NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
L'illa Diagonal

L’illa Diagonal è un centro commerciale e di imprese situato sulla Avinguda Diagonal di Barcellona in Spagna tra i distretti di Les Corts e Sarrià-Sant_Gervasi. Il complesso fu inaugurato il 2 dicembre 1993.. Si tratta di un progetto architettonico che fu portato avanti dagli architetti Rafael Moneo e Manuel de Solà-Morales, incaricati dal Grupo Sanahuja e Grupo Winterthur (ora AXA Assicurazioni) e ottenendo il Premio FAD di architettura del 1994. L’illa Diagonal dispone una superficie destinata al centro commerciale di 35 000 m2,disposto su tre piani: al piano zero (che si collega con la avenida Diagonal), il piano superiore e sotterraneo che si collega con il quartiere di Les Corts e di Sarriá-San Gervasio, giù per la avenida Diagonal. L’illa Diagonal fu il primo grande centro commerciale e di imprese di carattere urbano in città soprannominato all'inizio come supermanzana- Note Voci correlate Arenas de Barcelona Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su L'illa Diagonal
L'illa Diagonal

L'illa Diagonal é uma supermanzana localizada na avenida Diagonal, no bairro de Les Corts, em Barcelona. Nessa quadra, funcionam o centro comercial de mesmo nome (conhecido somente como "L'illa"), salas comerciais, hotéis, instituições de ensino e um auditório. No centro da quadra há uma praça completamente aberta ao público. Em um texto de 1993, Josep Maria Montaner se referiu a esse projeto como a maior operação de iniciativa privada dos últimos tempos. Os diversos usos da quadra foram finalizados em tempos diferentes, sendo que o primeiro foi a hotelaria, inaugurada em 1992 para atender aos Jogos Olímpicos de Barcelona. O centro comercial seria inaugurado no ano seguinte, em 1993. O projeto foi um importante marco no desenvolvimento de Barcelona, pois foi o primeiro dos diversos centros comerciais que seriam construídos na cidade durante a década de 1990. Arquitetura Após ganharem um "Concurso Internacional de Ideias" em 1986, os arquitetos espanhóis Rafael Moneo e Manuel de Solà-Morales foram escolhidos como responsáveis por desenvolver o projeto dessa supermanzana. O projeto possui uma área de 180.000m², e custou 180.180.000 €. Os clientes foram o Grupo Sanahuja e o Grupo Winterthur (atualmente, AXA Seguros). A construtora foi a Agromán-Holzmann. A fachada voltada à avenida Diagonal possui uma linguagem que remete ao 30 Rockefeller Plaza, em Manhattan. Com 334 metros de fachada junto à avenida Diagonal, o edifício principal da L'illa é muitas vezes referenciado como um "arranha-céu deitado". Quanto à disposição dos edifícios na quadra, os arquitetos fazem uma referência à quadra de Cerdá, porém subvertendo a lógica original. Enquanto a quadra de Cerdá é extremamente adensada e impenetrável ao público, a L'illa tem no seu centro um parque público, com os edifícios dispostos ao seu redor. Além disso, o edifício principal da L'illa (que se adensa no limite do lote, como a quadra de Cerdá) vira suas "costas" (sua fachada menos interessante e mais monótona) ao exterior da quadra, enquanto a fachada voltada para a praça interna é mais interessante e moderna, com aberturas maiores. Urbanismo A relação da L'illa Diagonal com seu entorno foi um dos pontos principais do projeto. Os arquitetos fizeram o possível para manter o tecido urbano, o fluxo de pedestres e de carros. Dentre as soluções nesse sentido, as principais foram: Prolongamento da Carrer de Constança, que agora passa por baixo do centro comercial L'illa e da Avenida Diagonal, facilitando o trânsito entre os bairros Les Corts e Sarriá. Há também um acesso ao centro comercial por essa rua. Fechamento do trecho final da Carrer d'Anglesola, logo antes do seu cruzamento com a Diagonal, porém mantendo o desenho da rua como uma das galerias internas do centro comercial. Criação da Carrer de Pau Romeva, separando o restante do lote com o edifício já existente da Carrer d'Entença. O desenvolvimento do projeto, assim como diversas pranchas e detalhamentos, podem ser vistos na tese de doutorado de Lluís Tobella Farran, que teve como orientador o próprio Solà-Morales, na Universidade Politécnica da Catalunha. Referências
Edifici Illescas

