NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Ribes

Santa Maria de Ribes és una església catòlica romana que es troba al municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És l'església parroquial de la població. Pertany al bisbat d'Urgell i pertany a l'Arxiprestat de Núria-Cerdanya. Descripció L'església parroquial de Santa Maria es troba documentada des de principis del segle xi. És una església moderna, que va reemplaçar la que fou destruïda el 1936. De l'església romànica se'n conserven tres absis, restaurats, visibles a un dels costats de l'església i servint actualment com a capelles laterals de la mateixa. A l'exterior estan decorats amb arcuacions llombardes i un fris de dents de serra. També es conserva el campanar de l'antiga església, aixecat en època barroca. L'església actual és una construcció moderna deguda a l'arquitecte Josep Danés, aixecada entre 1940 i 1945. Destaca, a l'interior, per l'ús d'arcs parabòlics. A l'exterior crida l'atenció la teulada, amb coberta de pissarra i mansardes pròpies de l'arquitectura civil de muntanya. Amb l'enderroc de 1936 també es van perdre tots els retaules barrocs que formaven part de la decoració interior de l'església. Tot i que no és segur que tingui el seu origen en aquesta església, en un dels absis romànics s'hi ha posat una rèplica de l'anomenat Baldaquí de Ribes, un dels més importants exponents de la pintura romànica sobre taula l'original del qual es conserva al Museu Episcopal de Vic. Són notables les pintures murals de l'absis principal, així com les de la capella del Santíssim, aquestes últimes obra de Llucià Navarro (1970). Referències
Santa Maria de Vidabona

Santa Maria de Vidabona és una obra del municipi d'Ogassa (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Es tracta d'un edifici romànic d'una sola nau amb absis i volta apuntada. La nou de l'absis està separada per un arc triomfal. Tant l'exterior com l'interior són de carreus ben treballats. L'interior es troba enguixat. La porta d'accés, amb arc de mig punt, s'obre cap a migdia. La volta es cobria amb llosses de llicorella. Al cantó de ponent, vers el segle xviii es construí el cor. L'absis allotja el cambril de la Mare de Déu, també de la mateixa època. A la façana de ponent es troba afegit un edifici (rectoria) en ruïnes. Història De Vidabona, igual que de Saltor, es parla ja el 1004, quan era propietat de Ripoll. Al segle xvi passa a ésser sufragània de la parròquia de Sant Julià de Saltor, fins que al segle xviii esdevé Santuari Marià. Fins al 1936 estava obert al culte, i tenia un aplec molt conegut. Restà abandonat després de 1939 i s'enrunà la seva volta i façana sud el 1969. És en l'actualitat de difícil recuperació. Referències
Santa Maria de Lluçà

