NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Parc de Joan Miró

Il Parc de Joan Miró si trova nell'Eixample di Barcellona, vicino alla Plaça d'Espanya, da cui è separato dalla Plaza de toros de las Arenas oggi trasformata in centro commerciale. Anticamente il parco era conosciuto come Parc de l'Escorxador (in italiano Parco del Mattatoio), perché nei suoi terreni trovava l'antico mattatoio comunale. Lo spazio venne successivamente riqualificato e il parco venne inaugurato il 12 maggio 1983 ed intitolato al pittore surrealista Joan Miró. Descrizione Il parco è costituito da una grande piazza al livello stradale, con uno stagno e la scultura Dona i ocell di Joan Miró, e il vero e proprio parco situato ad un livello inferiore con diversi spazi dedicati allo sport, un'area cani, un parco bambini, delle piste di petanca, tavoli di ping-pong ed un bar. Vegetazione La vegetazione non è molto abbondante ed è costituita soprattutto dalla palma canaria e da datteri, dal pino domestico e d'Aleppo, dal leccio, dall'eucalipto, dall'eucalipto rosso, dall'oleandro, dal cipresso, dal pioppo bianco, dall'olmo, dal cedro dell'Himalaya, dal glicine giapponese e dalla bougainvillea. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Parc de Joan Miró
Parc de Joan Miró

Het Parc de Joan Miró is een park in de wijk Eixample van Barcelona, vlakbij het plein Plaça d'Espanya, waarvan het gescheiden wordt door de stierenarena Les Arenes (die nu een winkelcentrum is). De naam van het park is een eerbetoon aan de surrealistische beeldend kunstenaar Joan Miró. Het meest prominente element van het park is een beeldhouwwerk van Joan Miró, getiteld Dona i Ocell ("Vrouw en vogel"). Geschiedenis Het stond voorheen bekend als Parc de l'Escorxador ("Slachthuispark"), omdat het oude gemeentelijke slachthuis zich op het terrein bevond. Het project was het werk van de architecten Antoni Solanas, Màrius Quintana, Beth Galí en Andreu Arriola en werd ingehuldigd op 12 mei 1983. In 2006 werd een herinrichting uitgevoerd door Beth Galí, Jaume Benavent, Andrés Rodríguez en Rüdiger Würth, waarbij een ondergrondse parkeergarage en een watertank werden gebouwd en het dak werd omgevormd tot een groene zone.
Parc de Joan Miró

Parc de Joan Miró är en park i Barcelona. Den ligger i distriktet Eixample, strax norr om Plaza de España och Plaza de toros de las Arenas. Den invigdes 1983, samma år som konstnären Joan Miró dog vilken parken är uppkallad efter. I parken står hans 22 meter höga skulptur Dona i ocell. Bilder Källor
La Monumental

La Monumental [ɫə munumənˈtaɫ] (vollständiger Name auf Katalanisch Plaça de Braus de la Monumental bzw. auf Spanisch Plaza de toros Monumental de Barcelona, ursprünglich auch El Sport genannt) ist eine 1914 eröffnete und bereits 1916 erweiterte Stierkampf-Arena in der Hauptstadt Kataloniens Barcelona. Am Zusammentreffen von Gran Via und Carrer de la Marina im Distrikt Eixample gelegen, bietet sie Platz für 19.582 Zuschauer in 26 Reihen, wovon alle ab dem ersten Rang überdacht sind. Der Stil des Gebäudes kann als ein spätes Beispiel des Modernisme mit Neo-Mudéjar-Einflüssen beschrieben werden. Architekt des ursprünglichen Gebäudes war Manuel Joaquim Raspall i Mayol, die Erweiterung im Mudéjarstil stammt von Ignasi Mas i Morell, gemeinsam mit Domènec Sugrañes i Gras. Es war die letzte Stierkampfarena Kataloniens, in der noch Corridas abgehalten wurden. Der letzte Stierkampf fand dort am 25. September 2011 statt. Nach einem Volksbegehren hatte das katalanische Regionalparlament am 28. Juli 2010 weitere Stierkämpfe verboten. Als zukünftige Nutzung sind vor allem Musikveranstaltungen und Zirkusvorstellungen vorgesehen. Im Juni 2014 wurde kolportiert, dass der Emir von Katar mehr als zwei Milliarden Euro aufwenden wolle, um die Arena zu kaufen und in die drittgrößte Moschee der Welt umzubauen. In der Vergangenheit traten bereits Größen wie die Beatles (1965), die Rolling Stones (1976), Bob Marley (1980), Tina Turner (1990), Dire Straits (1992) oder Bruce Springsteen (1992) auf. Einer der bekannten Stierkämpfer in dieser Arena, die zusammen mit Las Ventas in Madrid und la Maestranza in Sevilla die wichtigste Spaniens ist, war José Tomás. Weblinks The Monumental Bullring of Barcelona (englisch) Einzelnachweise
La Monumental