L'Edifici Illescas, situat als carrers de Pàdua i de Ríos Rosas de Barcelona, està catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectat el 1933 per l'arquitecte Sixte Illescas, un dels fundadors del GATCPAC, i es va enllestir dos anys després. Originàriament, se'l coneixia com la Casa de Vidre perquè la planta baixa estava tota recoberta de vidre verd de claraboia. Descripció Es tracta d'un edifici d'habitatges de planta baixa, cinc pisos i àtic, que en el moment de la seva construcció es trobava enmig d'un barri de casetes baixes alineades i petites torres envoltades de jardí. Enmig de tot això, Illescas va aixecar aquest edifici amb un concepte i un llenguatge completament diferent, seguint en la línia del que portava fent fins aleshores. La planta baixa estava tota recoberta de vidre de claraboia (actualment hi ha rajoles vidriades verdes), amb els perfils d'aram, material que també utilitzarà per a la porta d'entrada. La façana de la resta de les plantes les va pintar de color gris blavós. Per disminuir la sensació d'uns murs gruixuts i accentuar unes línies més profundes, dona protagonisme a l'aresta de la cantonada deixant-la buida i allunyant el màxim possible les finestres i balcons. Pels balcons va utilitzar les terrasses-jardí, típiques en l'arquitectura de Le Corbusier. De la façana en sobresurt una fina llosana de fibrociment gris amb un ampit de ferro pintat de blanc i de la qual surten a cada banda dues malles del mateix material que tanquen el balcó. Referències Enllaços externs «Edifici Illescas». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Casa Marià Pidelaserra

La casa Marià Pidelaserra és un edifici situat als carrers de Balmes, 178-180 i del Comte de Salvatierra, 1-3 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectat el 1929 per l'arquitecte Ramon Puig i Gairalt per encàrrec del pintor Marià Pidelaserra i Brias. Descripció Consisteix en una planta baixa comercial, una planta entresòl, cinc pisos, àtic i sobreàtic, així com una torre prominent, situada a la cantonada. Aquest immoble es caracteritza per una gran profusió de volums i formes i que afloren de les façanes a partir del primer pis. A la base, la planta baixa i l'entresòl, són els més senzills i compten amb nombroses obertures simples amb pocs volums ressenyables. A partir de la primera planta, s'inicien una bona sèrie de formes diverses. La primera que dona més personalitat a l'edifici és la pròpia cantonada. Aquesta uneix diferents obertures en una balconada correguda de diversa extensió depenent de la planta. A l'àtic, aquesta balconada correguda assoleix tot el perímetre de les dues façanes i més amunt, es remata amb la presència d'una torre prominent, que compta amb dos cossos. L'inferior és de morfologia quadrangular amb les cantonades romes i el superior, és de planta circular. A banda i banda d'aquesta balconada correguda trobem altres formes, repetitives per tram però no per planta. Als extrems sobresurten cossos trapezoïdals i més cap a dins altres de triangulars. El conjunt segueix un ritme ascendent al voltant de l'important cos del xamfrà, segueixen els criteris del moviment modern, quant a tractament de la il·luminació i pell de l'edifici, però la seva composició formal rau més a prop de les teories estètiques dels futuristes de Marinetti que de la mateixa estètica del GATCPAC. Referències
Edifici d'habitatges al carrer del Rosselló, 36 (Barcelona)

