NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Salvador de Sant Just Joval

Sant Just de Joval, o Sant Salvador de Sant Just Joval, és una església romànica del municipi d'Olius (Solsonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Església d'una nau i un absis rodó. La nau coberta amb volta de canó. Un arc toral i un preabsidial, tots dos de mig punt. La porta està al costat nord, d'arc de mig punt adovellat i resseguit per un altre de pedres rectangulars. Hi ha quatre finestres a la nau, dues d'esqueixades i arc de mig punt adovellat. Al frontis hi a una finestra de mig punt a l'interior i geminada a l'exterior. La columna que la migparteix és cilíndrica fins al collarí i quadrangular per damunt d'ell. Capitell trapezoïdal sense decoració que sosté un bloc rectangular on s'uneixen els dos arcs de mig punt. El tipus de construcció és un parament de pedres de diferents mides tallades a cops de maceta en filades. Té una escala exterior adossada al mur per pujar al campanar (posterior). Sarcòfag romànic de pedra, format per la caixa i la tapa, de forma trapezoïdal. Té 85 cm de llargada, 60 cm d'amplada i 55 d'alçada. La tapa, sense decoració, triangular, amb els tres vèrtex a bisell de 5 cm. La caixa presenta una decoració central amb una creu dins un cercle, molt semblant al motiu decoratiu del sarcòfag de l'església de Santes Creus, també al Solsonès. Respon a la tipologia de sarcòfags d'albats. Es troba adossat al mur de tramuntana exterior de l'església de Sant Just. Història L'acta de l'església de Sant Esteve d'Olius, any 1079, dona ja notícia d'aquesta església de Sant Just de Joval. El bisbe d'Urgell la donà a la parròquia d'Olius, o a la seva jurisdicció. El 1792 era titulada Sant Salvador de Sant Just, sufragània d'Olius. En la comptabilitat s'hi troba que durant els anys 1749 a 1791 foren els administradors en Celdoni Ferrer i abans el seu pare. La nota d'entrades que donà Celdoni fou de 898 lliures i les despeses pujaren 864 lliures durant aquests quaranta-dos anys. En aquest temps es feren les obres que desfiguraren una mica els trets romànics de l'església, un d'ells és l'escala adossada per pujar al campanar. Referències Enllaços externs Església de Sant Salvador de Sant Just Joval, informació de l'Ajuntament
Sant Salvador de Vimbodí

Sant Salvador de Vimbodí és una església del poble de Vimbodí, del municipi de Vimbodí i Poblet (Conca de Barberà). És un monument gòtic protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Temple parroquial de la vila de Vimbodí situat a la part alta del nucli històric, on deuria aixecar-se l'antic castell. És de planta rectangular i una sola nau. Consta de tres trams amb volta de creueria, amb nervis motllurats que reposen en mènsules adossades als murs. L'absis és rectangular amb una obertura apuntada. Té un altre finestral de mig punt al mur sud. El parament és de carreus regulars de pedra. Al segle xvi es construí el cor, sostingut per una volta de creueria amb nervadures estelades. També del segle xvi és la capella del baptisteri. Destaca la porta d'accés, lateral, de mig punt i adovellada, amb fines motllures i cobrint-la un guardapols coronat amb floró. El campanar és de base quadrada i amb obertures de mig punt i escala d'accés de caragol. Les capelles laterals del presbiteri s'obriren al segle xix. Destaca al baptisteri la pica baptismal gòtica, en forma lobulada. L'estil evoluciona del cistercenc passant pel gòtic, del segle xiv, fins al flamíger i gòtic tardà (segle xvi), tot sota la influència directa de Poblet. Història Un testament de 1191 fa una donació per a l'obra de Sant Salvador, referint-se a la construcció de l'anterior temple. De l'actual, no posseïm dades documentals concretes. Per l'heràldica existent cal concloure que fou impulsat pels abats de Poblet, aspecte confirmat per la tipologia arquitectònica. Deuria iniciar-se a finals del segle xiii i es construïa la volta durant l'abadiat de Ponç de Copons (1316-1348), car hi feu esculpir les seves armes. El portal d'entrada i el campanar foren obra de l'abat Domènec Porta (1502-1526), amb el seu escut esculpit en ambdós llocs. El temple fou incendiat el 1936, destruint-se el retaule gòtic del Roser. Les restauracions acabaren l'any 1966. Referències Bibliografia Fuguet Sans, Joan, "Altres esglésies de l'arxidiòcesi de Tarragona", dins, J. Bracons i P. Freixes (Coord.),. L'Art Gòtic a Catalunya, Arquitectura II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003, p. 125-132. ISBN 84-412-0890-5. [1] Fuguet Sans, Joan, "Esglésies cobertes de creueria. (Sant Salvador de Vimbodí)", dins Fuguet, J. i Plaza, C.,(coord.). Història de la Conca de Barberà. Història de l'Art. Valls: Cossetània, 2008, p. 144-147. Enllaços externs «Sant Salvador de Vimbodí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Sebastià de Viliella