The Plaza de Toros Monumental de Barcelona, often known simply as La Monumental (Catalan pronunciation: [lə munumənˈtal]), is a bullring in the city of Barcelona, Catalonia, Spain. It was the last bullfighting arena in commercial operation in Catalonia. It was inaugurated in 1914 under the name Plaza de El Sport and was soon expanded and given its current name in 1916. It is situated at the confluence of the Gran Via and Carrer Marina (Marina Street) in the Eixample district. It has a capacity of 19,582 within 26 rows of lines, boxes, and stands on the first floor inside and an upper gallery surrounding the building. It was the last place in Catalonia where bullfights were held (in 2011) since the Parliament of Catalonia passed a law banning bullfighting events on 28 July 2010 that came into force in 2012. Though the ban was overturned in 2016, no further bullfights had taken place as of July 2020. It is owned by the Balañá family, who placed it under the control of the Casa Matilla, an organisation which manages a number of bullrings. The plaza is currently used for sporting, musical and circus events. The building was originally built in the noucentista architectural style, the work of Manuel Joaquim Raspall i Mayol. The expansion work was done by Ignasi Mas i Morell and Domènec Sugrañes i Gras to give it its current facade, strongly influenced by Mudéjar and Byzantine architecture. It is one of the larger public arenas in Barcelona, with a capacity of 19,582 for bullfights or about 25,000 for events such as rock concerts (using part of the ring for spectators). See also Monumental station, serving the arena References External links Info from barcelona.com
Arènes La Monumental

La Monumental (« Plaça de braus la Monumental » ou « Plaza de toros Monumental de Barcelona ») sont les seules arènes de la ville de Barcelone, aujourd'hui sans activité. Elles sont situées au croisement de la Gran Via de les Corts Catalanes et du carrer Marina. Elles sont inscrites comme « Bien culturel d'intérêt local » (Bé Cultural d'Interès Local (BCIL), classement annexe du Bien culturel d'intérêt national (Catalogne). Présentation Inaugurées en 1914 sous le nom de El Sport elles furent rebaptisées Monumental et remaniées en 1916 . L'édifice de l'architecte Joaquim Raspall, avec une façade noucentiste, pouvait accueillir 8000 spectateurs. Il fut inauguré le 12 avril 1914. Deux ans plus tard, face à l'affluence du public, Ignasi Mas i Morell (en collaboration avec Domènec Sugranyes) fut chargé d'agrandir la construction pour porter sa contenance à 24 000 places. Les arènes, de style style mudéjar et néo byzantin, avec des mosaïques en bleu et blanc, furent inaugurées le 27 février 1916 par une corrida où s'illustrèrent les matadors Joselito (José Gómez Ortega), Francisco Posada et Saleri II. La Monumental était la dernière place taurine en activité à Barcelone. Las Arenas, les arènes de la plaça Espanya, édifiées à la fin du XIXe siècle sous la direction de l'architecte August Font i Carreras dans le style mudéjar, inaugurées le 29 juin 1900, ont donné leur dernier spectacle taurin le 9 juin 1977. Elles ont été transformées en centre commercial . Depuis, la tauromachie a été abolie en Catalogne, en 2010. Les arènes de la Monumental ont une capacité actuelle de 19 500 places, selon les chiffres de l'étude de Jean-Baptiste Maudet. Elles accueillent des événements musicaux et des spectacles de cirque. Une station de la ligne L2 du métro, porte le nom de Monumental ; la desserte se fait depuis le carrer Marina. En 2014, un projet est proposé par le Qatar visant à transformer ces arènes en une mosquée de quarante-mille places, avec un minaret de trois cents mètres de haut, projet abandonné depuis. Notes et références Annexes Bibliographie Robert Bérard (dir.), Histoire et dictionnaire de la Tauromachie, Paris, Bouquins Laffont, 2003, 1056 p. (ISBN 978-2-221-09246-0, BNF 39009903) Jean-Baptiste Maudet, Terres de taureaux : les jeux taurins de l'Europe à l'Amérique, Madrid, Casa de Velasquez, 2010, 512 p. (ISBN 978-84-96820-37-1, BNF 42216354, présentation en ligne), Annexe CD-Rom 112 pages Article connexe Liste d'arènes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la tauromachie Portail de Barcelone
La Monumental