L'Edifici d'habitatges al carrer del Rosselló, 36 és una obra racionalista de Barcelona declarada bé cultural d'interès nacional. Història Primera obra de Josep Lluís Sert, fou projectat el 1929, just acabada la carrera, en uns terrenys propietat de la seva mare Genara López Díaz de Quijano. L'obra recull part dels ideals arquitectònics que en aquells moments s'estaven debatent a Europa amb els que Sert ja havia tingut contacte durant la seva estança a París, on havia treballat al despatx de Le Corbusier, i que ara es debatien als primers CIAM de La Sarraz (1928) i Frankfurt (1929). Sert plantejà un edifici d'habitatges de dimensions reduïdes a un preu de lloguer assequible, en el que posa atenció en alguns dels conceptes més innovadors de l'arquitectura racionalista, com els relacionats amb el tractament de l'espai, la llum i la ventilació. El 1931, aparegué publicat al número 2 de la revista AC. Documentos de Actividad Contemporánea. Descripció Consta de planta baixa i sis plantes amb quatre habitatges simètrics per replà, sense distincions entre ells, trencant així amb el concepte clàssic d'edifici de l'Eixample. Com a conseqüència d'aquesta distribució, les façanes del carrer de Rosselló i del pati d'illa projecten un mateix disseny i composició de línies pures sense ornamentacions. Les finestres i balcons es presenten com a cavitats que proporcionen horitzontalitat a la façana i contrasten amb la tonalitat clara d'aquesta. Els habitatges són de 62 metres quadrats i es distribueixen en tres dormitoris, vestíbul, cuina, bany i una sala que dona a un petita terrassa coberta. Referències
Pont Vell de Castelló

El Pont Vell de Castelló era un pont de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, destruït a l'edat mitjana i del qual se'n conserven algunes restes. Descripció Situat a la llera de la Muga, sota un dels pilars de formigó que sustenten el pont actual del Pas de Sant Pere, en el camí cap a Sant Pere Pescador. Es conserven les restes d'un dels elements constructius del pont, probablement un dels pilars de fonamentació dels arcs. El pont estava bastit amb un reble de còdols de pedra lligats amb morter de calç i revestit per un parament de carreus ben escairats. Història Pont que estava situat sobre la Muga al "Pas de Sant Pere", en el camí de Sant Pere Pescador cap a Empúries, del qual només se'n conserva les fonamentacions. Segons el cronista Jeroni Pujades, aquest pont disposava de nou arcades i era tot de pedra picada. Sembla que hi havia una petita capella dedicada a Sant Lluc, que donava entrada al pont. L'historiador Pella i Forgas parla de grans aiguats i de les operacions militars derivades del setge a la ciutat de l'any 1385, com a possible causa de la degradació de l'estructura. Aquesta referència es veu reforçada per les anotacions de Francisco Montsalvatge, que menciona que el pont fou derruït per una riuada l'any 1385, tot i que d'altres autors consideren que la darrera reconstrucció va ser el 1444 i que el pont encara va durar un segle i mig més abans de convertir-se en pedrera. Referències
Pont de Cristòfol de Moura

