteriors edificacions que ja existien abans de la construcció de l'edifici. La planta baixa està coberta amb voltes d'aresta bastides amb maons (vestíbul) i sustentades per petits pilastres adossats als murs. La caixa d'escala es troba coberta amb una cúpula semiesfèrica sobre petxines, coronada per una llanterna octogonal que il·lumina l'interior de l'escala a través d'unes petites finestres rectangulars. La cúpula està decorada amb quatre figures escultòriques situades a les petxines, que probablement representen els quatre elements naturals. En aquesta planta també es documenten les quadres pel bestiar. A la primera planta destaca la gran sala i algunes sales amb obertures motllurades. La façana principal presenta un revestiment estucat força malmès, que imita un parament de carreus de pedra, amb les juntes en baix relleu. La porta d'accés a l'edifici, adovellada, és rectangular i amb la llinda plana. Al seu costat hi ha un gran portal d'arc de mig punt adovellat, actualment tapiat, i dues finestres rectangulars amb dovelles de pedra picada. A la primera planta, les obertures són balcons d'obertura rectangular, formats per voladissos d'una sola llosa de pissarra, suportats per passamans metàl·lics de les mateixes característiques que la reixa de la barana. A la planta altell, les obertures corresponen a petites finestres quadrades. Història Les primeres dades relacionades amb aquesta casa mencionen la seva compra per part de Felip Pastell (1718) al "Real Patrimonio", juntament amb altres finques de Castelló d'Empúries i Siurana. L'edifici fou concebut com a casa d'estiueig. Després de Felip Pastell va passar a mans de la família Fluvià d'Olot i posteriorment a la família Mas de Xexas, també d'Olot. Aquesta casa pairal va ser la primera del poble que va tenir una vaqueria. Tancaven les vaques en una de les quadres de la casa i allà mateix es venia la llet que donaven. El normal per l'època era que les pastures fossin lliures, no que residissin en una casa dins del poble tancades. Referències
Can Llança (Sarrià)

Can Llança (també escrit Llanza o Llansà), conegut també com a Can Feu o Ca n'Estrada, és un edifici situat al xamfrà de la plaça de Sarrià i el carrer Major de Sarrià de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història En el seu testament del 1752, Josep Feu i Pedralbes nomenà hereu universal el seu besnet Josep Antoni de Llança i Feu, fill primogènit de la seva neta Maria Antònia Feu i Ravella i de Martí de Llança i Palau. Aquest fou succeït pel seu primogènit Joaquim de Llança i de Bell·lloc, que el 1846 amplià la finca amb diverses adquisicions. Va morir sense fills el 1859, essent succeït per la seva germana germana Lluïsa, que el 1863 demanà permís per a fer-hi obertures. Aquesta morí soltera el 1868 i nomenà hereu el seu parent Eduard de Llança i Vila (†1874), de la branca de Can Coll (Lliçà de Vall). El succeí el seu fill Carles de Llança i de Carballo (1858-1918), que el 1890 demanà permís per a transformar-hi una finestra en porta. El 1920, el seu fill Ignasi de Llança i Montoliu va demanar permís per a convertir una porta en finestra i pintar la façana. El 1936, la casa va ser adquirida per Josep Estrada Campañà (†1961) i la seva esposa Engràcia Vilalta Joanet per 250.000 pessetes. Propietari d'un negoci de taxis, tenia el garatge a la part del darrere, al carrer de l'Avió Plus Ultra, 3-5. Descripció És un gran casal de pedra treballada, distribuït en tres cossos units fent xamfrà. Té planta baixa i dos pisos. A la part que fa cantonada amb el carrer Major de Sarrià hi ha un cos afegit més alt, amb una galeria d'arcs i porxada, de construcció més recent. Entre les obertures de la façana, totes amb marc de pedra, destaquen cinc balcons. A la llinda, damunt el portal, s'hi pot veure un escut de pedra. Les façanes estan decorades amb esgrafiats que formen dibuixos geomètrics i un rellotge de sol amb data de 1789. Entre les botigues existents destaca la pastisseria Foix, negoci regentat per la familia del poeta Josep Vicent Foix, i catalogat com a establiment d'interès (categoria E2). Referències Vegeu també Can Feu (Barcelona) Casa Carles de Llança i de Carballo Bibliografia de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 111. ISBN 978-84-09-55644-1. Navarro i Molleví, Imma. Masies de les Corts: torres, masos i altres cases. Arxiu Municipal del Districte de les Corts, 1993, p. 297-307. ISBN 84-7609-618-6. Enllaços externs «GRAN GARATGE ESTRADA SARRIA 102 BARCELONA LLOGUER D'AUTOCARS I AUTOS (cartró publicitari)». todocoleccion.net.
Casa Marco