Sant Sebastià de Viliella és un monument del municipi de Lles de Cerdanya (Cerdanya) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció Edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó feta de rajola i pintada de blanc. La teulada és a dues vessants. Té un campanar de planta rectangular format per dos cossos i amb quatre obertures al cos superior. La maçoneria del campanar sembla més moderna que la de la resta de l'edifici. Al mur sud es troba un portal original tapiat fins a l'arrencada de l'arc, i les restes d'un rellotge de sol. Al mur oest hi ha un rosetó i la porta actual. És difícil apreciar l'estil original de l'església. Disposa d'una Pica baptismal adossada a l'interior del mur de migdia de l'església, al lloc on està la porta original, ara tapiada. Fa uns 80cm d'alçada i el seu orifici és semicircular. Presenta tres imatges esculpides dins de fornícules: una figura humana, una creu patriarcal i una de grega situada entre les anteriors. Té un cementeri al voltant de l'església que s'entra per una porta de ferro situada al canto d'un petit mur del camí. Història Església sota l'advocació de Sant Sebastià, esmentada ja a l'Acta de consagració de la catedral d'Urgell (839). Referències
Sant Sebastià de Talarn

Sant Sebastià de Talarn és una ermita de la vila de Talarn, pertanyent al terme d'aquest nom, del Pallars Jussà. Està situada al nord-oest de la vila i al sud-est de l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials, dalt d'un turonet entre la llau dels Sabarissos (est) i la llau de les Maçanes (oest). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Ermita, molt modificada, d'una nau de planta rectangular amb laterals adossats i tres portes, una per cada cos a la façana principal a llevant, amb ull de bou i campanar d'una sola obertura. Els murs són de carreus reblats i han estat arrebossats i repintats d'un blanc llampant. La coberta és de teula àrab. Referències
Sant Sebastià de la Clua

Sant Sebastià de la Clua és una església romànica de Bassella (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Sant Sebastià de la Clua és una església d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil semicircular, reforçada per un arc toral, i capçada a llevant per un absis semicircular, obert a la nau mitjançant un estret arc presbiteral. Totes les finestres de l'església són de doble esqueixada. La de l'absis està paredada, les altres són: una a la façana sud i l'altra al mur de ponent. La porta d'accés al temple, situada al mur sud, és d'arc de mig punt de petites dovelles i sense ornamentació. A la façana de ponent s'aixeca el campanar d'espadanya de dos ulls. A la façana sud queden vestigis del campanar original, que es va perdre en sobrealçar la coberta. L'espadanya es va fer amb carreus de l'obra original, la qual cosa dona a l'església un aspecte unitari. L'aparell és format per carreus ben tallats i polits, disposats ordenadament. Al mur nord es conserven algunes filades que podrien correspondre a una edificació anterior a l'actual que es podria datar al segle xi, la resta de l'edifici hauria estat construït al segle xii. Història El lloc de la "Clusa" s'esmenta en l'acta de consagració de la catedral de la Seu d'Urgell, que es pot datar entre la segona meitat del segle ix i finals del segle x. D'altra banda, el castell de la Clua és àmpliament documentat al llarg dels segles xi i xii. En la visita pastoral de 1575 consta Sant Martí com església parroquial de la Clua. El visitador de la diòcesi manà que fos allargada la teulada per tal que l'aigua no penetrés a la volta. L'any 1758 l'església havia canviat d'advocació i era dedicada a sant Sebastià. Aquest sant esdevingué molt popular com a protector de la pesta a finals de l'edat mitjana. En aquest moment, Sant Sebastià de la Clua esdevingué sufragània de la parròquia de Sant Serni d'Aguilar. Actualment és una capella abandona i depèn de la parròquia de Peramola. Referències «Sant Sebastià de la Clua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012]. Enllaços externs «Sant Sebastià de la Clua». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
Sant Serni de Gurp