El Pont de Cristòfol de Moura és una obra de Sant Adrià de Besòs (Barcelonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Descripció El pont sobre la llera del riu Besòs té 140 m de llargada i 20 d'amplada i està construït amb formigó armat blanc. Consta de tres franges longitudinals independents a diferent nivell. La central és pel trànsit rodat, hi ha tres carrils en cada sentit, i les laterals, que estan aïllades per un mur, pels vianants. La passera del costat d'aigües avall és horitzontal, oferint el pas més ràpid i funcional, la calçada és lleugerament arquejada, i la passera del costat d'aigües amunt se separa de la resta i s'eleva configurant un espai singular. Història Al llarg de la història hi ha hagut diversos ponts per travessar el riu Besòs a Sant Adrià que té un terme partit pel mig pel riu. Aquests han desaparegut a conseqüència de les riades o "besosades". Es té notícia de l'existència d'un pont l'any 1447 que va perdre dues columnes que es van haver de restablir. El 1592 el pont va desaparèixer del tot i no es tornà a construir. Neix així la figura del "passador". Era el qui ajudava a passar el riu posant palanques o passeres, passant la gent a collibè i també ajudaven amb cavalls i mules als carros, tartanes i combois militars i correus que obligatòriament havien de passar a gual el riu quan baixava ple. El 1602 el bisbe de Barcelona i baró de Sant Adrià (la parròquia dirigia i emparava aquesta institució) ordenà que tots els diners que s'obtenen per passar el pont es destinin a adobar l'església vella. El 1888 s'inaugurà el primer pont de ferro que creuava el riu pel camí ral. Fou destruït per una riuada el 1937. Acabada la guerra els presoners van construir-ne un de nou que és l'actual pont de l'antiga Carretera N-II, convenientment eixamplat. El pont de la Nacional-II, situat a l'extrem més alt de Sant Adrià, era l'únic que permetia el pas del trànsit rodat, perquè aigües avall només hi havia el pont del ferrocarril. Entre 1987 i 1989 es va construir el pont de Cristòfol de Moura per comunicar els barris a banda i banda del riu (la Catalana i la Mina al marge dret amb Sant Joan Baptista a l'esquerre) i a la vegada comunicar el polígon industrial de Badalona amb Barcelona i el port. A les 10 del matí del dia 4 de març de 1989 es va inaugurar el pont oficialment, tot i que ja estava en servei des del 20 de febrer. Des del 2007 hi passa la línia T-5 del Trambesòs. El pont pren el nom del carrer de Cristóbal de Moura (de Barcelona i de Sant Adrià) que hi dona accés des del marge dret i que va ser anomenat el 1929 per Cristóvão de Moura e Távora. Referències
Casa Josep Vilanova

La casa Josep Vilanova és un edifici situat als carrers de la Portaferrissa, 10 i de Petrixtol, 17 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història El 1779, el procurador Francesc Estalella i Sala va demanar permís per a reformar la seva casa. El 1796, el seu fill Francesc Estalella i Domènech, advocat i magistrat de l'Audiència de Barcelona, va demanar permís per a fer-hi reformes i construir un cos d'edifici al carrer d'en Petritxol, i novament el 1806 per fer-hi balcons i posar un guarda-rodes a la cantonada. També hi visqueren el seu germà Felip, procurador, el seu fill Ramon Estalella i Riba i el seu gendre Benet Santomà i Cuyàs (1787-1846), tots dos advocats. Francesc Estalella va morir el 1846 als 94 anys, i la finca va passar a mans de la seva neta Beneta Santomà i Estalella (1826-1898), casada amb el comerciant sitgetà Josep Vilanova i Massó (1805-1880). El matrimoni tenia la seva residència al carrer de la Mercè, 4, amb sortida a la muralla de Mar. Tot i que no s'ha trobat el permís d'obres, la reixa d'una de les finestres del celobert que dona a l'escala té la data de 1852, època en què Vilanova va fer construir una casa al carrer de les Parellades, 11 de Sitges. L'edifici va ser reformat entre 2006 i 2011 per l'arquitecte Joan Ramon Freire i Venegas (Freire Arquitectes Associats). Descripció Consta de baixos comercials i quatre pisos d'habitatges, si bé al carrer de Petrixol hi ha un cos annex de planta baixa coronat per una balustrada amb gerros i escultures ornamentals. La façana del carrer de la Portaferrissa està organitzada en eixos verticals amb balcons de llinda plana que donen un sentit geomètric molt homogeni a l'arquitectura. La planta baixa comercial s'articula a partir de tres portals encapçalats per arcs escarsers i un especejament en franges horitzontals. A la dreta hi ha una placa commemorativa d'Antoni Nicolau i Parera, inaugurada l'1 d'octubre del 1961. El primer pis compta amb una balconada correguda que s'allarga en angle cap a la façana secundària. A la resta de pisos, els balcons es corresponen amb cada obertura. Les finestres de la darrera planta són menors que les de la resta de l'immoble. A la façana del carrer de Petritxol, s'alterna un eix de finestres amb un de balcons. Les de la darrera planta també són de mida menor. Tota la forja dels balcons és sòbria i homogènia. El tret més remarcable és la decoració de plafons verticals, interrompuda per una imposta entre el tercer i quart pis, i que al segon compten amb medallons de terracota amb caps humans. El tractament general de les façanes és d'estucat llis emmarcant totes les obertures, tant balcons com finestres. A l'interior, és remarcable el sostre de volta de canó amb cassetons de l'antic vestíbul del carrer de la Portaferrissa (actualment annexat al local comercial de la cantonada), així com els sostres pintats i la barana de l'escala als dos primers pisos. Referències Vegeu també Can Fabra Escola Industrial Bibliografia Jou i Andreu, David «La fàbrica Compañía Suburense, primera manifestació de la revolució industrial a Sitges (I)». Butlletí del Grup d'Estudis Sitgetans, núm. 123, novembre 2007.
Casa Aleix Noguera