La Casa Marco és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp). A la ciutat se'l coneix com a Cal Marco Descripció Edifici d'habitatges en cantonada, de planta baixa comercial, tres plantes i terrat, amb façanes al raval de Santa Anna i a l'estret carrer de santa Anna. Les obertures balconeres de llinda són disposades simètricament en el mateix eix vertical en els tres pisos. El conjunt de la planta baixa, a manera de sòcol, presenta composició diferent a la resta de la façana. La tribuna és l'element més representatiu de tot l'edifici, amb intercalació de superfícies planes i cobres s'aconsegueix una composició de gran harmonia. La pilastra cantonera de la planta baixa fa de suport a una superfície plana, base per a la tribuna del primer pis. El segon i el tercer tenen superfície semi-circular amb balcons d'igual forma i d'altres triangulars. La decoració de la façana ve determinada per la mateixa volumetria de l'edifici, combinant les formes cúbiques i cilíndriques, les obertures d'arc de llinda, les columnes dòriques i les pilastres semi encastades que apareixen als diversos nivells de la tribuna, les cartel·les, els ulls de bou cecs, l'ús de motllures i mènsules dels balcons. La fusteria és de fusta, les persianes de llibret i enrotllades. Els balcons amb barana de ferro forjat. Història L'edifici va ser construït el 1926 per l'arquitecte Pere Domènech Roura. A la casa d'Esteve Marco, Domènech emula les torres cantoneres amb arrencada al primer pis, tan característiques de l'arquitectura del seu pare, però no l'arriba a coronar amb tota l'ornamentació de pinacles i esferes pètries que tenia prevista al projecte original. A la frontera entre el Noucentisme i l'Art Déco, Domènech experimenta de manera valenta amb les formes geomètriques, rectangular i circular, a les plantes de cada pis de la torre angular, lluny del que havia previst al projecte, on també s'incloïa una balustrada al balcó corregut. El pis principal de la torre comparteix l'estructura de les llindes amb la tribuna de l'Institut Pere Mata, on encara hi havia capitells propers al modernisme, com a Cal Vilella. L'ornamentació, que ja ha perdut tot l'enfarfegament i cromatisme de mosaics i esgrafiats, segueix existint però de manera continguda al ferro de les balconades, en els elements petris de les llindes, i en el coronament de l'immoble. Referències «Casa Marco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012]. Enllaços externs «Casa Marco». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Casa Mayor (Castelló d'Empúries)

Casa Mayor és un habitatge del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Situada dins del nucli històric de Castelló, dins l'antic barri del Mercadal i molt propera a la Plaça dels Homes, autèntic centre de la vila. Ubicada just a l'encreuament amb el carrer Comas i Solà. Edifici format per tres crugies perpendiculars a la façana principal del carrer Comas i Solà, amb coberta a dues vessants de teula. Consta de planta baixa, planta pis i altell. Al costat nord se li adossa una edificació de la mateixa propietat, que correspon a una ampliació més recent. La resta de la finca està ocupada per un jardí de grans dimensions, amb sortida al carrer de la Fruita. Les obertures presents a la façana principal formen tres eixos verticals, tot i que hi ha altres obertures tapiades que corresponen a diferents fases constructives de la mateixa edificació. A la planta baixa s'obre un portal d'arc de mig punt adovellat, amb un relleu en forma de petxina a la clau central i, al seu costat, una porta d'obertura rectangular amb els brancals de pedra. Al mig dels dos portals es documenta una altra obertura adovellada, actualment tapiada. A l'altre costat del portal hi ha una senzilla finestra rectangular. L'únic parament de carreus ben escairats conservat es troba localitzat a l'extrem nord de la façana. Al primer pis, totes les obertures documentades són balcons rectangulars, sense pedra, amb pis motllurat i barana de ferro. També es localitza un gran finestral adovellat, però tapiat. En canvi, a l'altell hi ha tres finestres rectangulars senzilles. Adossat a l'extrem sud de l'edifici hi ha un gran portal d'arc rebaixat, que conserva un dels brancals de pedra. La resta de l'obertura està bastida en maó. Tot indica que aquesta porta donava accés al barri de la finca. Història En un principi, el casal havia estat propietat de la família Milsocós, que s'establí a Castelló d'Empúries a principis del segle xviii, procedents de Llançà. Passats uns anys, una de les pubilles de la casa es va unir amb un fadristern de la noble casa Pagès de Vilatenim, els quals gaudien de privilegi nobiliari. Al segle passat Teresa de Pagès i Garrigoles, hereva de la casa Milsocós, es va casar amb Don Isidre Mayor i Singlà, notari de la vila de Castelló. Actualment, la casa pertany al fill d'aquest matrimoni, Don Antoni Mayor i de Pagès. Referències
Casa Pelai Negre