La Monumental di Barcellona (Spagna) è una delle plazas de toros più importanti di Spagna e venne inaugurata nel 1914 con il nome di "El Sport" e infine ribattezzata con il nome di Monumental nel 1916. Si trova alla confluenza della Gran Via de les Corts Catalanes e della carrer de la Marina, nel distretto dell'Eixample. Al suo interno si trova il Museo Taurino di Barcellona, dove sono esposti gli abiti di famosi toreri, teste di tori celebri, documenti storici e altri oggetti relativi al mondo della tauromachia. Storia Il 3 luglio 1965 si sono esibiti i Beatles, ultima tappa del loro tour europeo del '65. Dal giugno 1977 è diventata l'unica arena di Barcellona, dopo la scomparsa di Plaza el Torín e la chiusura di Plaza de las Arenas. Il 28 luglio 2010, il Parlamento della Catalogna ha votato per approvare l'abolizione della corrida in Catalogna. Il 20 ottobre 2016 la Corte Costituzionale ha dichiarato incostituzionale l'abolizione della corrida in Catalogna, ed è stato ristabilito il diritto di esercitare e svolgere le corride nella Monumental di Barcellona. Al suo interno si trova il Museo della Corrida di Barcellona. Nel 2019 è stata convertita in un centro concerti e music club. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su La Monumental
La Monumental

La Monumental (voluit Plaça de Braus de la Monumental) is een voormalige arena voor stierengevechten in de stad Barcelona in Spanje. Het gebouw bevindt zich op de kruising van Gran Via de les Corts Catalanes en de Carrer de la Marina. Metrostation Monumental, naast het gebouw, is ernaar vernoemd. Het gebouw is op 12 april 1914 in gebruik genomen en biedt plaats aan een kleine twintigduizend toeschouwers. De arena werd in moderne stijl ontworpen door Manuel Joaquim Raspall i Mayol, een latere toevoeging in neo-Moorse stijl was van Ignasi Mas i Morell en Domènec Sugrañes i Gras. De arena behoorde met Las Ventas in Madrid en la Maestranza in Sevilla tot de drie belangrijkste in Spanje en werd onder andere bespeeld door de toptorero José Tomás. Op 25 september 2011, drie maanden voor de afschaffing van stierengevechten in de regio Catalonië, vonden er de laatste stierengevechten plaats. Sindsdien wordt het gebouw gebruikt voor circusvoorstellingen en concerten. Al eerder traden grootheden op als de Beatles (1965), de Rolling Stones (1976), Bob Marley (1980), Tina Turner (1990), Dire Straits (1992) en Bruce Springsteen (1992). Les Arenes, een van de twee andere voormalige stierenarena's in Barcelona, is nu een winkelcentrum. De derde werd al eerder afgebroken.
Pantà de Rialb