Sant Serni de Gurp, o Sant Sadurní de Gurp, és l'església romànica del poble de Gurp, al municipi de Tremp. Era sufragània de la parroquial de Santa Engràcia, tot i que actualment totes dues esglésies, amb la de Talarn, estan agrupades a Santa Maria de Vilamitjana, on viu el rector que les mena. Les primeres notícies relatives a la parròquia de Sant Serni daten del 1314, moment en què fou visitada pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona. L'església parroquial de Sant Serni està situada en el nucli de Gurp. És compon d'una sola nau coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. La fesomia romànica original ha estat modificada per la construcció de capelles annexes als laterals nord i sud, així com per la construcció de la coberta sobrealçada de teula àrab i la conversió de l'absis en sagristia. La porta, situada en la façana sud, és formada per un arc de mig punt adovellat amb dues arquivoltes sobre impostes. Destaca de la façana oest l'espadanya de dos ulls, mentre que en el lateral est, s'identifica la forma semicircular de l'absis. Galeria d'imatges Referències
Sant Serni de Prats

Sant Serni de Prats és un monument del municipi de Prats i Sansor (Cerdanya) protegit com a bé cultural d'interès local. Edifici d'una sola nau amb volta de canó bastant llarga i molt alta. Té quatre capelles laterals, sent les dues del costat de l'altar fondes (4 o 5m). L'absis és semicircular. El baptisteri es troba entrant a mà dreta sota un arc de mig punt, on hi ha una pica baptismal del segle xiii. El cor està construït amb fusta, i per ell s'arriba al campanar, el qual es troba damunt de la porta i és d'espadanya bífida amb una sola campana. Sota l'escala del cor hi ha un arc de mig punt on hi havia una porta, actualment tapada. Destaca la seva porta pels forjats amb què està feta, cobrint per complet ambdues parts d'aquesta. La fusta d'aquesta porta és nova. A l'exterior hi ha contraforts a ambdós costats. Església ben cuidada. Referències
Sant Serni de Norís

Sant Serni de Norís és l'església parroquial de Norís, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. Es troba a l'extrem de ponent del poble de Norís. La parròquia de Norís apareix en la relació del 1391, quan formava part del deganat de Cardós. Més tard passà a l'oficialat de Tírvia. Descripció L'església de Sant Serni es troba aïllada i elevada a l'extrem de ponent del petit nucli de Norís. Ens trobem davant una església d'una sola nau amb presbiteri i absis semicircular a l'est, decorat a l'exterior per arcuacions cegues i bandes llombardes, i que era il·luminat per dues finestres, una de les quals ha estat molt retocada i la central cegada. A la nau romànica s'hi afegí una capella amb volta de canó al costat de tramuntana. A migdia, s'obre una senzilla porta amb arc de mig punt. Els murs de l'absis són d'aparell irregular i els de la resta de l'església apareixen arrebossats. La coberta és de llicorella a dues vessants. Als peus de la nau, s'aixeca un petit campanar de torre amb una arcada i punxeguda coberta, construït a principis d'aquest segle. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Serni de Norís». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Serni de Norís en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Serni de Seix

Sant Serni és una església romànica del nucli de Seix, en el municipi de Montferrer i Castellbò (l'Alt Urgell), protegida com a bé cultural d'interès local. Arquitectura És una església d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular i coberta amb volta de canó, reforçat per dos arcs torals, que sosté un llosat a doble vessant. L'absis és llis, cobert amb volta de quart d'esfera, i amb una finestra absidal centrada, tapiada a l'interior, i una altra de doble esqueixada que s'obre a la façana de migdia. Aquesta façana presenta dues finestres més de doble esqueixada. La porta d'accés, d'una arcada adovellada simple, es troba a la façana occidental, que és rematada per un campanar d'espadanya d'un sol ull. Els murs, llevat del de tramuntana, estan pràcticament arrebossats, i només deixen entreveure a trossos l'aparell, fet de lloses força irregulars però ben col·locades. L'interior està arrebossat. Història En la documentació del segle xi apareix l'esment de la llacuna de Cix com a límit de la vall de Romadriu. Són els únics esments medievals coneguts d'aquest nucli. Seix formava part del vescomtat de Castellbò. A començaments del segle xvi consta que hi havia una castlania que gaudia del benefici de sant Martí de l'església de Santa Maria de Castellbò. L'església de Sant Serni de Seix era sufragània de la parroquial de Santa Creu de Castellbò, tal com figura a la visita de l'any 1575. En la darrera reforma parroquial passà a formar part de la de Santa Maria de Castellbò. Referències
Sant Sixt de Miralplà