La Casa Pelai Negre és un habitatge dins l'antic nucli emmurallat, al barri del Mercadal de la vila de Castelló d'Empúries (Alt Empordà), i formant cantonada entre el Carrer de la Font Calvera i la Plaça de les Cols. Edifici de planta rectangular format per dues crugies a diferent alçada. El cos davanter consta de planta baixa i una més d'alçada, i està cobert amb un terrat, delimitat per un fris corregut a manera de barana. En canvi, l'altre cos està cobert amb teulada a dues vessants de teula, amb el carener paral·lel a la façana de la plaça, i consta de planta baixa i dos pisos. La façana principal al Carrer de la Font Calvera està arrebossada i pintada, amb porta d'accés d'obertura rectangular i un gran portal rectangular amb permòdols, actualment d'accés al garatge, el qual compta amb la llinda decorada amb rajoles ceràmiques amb motius geomètrics i florals. Al primer pis hi ha dues senzilles finestres d'obertura quadrada. La façana amb la Plaça de les Cols conserva parts de l'arrebossat, però s'observa el parament de pedra i maó original. A la planta baixa hi ha tres finestres amb permòdols emmarcades, amb l'ampit revestit amb rajola ceràmica vidrada verda. A la planta superior hi ha una finestra senzilla quadrada i un finestral d'obertura rectangular, amb sortida a un balcó amb barana de ferro. Encara que no s'ha documentat notícies històriques que facin referència a la l'edifici en si, es pot relacionar el nom de la casa amb la nissaga dels Negre. Un dels personatges més importants d'aquesta família va ser en Pelai Negre i Pastell (Castelló d'Empúries 1895 - Girona, 1984) en el si d'una família noble i benestant. Va ser doctor en dret, polític i historiador. Fou membre de la Lliga i, del 1925 al 1936, presidí el Sindicat Centre Agrícola i Social de Castelló d'Empúries. Es dedicà a la investigació en el camp de la genealogia i l'estudi dels principals casals nobiliaris de Girona. Va ser membre fundador i tresorer dels Estudis Gironins. Referències
Casa Pol (Teià)