El pantà de Rialb és un embassament que pertany als rius Segre, Rialb i Ribera Salada, al Prepirineu català occidental. Situació i descripció Creat per una presa, el pantà s'estén pel nord-est de la comarca de la Noguera en els municipis de Ponts, la Baronia de Rialb i Tiurana, i en menor extensió pels termes de Bassella, Peramola i Oliana a l'extrem sud de l'Alt Urgell. Afecta sobretot al municipi de la Baronia de Rialb, que dona el nom al pantà. La presa és de 99 metres d'alçada i es començà a construir el 1992, a pocs quilòmetres més avall del pantà d'Oliana. Rialb es començà a omplir el 1999 i fou inaugurat el 14 de febrer de l'any 2000. La construcció suposà una inversió de 40.000 milions de pessetes i té una capacitat de 402,8 hectòmetres cúbics, és a dir, quatre vegades el d'Oliana. Els seus principals destinataris són els canals d'Urgell i Segarra-Garrigues, a més de proveir d'aigua uns 80 nuclis de població. El pantà és gestionat per la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre. A més a més, l'any 2006 es posà en funcionament la central hidroelèctrica de Rialb i la seva subestació contigua. La construcció del pantà, que té els primers antecedents en un projecte dels anys seixanta, tingué una realització dificultosa, ja que durant trenta anys hom l'anà posposant per motius diversos. En el retard hi va tenir un gran pes la tenaç oposició al desallotjament i el trasllat d'alguns o la totalitat dels habitants (un total d'unes 300 persones) dels municipis afectats i d'agregats seus (Miralpeix per Tiurana i Castellnou de Bassella, la Clua d'Aguilar i Aguilar de Bassella), com també la prevista desaparició sota les aigües de les terres més baixes i més fèrtils. D'altra banda, estava previst construir una contrapresa a la cua de l'embassament en el sector d'Oliana, Peramola i Bassella. Aquesta obra dotaria aquesta zona d'una làmina d'aigua permanent, on també hi havia projectat crear-hi un espai lúdic i esportiu. Això no obstant, la construcció de la contrapresa es va anar endarrerint, ja que els anys de sequera no nan permetre que el pantà s'omplís completament i, per tant, no s'havia pogut finalitzar totes les proves que calia. Vuit anys més tard de la seva inauguració, el 28 de maig de 2008, arribà per primer cop al 52% de la seva capacitat, 211 hectòmetres cúbics, sent l'inici de la fi de la sequera que s'havia viscut durant aquell any. Un any més tard, en un any de força nevades tot i no havent començat el desgel, a l'hivern de 2009 el 6 de febrer arribava al 72% de la seva capacitat. No va ser fins al març de 2025 que s'omplí el pantà fins a la seva màxima capacitat superant els 400hm3. Dades Aigua embassada (2008): 293 hm3 Aigua embassada (2009): 310 hm3 Aigua embassada (2025): 400,63 hm3 Referències Vegeu també Embassaments de Catalunya Pantà d'Oliana Canal Segarra-Garrigues Canal d'Urgell Àrea del dolmen de Sòls de Riu Barranc de la Bastida Enllaços externs Rialb, l'últim pantà (Xavi Llopart, 2023)
Embalse de Rialb

El embalse de Rialb, conocido también como pantano de Rialb, es una reserva de agua ubicada en Cataluña. Este embalse es alimentado por los ríos Segre, Rialb y Ribera Salada. Situación y descripción La presa se extiende por el noroeste de la comarca de la Noguera en los municipios de Ponts, La Baronia de Rialb y Tiurana, y en menor extensión por Basella, Peramola y Oliana, en el extremo norte del Alt Urgel. Afecta especialmente al municipio de La Baronia de Rialb, que da nombre al pantano. La presa tiene una altura de 99 metros y se comenzó a construir en 1992, a unos pocos kilómetros más abajo del embalse de Oliana. Rialb se comenzó a llenar en 1999 y fue inaugurado en el año 2000. La construcción supuso una inversión de 40.000 millones de pesetas y tiene una capacidad de 402,8 hectómetros cúbicos, es decir, cuatro veces la de Oliana. Sus principales destinatarios son los canales de Urgel y Segarra-Garrigues, este último en fase de construcción, además de abastecer de agua unos 80 núcleos de población. El pantano es gestionado por la Confederación Hidrográfica del Ebro. Además, en el 2006 se puso en marcha la central hidroeléctrica de Rialb y su subestación contigua. Aunque el pantano fue inaugurado en 2000, y tras once años de llenado, no se llegó hasta su cota máxima hasta en abril de 2010.​ Si bien el impacto por la construcción de la infraestructura fue muy importante −tanto a nivel paisajístico como medioambiental−, en junio de 2008 se creó un consorcio para coordinar la promoción turística y el desarrollo económico de los municipios afectados por ella.​ Véase también Energía renovable en España. Cuenca hidrográfica del Ebro Anexo:Embalses de la cuenca del Ebro Anexo:Embalses de Cataluña Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Rialb. Estado del Embalse de Rialb Estado de los embalses de la cuenca del Ebro Ficha de la Sociedad Española de Presas y Embalses Datos en tiempo real del embalse de Rialb en la web del SAIH del Ebro
Pantà de Siurana