Santa Maria de Lluçà ist ein ehemaliges Augustiner-Kloster in der spanischen Provinz Barcelona in der autonomen Region Katalonien und besitzt einen vollständig erhaltenen romanischen Kreuzgang mit figürlichen Kapitellen. Es liegt abseits an einer schmalen Straße zwischen Vic und Berga. Geschichte Bereits im Jahr 905 wurde hier eine Marienkirche geweiht. Im 11. Jahrhundert siedelte sich eine Gemeinschaft von Augustinermönchen an. In dieser Zeit wurde die heutige Kirche gebaut und in der 2. Hälfte des 12. Jahrhunderts der Kreuzgang. Im 16. Jahrhundert löste sich die Klostergemeinschaft auf und die Kirche diente als Pfarrkirche. Kirche Das Portal der Kirche besitzt noch seinen ursprünglichen romanischen Eisenbeschlag. Die Kirche ist einschiffig, weist ein leicht gebrochenes Tonnengewölbe auf und endet in einer halbrunden Apsis. Ein Querschiff ist durch zwei Kapellen angedeutet. Die gotischen Wandmalereien des Chores wurden entfernt und restauriert und sind in Nebenräumen ausgestellt. Der romanische Taufstein stammt aus der Kirche von Salcelles. Das Holzkreuz und das Altarantependium mit Szenen aus dem Leben Mariens sind Kopien, die Originale befinden sich im Diözesan-Museum von Vic. An der Südseite der Kirche befindet sich der Zugang zum Kreuzgang. Kreuzgang Der Kreuzgang, in dem noch der in Stein gefasste Brunnen erhalten ist, hat einen unregelmäßigen Grundriss. Nord- und Westgalerie bestehen aus vier Arkaden, Ost- und Südgalerie aus fünf Arkaden. Die Galerien des Kreuzganges tragen eine Holzbalkendecke. Auf den 22 Kapitellen sind Tiere und Pflanzen dargestellt, Fabelwesen und menschliche Figuren. Auffallend ist, dass die Motive keinen Bezug zu christlichen Themen haben. Einzelne Darstellungen lassen vermuten, dass sie vom Gilgamesch-Epos inspiriert worden sind. Dies wird als Beleg gewertet, dass hier arabische Steinmetze am Werk waren, wie auch die Darstellung exotischer Pflanzen wie Lotusblüten oder das teilweise Fehlen eines zentralen Schlusssteines über den Rundbögen, das fortgeschrittene Kenntnisse der Geometrie voraussetzt. Literatur Jaime Cobreros: Las Rutas del Románico en España. Bd. II, Madrid 2004, ISBN 84-9776-112-X, S. 90–92. Joan Ainaud de Lasarte: Catalogne Romane. 3. Auflage, La Pierre-qui-Vire (Zodiaque) 1994, ISBN 2-7369-0208-4, S. 302. Weblinks
Can Brossa (Sant Llorenç Savall)

Can Brossa també anomenat mas Permanyer és una masia del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La masia de Can Brossa és a l'esquerra de la Vall d'Horta, passat el pont de Can Brossa. Al peu del camí s'estenen les dependències del mas. L'edifici principal va ser restaurat, respectant-ne, segons el propietari, l'aspecte primitiu. Es va construir amb còdols i morter. El frontis presenta una distribució simètrica malgrat se situï la porta a la banda dreta del frontis. En la façana es tradueix la distribució interna de l'edifici: planta, pis i sota teulada, les golfes. El carener de la teulada és perpendicular al frontis com és habitual a la majoria de cases de pagès. La teulada presenta molt poca inclinació. Història Can Brossa és a la Vall d'Horta. Aquesta zona restava sota la protecció de dues fortificacions: la torre Lacera, al vessant esquerre de la vall, i del castell de Pera, que fou residència dels senyors feudals del terme. La data més antiga del seu establiment vers l'any 1340, encara que podem suposar que aquest podria ser anterior a aquesta primera datació. Els propietaris originaris de Can Brossa eren de la família Permanyer, motiu pel qual també és coneguda com a mas Permanyer. Durant el segle xvii fou venuda als Brossa i a partir d'aleshores el mas fou rebatejat. Actualment el mas pertany a la família Capdevila, els quals mantenen l'activitat agrícola. Es fa servir de restaurant els caps de setmana. Referències
Can Comadrau

Can Comadrau, Masia de Comadrau o bé Comadran és una obra del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció La masia de Comadran està situada a la dreta de la vall d'Horta, en una baldana una mica enlairada. L'edifici principal, restaurat a finals del segle xx, presenta les característiques pròpies de les edificacions rurals de la zona. El frontis, lleugerament descentrat cap a la dreta de la línia de simetria, segueix la distribució típica, amb portes i finestres amb les llindes de pedra seguint la forma arquitravada. A continuació de la cruixia lateral esquerra s'ha afegit un cos amb teulada d'una sola aigua .En el mur lateral presenta arcades de mig punt. Els murs són fets amb còdol i morter. Cal destacar que si s'observen fotografies prèvies a la restauració s'aprecia que s'ha modificat l'orientació original de la teulada: actualment el carener de la teulada corre perpendicular al frontis i l'orientació anterior era paral·lela al frontis. Història De la masia de Comadran es troben referències des de l'any 1345, encara que potser el seu establiment sigui anterior. Situada en un sector que comptava amb dues fortificacions: el castell de Pera, dominant la vall d'Horta i part de Vallcàrcara, residència dels senyors feudals del terme i la torre de Lacera, d'origen incert, que es troba emplaçada en una carena del vessant esquerre de la vall. Al segle xiv les masies de la Vall d'Horta formaven l'indret més poblat de la zona. Referències
Can Gol (Vilalba Sasserra)