La casa Aleix Noguera és un edifici situat al carrer Sant Pere Més Baix, 62 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment és ocupat en la totalitat per un hotel. Història Segons la documentació notarial, la finca actual formava part d'una propietat més gran, que el 1672 per Eulàlia Amargós, vídua del mercader Pere Bonadona va establir en emfiteusi a Ramon Monnar, protometge de Catalunya. A la seva mort el 1674, la vídua Maria va cedir la propietat al també doctor en medicina Josep Jaumar i Dulach, de qui va passar en herència a la seva filla Margarida Jaumar i Cervera, i després al fill d'aquesta, el notari Aleix Noguera i Jaumar, que la feu reconstruir entre 1790 i 1792. El 1837, el seu fill Jaume Noguera i de Pons la va vendre a Margarida Manor, vídua de Joan Viura i Crehuet. El seu fill Joan Viura i Manor (†1852) es va casar amb Eulàlia Carreras i Parellada (†1895), amb qui va tenir dos fills: Margarida (†1908), casada amb Baldomer de Caralt i Matheu, i Joan Viura i Carreras (1851-1933), metge, que el 1874 va demanar permís per a fer-hi obres interiors, i el 1889 va traslladar la seva residència al carrer de Bilbao, 213 (actualment Via Laietana, 71), cantonada amb el carrer de Fontanella. També hi vivien els germans d'Eulàlia: Josepa Oriol (†1887), Teresa (†1888) i Josep (†1889), prevere beneficiat de Santa Maria del Mar. El 1897, Margarida Viura va demanar permís per a construir uns departaments de servei al terrat, segons el projecte del mestre d'obres Jaume Brossa i Mascaró. Descripció Es tracta d'un edifici de planta baixa, entresòl i tres pisos. La planta baixa té tres obertures bessones; la del central és la porta d'accés i les altres dues són grans finestrals. La resta de la façana s'estructura en dos eixos d'obertures a cada banda i una ampli parament cec al centre. L'entresol té finestres, i la resta de pisos, balcons amb baranes de forja, que al principal és una llarga balconada. La cornisa, una mica prominent, es caracteritza per una decoració de sanefes en relleu. El tret més distintiu d'aquest immoble és la decoració esgrafiada de la façana. Al centre de l'entresol, hi ha representada una noguera (que Comas identifica com una figuera), de la qual un nen golafre (actualment desaparegut) fa caure els fruits per mitjà d'una canya llarga. Als dos extrems del mateix pis hi ha uns llaços, i al principal, hi ha representada una escena del judici de Paris (on es troba l'origen mitològic de la guerra de Troia). La resta presenta decoracions florals, foliàcies i gerros de diversa morfologia i mida. Referències Vegeu també Casa-fàbrica Busquets i Partagàs Can Caralt (Sant Andreu de Llavaneres) Delmir de Caralt i Matheu
Església del Remei de Guèmol