El pantà de Siurana és un embassament que pertany al riu de Siurana, creat per una presa situada al municipi de Cornudella de Montsant, sota la cinglera de Siurana, que s'estén pel seu terme municipal, a la comarca del Priorat. Té una capacitat de 12 hm³ i una resclosa de 63 m d'alçada. Les obres de construcció es van iniciar el 1968 i es va inaugurar el juliol de 1973. El pantà és la seu del Club Nàutic de Cornudella, i s'hi practiquen diversos esports nàutics com el rem o el piragüisme. En el recinte s'hi poden llogar diverses classes de barques, canoes i piragües, així com practicar el Volei-Pantà, una modalitat de voleibol platja molt autòctona de Cornudella de Montsant, però amb sorra de platja importada. Cada estiu, els joves de Cornudella organitzen un campionat de Volei-Pantà, que finalitza amb una festa en les seves instal·lacions. A l'estiu, el pantà també s'utilitza per al bany. A la part inicial del pantà, hi ha diversos Tolls d'aigua, al mateix riu Siurana, de gran valor paisatgístic i ecològic, com el Toll de la Palla, o el Toll de la Banyera. Vegeu també Embassaments de Catalunya Enllaços externs Els embassaments al web de l'ACA
Embalse de Ciurana

El embalse de Ciurana​ (oficialmente embassament de Siurana) es una infraestructura hidroeléctrica española construida sobre el río del mismo nombre, en el término municipal de Cornudella de Montsant, bajo el pueblo de Ciurana, en la comarca de Priorato, provincia de Tarragona, Cataluña. Tiene una capacidad de 12,43 hm³ y una altura desde los cimientos de 62,74 m. Las obras de construcción se iniciaron en 1960 y tras años paradas terminaron en 1972.​ Acoge la sede del Club Náutico de Cornudella y en él se practican diversos deportes com el remo o el piragüismo. Debido a los recientes episodios de sequía en las Cuencas Internas de Cataluña, el embalse de Ciurana es objeto de monitorización constante. Su volumen y caudal pueden consultarse en tiempo real a través de los datos de la Agencia Catalana del Agua y plataformas de agregación hidrológica que registran su evolución histórica.​ Véase también Cuenca hidrográfica del Ebro Anexo:Embalses de la cuenca del Ebro Anexo:Embalses de Cataluña Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Ciurana.
Plaça de la Sagrada Família

La Plaça de la Sagrada Família està a prop del temple de la Sagrada Família de Barcelona, entre els carrers de Mallorca, Provença, Sardenya i Sicília. Ha estat remodelada diversos cops per tal de donar-li amplitud i adequar-la a la gran afluència de visitants que té el temple. Antigament, i fins al 1931, s'havia anomenat plaça del General Barrera. Al nord de la plaça hi havia el Cine Niza. A la plaça hi ha una estàtua d'en Miliu, personatge de Toresky, un dels locutors pioners de la ràdio a Catalunya.
Place de la Sagrada Família

La place de la Sagrada Família (en catalan : Plaça de la Sagrada Família) est une place publique de Barcelone. Situation Elle est située dans l'Eixample, sur le côté droit de la Sagrada Família dont elle tire le nom. Présentant une forme carrée, elle est limitée par les rues de Sardaigne, de Majorque, de Sicile et de Provence. Historique La place fait l'objet de plusieurs plans d'aménagements de la part d'Antoni Gaudí afin de rendre plus visible l'église. Dénomination Au moment de son inauguration en 1928, elle prend le nom de place General Barrera en l'honneur d'Emilio Barrera (1869-1943), alors capitaine général de Catalogne. Après la proclamation de la République en 1931, elle prend son nom actuel. Portail de Barcelone
Plaza de la Villa de Gràcia