La casa Pol és una masia de Teià (Maresme), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història L'edifici original va ser fet construir cap al 1281 per Ramon Roudors, ciutadà de Barcelona. El 1425, Blanca Roudors es va casar amb el draper Pere Guillem Martina, i el 1515 la seva filla Jerònima Marina i Roudors es va casar amb Felip de Corregó. El 1616, el seu fill Galceran de Corregó i Martina-Riudors la va vendre al donzell Lluís Miquel de Pol i de Miquel i la seva esposa Maria Riera d'Olzinelles i Ferran. La seva filla Eulàlia de Pol i Riera d'Olzinelles es va casar amb el donzell Francesc de Fivaller i de Gebellí. El 1703, el seu net Carles de Fivaller-Clasquerí i de Torres (1662-1741) va portar a terme una restauració de la casa, deixant-la tal com es troba en l'actualitat. La capella fou bastida el 1696 i privilegiada amb una butlla de concessió d'indulgències el 1717, en obsequi a Carles de Fivaller. Dins la tradició del poble estava establert que la Nit de Reis la cavalcada típica sortís d'aquesta capella perquè hi havia un quadre de l'Adoració dels Reis Mags. Descripció Casa de planta baixa, planta noble i pis, amb coberta a una sola vessant i carener paral·lel a la façana principal. A la planta baixa es conserva, en un extrem, un portal d'arc de mig punt amb grans dovelles, tot i que la part superior resta mig amagada per un dels balcons de la planta noble. A l'altre extrem hi ha una finestra petita estructurada per una llinda de pedra i carreus de grans dimensions. El pis noble compta amb un seguit de balcons, tots ells allindanats amb pedra i de brancals conformats per carreus grans i de cantons motllurats. El pis superior compta amb una galeria d'arcs de mig punt sostinguts per pilars de secció quadrangular. A cada extrem de la casa hi ha dues torres de planta quadrada coronades per merlets, amb els angles reforçats per carreus ben tallats i polits i les obertures estructurades per llindes de pedra i carreus de grans dimensions. A la part posterior hi ha altres annexes amb diferents sistemes de cobertes i diferents alçades, entre els quals es troba la capella. En algunes llindes de les finestres es conserven, tot i que difícils de llegir, diverses inscripcions llatines. També es conserva un rellotge de sol entre dos dels balcons de la planta noble. Capella Està situada a la part posterior de la casa. És de petites dimensions i de planta quadrada i coberta a quatre vessants. Els angles són de carreus de pedra picada, igual que els brancals i la llinda de la porta i les dues petites finestres que la flanquegen. El coronament té una cornisa amb motllures i sobre el carener de la teulada hi ha tres merlets decoratius. Referències Bibliografia Molas Ribalta, Pere. Comte de Darnius, Marquès de Villel, Ducs d'Almenara Alta. Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, 1999. Morales Roca, Francisco José «Historia de la ilustre Casa de Fivaller». Estudis Històrics i Documents dels Arxius de Protocols, IX, 1981, p. 305-346. Vegeu també Casa Bru (Teià) Casa Torres (Barcelona) Palau Bru Palau Fivaller Torre Tavernera
Casa Puig

La Casa Puig és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local a l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Descripció És un habitatge unifamiliar de dues plantes i amb terrat. La façana s'estén perpendicularment cap al costat, car la casa fa cantonada. Les finestres són amb llindes, hi ha dos per pis, i a la primera planta hi ha un balcó correguts amb una barana de fosa. Sobre les finestres hi ha motllures amb motius vegetals, i igual que a la barana del terrat, ambdues ornamentacions són de terra cuita, així com els respiradors de sota la cornisa. Al costat de la porta hi ha un escut amb la data "1890" i sobre la porta un altre escut amb les lletres "P" i "R". L'arrebossat fa línies horitzontals. Des del carrer Enric Prat de la Riba es pot veure una petita torre de base quadrada que es feia servir com a mirador. Referències «Casa Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
Casa Querol (Reus)

La Casa Querol o cal Querol és un edifici modernista situat al carrer de Llovera número 17, obra de Pere Caselles, monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp). Descripció D'aquesta casa en destaca la combinació d'estils, tant pel que fa a les solucions arquitectòniques com a les ornamentals. A la planta baixa hi trobem unes cartel·les amb volutes que recorden formes jòniques. L'arc escarser de la finestra de l'entresòl és flanquejat per columnes amb capitell de línies corínties, mentre que la barana és molt treballada amb motius vegetals. El balcó del primer pis és d'inspiració medievalista. Al segon pis s'hi combinen elements arquitectònics més clàssics amb altres de tendències gòtiques. Els esgrafiats contenen dos escuts, en un dels quals hi ha representada la rosa de Reus, i en l'altre, l'escut dels Querol-Bofarull. Al coronament apareixen tres pilars octogonals que emmarquen la zona central ocupada per un plafó amb la data de construcció, 1901. El fons vermellós d'imitació d'obra vista contrasta amb els tons més clars de la pedra sorrenca. Història El 1901, Ferran de Querol i de Bofarull, que va ser escriptor i va ocupar els càrrecs d'alcalde de Tarragona i president de la Diputació, entre d'altres, va fer construir de nova planta, al costat del Palau Bofarull, també de la seva propietat, un estret edifici d'habitatges entre mitgeres. L'estretor de la façana deixa lloc només a una obertura per planta. La decoració de la façana, eclèctica, presenta influències de les decoracions modernistes europees de l'època i barreja formes sorgides de dissenys del passat, cosa que indica que l'arquitecte coneixia el que s'estava fent a l'estranger. Referències «Casa Querol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012]. Enllaços externs «Casa Querol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 28 abril 2012].