Església del Remei de Guèmol és una església barroca del barri de Guèmol (Banyoles, Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció L'església, aixecada segurament a la darreria del segle xviii, en substitució de l'antiga romànica, no té una clara definició tipològica, malgrat que es manté amb la mateixa característica de planta basilical d'una nau (amb capelles lateral adossades posteriorment). La façana s'observa arrebossada, amb paraments vist als cantons, de pedra angulars o cantoneres, òcul centrat sobre la porta, sense ornamentacions, i taulat a dues aigües, amb el ràfec d'escàs voladís i carener perpendicular a la façana.Hi ha, adossat a la mateixa façana i en la crugia lateral esquerra, un campanar octogonal sobre planta quadrada amb quatre finestres apuntades i balustrada a l'últim tram, que envolta un petit cupulí. La porta, de molt discreta presència, es mostra emmarcada amb pedres rectangulars, amb alternació d'entrants i sortints. Una gran llosa monòlit marca la llinda en la seva part superior, sense cap ornamentació. Directament, a la part de sobre, una petita fornícula, sense cap escultura probablement disposada per ubicar-hi la imatge de la Verge del Remei, advocació sota la qual ja es trobava al segle xviii. Història Guémol fou des d'antic, un petit nucli de població directament vinculat a Banyoles i que formà part de la seva expansió a partir d'un pont de desenvolupament urbà i comercial, igual que els nuclis desenvolupats a partir del Monestir, en l'Edat Mitjà, a la vila Vella i Nova. L'església de Sant Pere o de Guémol, fou cedida «amb els seus delmes i obligacions», al Monestir l'any 957. És a dir, l'església estava ja documentada al segle x. La donació al monestir fou efectuada pel bisbe de Girona, Arnulfo, amb ocasió de la Consagració de l'església cenobial de Sant Esteve el 957. D'aquelles dates prové el nom d'Agemal, que en evolució fonètica davallà en el nom de Guémol el 1654. Amb anterioritat a l'any 1608 en que fou unida a Miánegues (altre petit nucli de població igualment datat des de l'edat mitjana), l'església de Sant Pere de Guémol havia estat parròquia, però depenent del Monestir en les principals festes i fets religiosos. Referències
Església de Sant Martí de Campmajor

L'Església de Sant Martí de Campmajor o de Santa Quitèria és una església amb elements barrocs i neoclàssics de Sant Miquel de Campmajor (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sant Martí es troba en una elevació al marge esquerre del riu Tort. L'edifici actual respon a una renovació gairebé total de l'antic temple romànic, del qual resta l'absis, reconvertit en cor, part de la torre campanar i vestigis del mur esquerra de l'exterior, i la portalada dovellada. Actualment presenta una única nau amb arcs torals i llunetes laterals. S'orienta en sentit oposat a la nau romànica del temple primitiu. El temple resta inacabat, faltaria un altre tram de la nau. L'interior és enguixat. L'altar és d'estil barroc. Història Inicialment hi havia un temple construït al segle ix, del qual no se'n conserven restes. L'edifici actual segurament fou edificat en el segle xix i presenta restes (campanar, portalada i pany de paret) de l'antic temple romànic construït al segle xi. El 1858 la parròquia de Sant Martí tenia 248 habitants. L'any 866 el rei de França, Carles el Calb, va confirmar a l'abat de Banyoles la possessió de l'església de Sant Martí de Campmajor, edificada en temps de l'abat Elies. A partir del S. XVI es va introduir el culte a Santa Quitèria, que ha continuat fins a l'actualitat.. L'aplec de Santa Quitèria El culte a Sta. Quitèria en aquesta església propicià que es reuní un aplec en la seva festivitat que ha perdurat fins al segle XXI. Es celebra cada any coincidint amb el tercer cap de setmana de maig. És una de les celebracions més antigues i emblemàtiques del municipi. Una devoció que impulsà el fet de ser considerada aquesta santa com protectora contra les malalties contagioses i infeccioses. En aquesta diada és costum confeccionar i beneir les “coques de Santa Quitèria”. Es tracta d'unes peces rodones, fetes de farina i aigua i sense llevat, en la preparació de les quals col·laboren els veïns del poble. Es pasten a mà i es couen al forn. Tenen forma de roda dentada i són portades a l'església per les joves pabordesses, amb paneres engalanades que contenen les coques damunt el cap., Aquest aplec és un punt de trobada per a la comunitat local. Referències