La plaza de la Villa de Gràcia es una plaza del barrio de Gràcia de Barcelona (España) y el centro administrativo del distrito de Gracia. Se encuentra enmarcada por las calles Matilde, Mariana Pinar, Penedès, Diluvio, Francisco Giner, Mozart, Goya y Sant Domènec.​ Constituye uno de los centros sociales más concurridos del barrio de Gracia.​ Recuperó su nombre popular en 2009 después de una consulta ciudadana, aunque también se la conoce popularmente como plaza del Campanario o plaza del Reloj.​ Es un espacio incluido en el Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Descripción Es una plaza rectangular de 2965 m² delimitada al oeste por las calles Santo Domènec y Matilde; al norte por Penedès y Mariana Pinar; al este por Diluvio y Francisco Giner y al sur por Goya y Mozart. La circulación de automóviles se limita solo a los carriles verticales. Al vertiente sudeste hay un edificio de estilo ecléctico, de mediados del XIX que funciona como sede del Ayuntamiento de Gracia y del Distrito. La fachada actual es fruto de la intervención llevada a cabo por Francesc Berenguer y Maestras donde destacan el escudo de Gracia en hierro forjado, las dos farolas sobre el balcón principal y los elementos del arte de las rejas de ventanas y balcones.​ El resto de casas del entorno son de viviendas construidas entre el 1870 y principios del XX .​ En el centro de la plaza se eleva la torre proyectada por Antoni Rovira durante la década de 1860, con un campanario y un reloj, denominada Campanario de Gracia.​ Se trata de una torre octogonal con un reloj de esferas de cuatro lados y una fuente doble a la banda sudeste del pie.​ En lo alto está la mítica "Campana de Gracia", bautizada cómo "la Marieta".​ Referencias Bibliografía Segura i Capellades, Carme (2003). Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia. p. p. 72-79. DL B 48984-2001. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza de la Villa de Gràcia.
Place de la Ville de Gràcia

La place de la Ville de Gràcia (en catalan : plaça de la Vila de Gràcia) est une place publique du quartier de Gràcia à Barcelone. Situation La place est située dans le sud du quartier de Gràcia, à environ 600 m au nord de l'avenue Diagonale. Histoire L'aménagement de la place remonte au milieu du XIXe siècle, après l'élévation de Gràcia au statut de ville en 1850. La place demeure marquée par les émeutes qui éclatent à plusieurs reprises dans la ville entre 1870 et 1874. Dénomination Elle est successivement appelée place d'Orient, puis place de la Constitution et à partir de 1907, place Rius i Taulet en l'honneur de Francesc de Paula Rius i Taulet, homme politique et maire de Barcelone. Enfin, depuis fin 2009, elle porte son nom actuel. Elle a en outre quatre noms populaires : place du campanile, de la ville, d'orient ou de l'horloge. Urbanisme et monuments La place est de forme rectangulaire et bordée sur trois côtés par des rangées d'arbres. Elle est presque entièrement piétonne, seules deux voies de circulation et de stationnement la bordent au sud-ouest et au nord-est. Le campanile La place est connue pour son campanile de 33 mètres de haut qui s'élève en son centre. Construit entre 1862 et 1864, c'est une tour octogonale surmontée de quatre horloges orientées vers les points cardinaux. L'ensemble est surmonté d'une cloche. La mairie La « maison de la ville » (Casa de la Vila) s'élève sur le côté sud-est de la place. Construite en 1905 par l'architecte Francesc Berenguer i Mestres, elle est restaurée au début des années 2000. Elle abrite le siège administratif de l'arrondissement de Gràcia. La partie supérieure de sa façade est décorée d'une peinture à la tonalité bleue où deux lampadaires de style marin encadrent la fenêtre centrale cependant que le haut de l'édifice est orné de l'écusson de la ville en fer forgé représentant trois lys blancs. Références Portail de Barcelone