Sant Sixt de Miralplà és una capella situada al nord-oest de la ciutat de Vic, Osona. Està protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Edifici Es tracta d'una petita capella de planta rectangular amb contraforts laterals, coberta amb volta de canó, així com un absis semicircular. Aquest absis va ser sobrealçat més tard, i és decorat amb un fris. La portalada d'accés és d'arc de mig punt. Per sobre d'aquesta s'hi troba una obertura en forma de creu llatina. L'aparell constructiu és de pedra i té teulada de teula àrab a doble vessant. Posteriorment es va construir la torre campanar de planta quadrada, adossada al mur sud. Amb la seua construcció es va aprofitar la planta inferior per a situar la sagristia. A la part superior té obertures d'arc de mig punt i està rematat amb merlets esglaonats. Història Està documentada l'any 1100, a la demarcació de Fontcoberta. Més tard va estar sota la protecció de Sant Tomàs de Riudeperes i de la família Fontcoberta. Inicialment d'estil romànic, posteriorment s'ha reformat en diverses ocasions. Referències Enllaços externs «Sant Sixt de Miralplà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
Sant Valentí de les Brucardes

Sant Valentí de les Brucardes és una església del municipi de Sant Fruitós de Bages (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una església d'una sola nau amb absis semicircular a llevant, amb coberta de volta de quart d'esfera. La coberta avui desapareguda, devia ser a dues aigües. Primitivament era coberta amb un emigat de fusta, aguantat per arcs diafragmàtics. La façana principal és orientada a ponent, no presenta ornamentació i està coronada per una espadanya. El portal d'accés és format per una arcada de mig punt amb grans dovelles. Aquesta porta probablement és fruit d'una reforma de finals de segle xv o inicis del XVI. A l'interior es conserva un arc de mig punt que fa de separació entre l'absis i la nau. Només hi ha una finestra amb una volta interior peraltada. El parament és de pedra amb carreus força regulars, quadrats i rectangulars disposats en filades ordenades, units amb morter de calç. A l'interior hi ha restes d'arrebossat de calç i es creu que hi podien haver hagut pintures. Història La capella està documentada a partir de l'any 1246, en una transacció de terres situades al peu del puig de Sant Valentí. El culte a sant Valentí té una tradició fortament arrelada al terme de Sant Fruitós de Bages i està vinculada a l'existència del monestir de Sant Benet de Bages. Aquest monestir estava dedicat en un inici a Sant Benet i a Sant Valentí màrtir. Posteriorment es va construir la capella en honor de Sant Valentí. Referències
Sant Valentí de Salarça

L'església de Sant Valentí de Salarça, o Sant Valentí de Salarsa, està situada al veïnat de Salarça (Beget), admnistrativament dins del terme municipal de Camprodon, al Ripollès, tot i que geogràficament pertany a la subcomarca natural de l'Alta Garrotxa. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Aquesta església està ubicada dalt d'un turonet que presideix tota la vall de Salarça. És una construcció romànica del segle xii, de planta petita amb volta de canó apuntada i absis semicircular al costat de llevant, amb cornisa i finestra central de línies senzilles. La porta d'accés primitiva és a migjorn i està formada per un arc de mig punt, actualment cegada. L'entrada actual es fa per la banda de ponent, on s'afegí al segle xvi o XVII un porxo amb teulat a dues aigües. Sobre aquesta façana oest s'assenta el campanar d'espadanya de dos ulls, amb campanes datades, respectivament, del 1733 i del 1761. al nord, adossada al mur del temple, hi ha l'escala de pedra que mena al campanar. Història Consta que Sant Valentí de Salarça fou consagrat l'any 1168 per Ponç de Monells, bisbe de Tortosa i abat del monestir de Sant Joan de les Abadesses. Del segle xiv hi ha una citació de "Sancti Valentini de Arça", l'any 1362, depenent de la parròquia de Beget. En el decurs de l'any 1977 es van fer obres de restauració per tal d'evitar les humitats que amenaçaven la volta. Durant l'estiu de 2014 la Diputació de Girona hi va invertir 20.000 € per reforçar parets i teulada. L'ermita està situada en un turó de terrenys argilosos i és afectada pels moviments sísmics que de manera regular hi ha a la comarca. El dissabte després a l'Ascensió, a la vigília de Pentacosta, se celebra l'Aplec i Festa de Salarça, amb una Paralitúrgia, benedicció de cavalls i cant dels Goigs, seguit de sardanes i arrossada popular. El 7 d'abril de 2018 es van inaugurar unes noves obres de restauració per a, entre d'altres, evitar filtracions d'aigua a través del teulat i els fonaments, així com reforçar l'estructura malmesa pels terratrèmols. Referències
Sant Vicenç d'Alins