Can Gol és un habitatge proper al nucli de Vilalba Sasserra (Vallès Oriental) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Can Gol era un mas al costat de l'església vella de Santa Maria, però va ser destruït amb la invasió dels francesos i els propietaris van baixar a la plana i es van fer la torre al costat de la casa. Habitatge de planta rectangular, unida a la masoveria per un extrem i de planta simètrica i amb l'entrada a l'extrem oposat. Al mur lateral de la casa, una torre de secció quadrangular feta a mitjans del segle xix i de factura tosca. A la façana presideix la porta de mig punt adovellat, la finestra del damunt i quatre finestra més col·locades simètricament; totes rectangulars i allindanades. Teulada a doble vessant amb aiguavés als costats. Pedres angulars a les cantonades de la casa. A prop, estables i corrals així com altres dependències per contenir el bestiar. Notes
Can Pradell de la Serra

Can Pradell de la Serra és una masia en estil neoclàssic del municipi de Vallgorguina (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici aïllat constituït per dos cossos de planta rectangular, que formen una ela. Enfront hi ha un pati tancat on s'entra a través d'una bonica portalada de pedra en forma d'arc de mig punt. L'edifici o el cos principal consta de planta baixa i dues plantes, la coberta és a dues vessants. L'altre cos consta de planta baixa i un pis, connectat a l'altre cos per un arc rebaixat a la planta baixa i per una galeria oberta d'arcs de mig punt al primer pis. La coberta és igual, a dues vessants. Aquest gran edifici és al peu de la carretera que va al Santuari del Corredor. No sabem la data de construcció però sí que l'any 1847 s'hi van fer reformes que li van donar el caràcter neoclàssic que té actualment. Aquesta data està inscrita a la façana del cos de les galeries. Hi ha també una altra data en els enreixats de les finestres de la planta baixa del cos central. Referències
Can Romeu (Sant Llorenç Savall)

Can Romeu o el Romeu és una masia del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Està situada a la capçalera de la vall d'Horta. Descripció És una masia formada per diferents cossos que s'han afegit al llarg del temps. El cos principal té la teulada a dues aigües de teula àrab. Té gran quantitat d'obertures i es combina les allindanades amb els brancals i la llinda de pedra amb les d'arc de mig punt. Els murs són de paredat de pedra aglomerada del país. Està molt restaurada. Història Està documentada des del segle xiii (1236). Originàrimanet era propietat dels senyor del castell de Pera, però passar a mans del monestir de Sant Llorenç del Munt. Durant la baixa edat mitjana va adquirir gran quantitat de terres forestals des dels Emprius fins a la cova Simanya. Fou molt restaurada durant els anys 60 del segle xx. Actualment les seves terres no estan cultivades. Referències
Velòdrom d'Horta