Sant Vicenç d'Alins és l'església parroquial, romànica, de la vila d'Alins, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a ponent del centre de la població, al costat de la Plaça Major del poble, a ponent de la carretera L-510. Documentada des del 1055, Elins, es repeteixen esments de Sant Vicenç d'Alins el 1088 (l'església de Sant Vicenç in villa que vocant Elinse) i el 1090 (la parròquia de Sant Vicenç d'Helinsi). A partir de la baixa edat mitjana consta dins del deganat de Cardós, i l'any 1758 consta amb dues capelles públiques, les de Sant Martí i Sant Quiri. És una església romànica molt modificada. De l'època romànica queda el campanar, de planta quadrada, amb arcuacions simples a la part inferior, amb una finestra espitllerada i aparell que deixa veure unes formes constructives del segle xi, com carreus irregulars. La resta del temple és pràcticament tot d'època barroca. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Bolòs i Masclans, Jordi; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa [et al.]. «Sant Vicenç d'Alins de Vallferrera». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Buron, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca, 10). Pàg. 235. ISBN 84-88294-28-X. Camp i Permanyer, Joan. Alt Pallars: Esglésies, ermites i pistes de muntanya. Barcelona: Club Excursionista Pirenaic, 1987. Pàg. 41. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). Pàg. 17. PSob, 1. ISBN 84-85180-25-9. Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). Pàg. 82. ISBN 84-85194-47-0.
Església de Sant Vicenç de Calders

Sant Vicenç de Calders és una església parroquial al poble de Calders (Moianès) catalogada com a bé cultural d'interès local. Queden restes de l'església del s.XII representats en el primer tram de l'actual temple, resultat d'una transformació del que era una nau en tres, ampliació que data de finals del segle xvi. Al segle xvii es fa la porta d'ingrés amb el campanar, i al segle xix correspon l'erecció de la capella del Santíssim. Consta que el 1611 havia estat construït el retaule de la Verge del Roser. Se sap per Visites Pastorals que el 1699 hi havia els altars del Roser, del Sant Crist, Sant Francesc, Nostra Senyora de la Concepció, Sant Jaume, i l'altar major, dels que no en queden restes. A finals del segle xix s'avançaren les naus laterals, igualant-les a la central. El 1963 se li va treure un petit atri exterior. Arquitectura És una església de tres naus, cobertes per volta de creuer, i rematades en presbiteri poligonal amb volta d'ogiva. Pilars, nervacions, arcs i claus de volta en carreus de pedra picada. A les claus de volta hi ha diferents decoracions: sants, petxines, elements vegetals... A l'extrem de la nau esquerra, sobre un pla circular i coberta de cúpula i llanternó hi ha la capella al Santíssim, de posterior construcció. La porta d'entrada a l'església és adovellada, de mig punt, a la façana de ponent. Al capdamunt, simple campanar d'espadanya; ingrés a l'església per un cancell de fusta treballada. Material constructiu: a la nau central carreus ben escairats; la resta és pedra i reble. Hi ha dues escultures tallades en forma de mènsula que avui es troben als murs laterals exteriors de l'església. Una d'elles, mirant a nord, representa una figura humana amb trets orientals, el cos molt arrodonit, les mans unides a ell i una barba bifurcada. L'estil recorda el romànic. L'altra imatge, situada a la banda sud, és un àngel al qual se li distingeix la cabellera, les ales i una mà oberta. Els seus trets també recorden l'escultura romànica. Totes dues es troben als murs laterals de l'església, fent cantonada amb la façana. Ambdós estan situats als murs construïts amb motiu de l'eixamplament de l'antiga església romànica al segle xvii. Són dos elements aprofitats d'antigues estructures i que estan fora del seu context original. Referències Bibliografia BENET I CLARÀ, Albert, JUNYENT I MAYDEU, Francesc i MAZCUÑAN I BOIX, Alexandre. "Sant Vicenç de Calders". A Catalunya romànica. XI. El Bages. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6
Sant Vicenç de Constantins

Sant Vicenç de Constantins és una església del poble de Constantins, al municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'una església de planta rectangular, amb coberta de teula àrab a dos vessants acabades a la façana lateral amb una ràfec d'una filera de teula i tres de rajol pintat amb calç. Les parets portants són de pedra morterada que és arrebossada a la façana principal deixant a la vista els carreus bisellats de la porta d'accés. Es remata la façana principal amb un campanar d'espadanya format per tres forats. L'església està documentada ja l'any 1182. Era d'estil romànic però ara ja no en queda res, era dedicada a Sant Vicenç aquesta advocació s'ha mantingut fins avui. Referències