El Velòdrom d'Horta és una instal·lació esportiva de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està dedicat al ciclista català Miquel Poblet. Història Va ser construït entre el 1983 i el 1984 pels arquitectes Esteve Bonell i Francesc Rius, obtenint el premi FAD d'Arquitectura d'aquest darrer any. Va ser inaugurat el 27 d'agost del 1984 amb motiu del Campionat Mundial de Ciclisme en Pista. Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 va acollir les proves de ciclisme en pista. Actualment, també és la seu de la Federació Catalana de Ciclisme i inclou altres equipaments i serveis. Descripció Està situat a la falda de la muntanya de Collserola en un espai de pendent suau, entre les Recinte Mundet i el Parc del Laberint d'Horta. La profunditat del velòdrom s'encaixa lleugerament al terreny, cosa que incrementa la seva lleugeresa. La planta està plantejada com una gran corona circular en la qual se situen a l'interior una pista i una grada de forma el·líptica. La pista té una corda de 250 m i està construïda amb fusta africana. A l'interior de la pista de ciclisme hi ha un camp de futbol sala i una pista poliesportiva per a bàsquet o handbol. Entre les grades i la façana s'aixequen les quatre torres obliqües per a il·luminar l'espai. Els arquitectes idearen també un pòrtic circular de 4 metres de gruix que acull tots els serveis dirigits als espectadors i que comunica el velòdrom amb l'espai de l'entorn de l'edifici dissenyat també pels mateixos arquitectes. Aquest espai públic del voltant condueix fins l'entrada dels jardins del Laberint, s'hi va incloure un recorregut poètic a la part oest seguint el disseny de poema visual ideat per Joan Brossa. Referències Bibliografia Bou i Roura, Lluís. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 84-7609-991-6. Enllaços externs «Vekòdrom d'Horta». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Velòdrom d'Horta». UPCommons.
Velòdrom d’Horta Miquel Poblet

Das Velòdrom d’Horta Miquel Poblet ist eine offene Radrennbahn in Barcelona, Katalonien, Spanien, die auch als Velodrom im Vall d’Hebron bezeichnet wird. Es war Veranstaltungsort der UCI-Bahn-Weltmeisterschaften, die vom 28. bis zum 31. August 1984 stattfanden, sowie der Bahnradrennen bei den Olympischen Sommerspielen 1992. Das Velòdrom d’Horta wurde von den Architekten Esteve Bonell und Francesc Rius entworfen und 1984 noch vor der Bewerbung für die Olympischen Spiele errichtet. Standort ist das Vall d’Hebron, wo für die Olympischen Spiele weitere Sportstätten angelegt wurden, wie etwa die Bogenschießanlage und die Tennisplätze. Die Bahn selbst wurde von dem Münsteraner Architekten Herbert Schürmann geplant. Sie war die erste, die nach den neuen Regularien des Radsportverbandes International Amateur Cycling Federation (FIAC) erstellt wurde, nach denen die vorgeschriebene Länge von 333 1/3 Metern auf 250 Meter verkürzt worden war. 1985 wurde das Gebäude mit einem Award von Fostering Arts and Design (FAD) ausgezeichnet. Nach einer umfangreichen Renovierung und der Wiedereröffnung wurde das Velodrom, das ursprünglich nur Velòdrom d’Horta hieß, 2015 in Velòdrom d’Horta Miquel Poblet umbenannt. Poblet, ein populärer Radsportler aus Barcelona, war international erfolgreich und mehrfacher spanischer Meister. Er starb 2013. Das Gebäude ist in zwei Stockwerke aufgeteilt, die die Höhenunterschiede des Geländes nutzen und ausgleichen. Im oberen Stockwerk befinden sich die Radrennbahn mit einem Belag aus Afzelia-Hartholz aus Kamerun sowie die Tribünen für die Zuschauer. Die vier Meter breite Gebäudehülle, die die Freiluft-Arena umgibt, enthält Servicebereiche für die Zuschauer, Cafés, Sanitäranlagen und Treppen. Im Untergeschoss befinden sich die Räumlichkeiten für die Sportler, Lagerräume sowie der Pressebereich. Neben der Konstruktion des Velodroms selbst hatten die Architekten den Auftrag, das vier Hektar große Außengelände zu erschließen und die Böschungen neu zu gestalten. Weblinks Velòdrom d'Horta. In: velodrom.cat. Abgerufen am 18. Januar 2017 (katalanisch). Einzelnachweise
Velòdrom d'Horta

Velòdrom d'Horta is a velodrome located in Barcelona, Catalonia, Spain. It was the track cycling venue for the 1992 Summer Olympics and was also the venue for the UCI Track Cycling World Championships in 1984. The velodrome, designed by Esteve Bonell and Francesc Rius, was built in 1984 as the first of Barcelona's construction projects in preparation for the bid for the 1992 Summer Olympics in 1986. It was the first velodrome built to new FIAC rules permitting a 250 m (270 yd) track if surfaced with wood. The building won the FAD architecture prize in 1985. It was the last permanent open-air velodrome used for Olympic Track Cycling events (Atlanta's velodrome at Stone Mountain in 1996 was temporary). Olympic velodromes have been built with a roof since 2000. See also List of cycling tracks and velodromes References External links 1992 Summer Olympics official report. Archived 2008-05-28 at the Wayback Machine Volume 2. pp. 234–8.
Velódromo de Horta

El Velódromo de Horta Miquel Poblet (en catalán, Velòdrom d'Horta Miquel Poblet) es un velódromo exterior ubicado en el distrito de Horta-Guinardó, al norte de la capital catalana, Barcelona. Tiene una capacidad de 3.800 espectadores. Es propiedad del Ayuntamiento de Barcelona , sede de la Federación Catalana de Ciclismo. Está dedicado al ciclista catalán Miguel Poblet (1928-2013). Aparte de la pista de ciclismo cuenta con un amplio gimnasio de fitness, una pista de fútbol sala, una de Fútbol 7 y un pabellón de baloncesto. Historia Fue inaugurado en agosto de 1984 con motivo del Campeonato Mundial de Ciclismo en Pista de 1984, bajo el diseño de los arquitectos Esteve Bonell y Francesc Rius. Fue dotado con una pista homologada de 250 m revestida de madera, por parte del especialista en velódromos, el alemán Herbert Schürmann. En 1992 fue sede de las competiciones de ciclismo en pista de los XXV Juegos Olímpicos. En la entrada al velódromo se encuentra el Poema visual transitable en tres tiempos: Nacimiento, camino —con pausas y entonaciones— y destrucción (1984), de Joan Brossa. Referencias Informe oficial de los Juegos Olímpicos de Barcelona, Volumen II (páginas 233 a 238) (en inglés) Véase también Anexo:Historia de los eventos deportivos en Barcelona
Vélodrome d'Horta

Le Vélodrome d'Horta Miquel Poblet est une installation sportive olympique de Barcelone inscrite au Recensement du Patrimoine Architectural de Catalogne. Description Le vélodrome est bâti entre 1983 et 1984 par les architectes Esteve Bonell et Francesc Rius. Il est situé sur les pentes de la montagne de Collserola, sur un espace de pente douces. La profondeur du vélodrome s'emboîte légèrement au terrain, ce qui incrémente sa légèreté. Il est posé comme une grande couronne circulaire dans laquelle se situent à l'intérieur une piste et des gradins de forme elliptique. À l'intérieur de la piste de cyclisme sont aménagés un terrain de futsal et une piste omnisports pour le basket-ball ou le handball. Histoire Le vélodrome est inauguré le 27 août 1984 à l'occasion des Championnats du Monde de Cyclisme sur piste. En 1992, le stade accueille les épreuves de cyclisme sur piste des Jeux olympiques d'été de 1992. Actuellement il sert aussi de siège à la Fédération Catalane de Cyclisme et comprend d'autres équipements et services. Il est dédié au cycliste catalan Miquel Poblet. Il a obtenu le prix FAD d'Architecture en 1984. Références (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Velòdrom d'Horta » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. (ISBN 84-7609-991-6). Liens externes Guia thématique Vélodrome d'Horta - Bibliothèque Oriol Bohigas (Escola Tècnica Supérieur d'Architecture de Barcelone) Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du cyclisme Portail de Barcelone
Velòdrom d'Horta

Het Velòdrom d'Horta is een wielerbaan in de wijk Horta-Guinardó van de Spaanse stad Barcelona. Het stadion heeft een capaciteit van 3.800 plaatsen en is eigendom van en wordt beheerd door de gemeente Barcelona. In het complex zijn ook verscheidene andere sportzalen. De baan is, net als vele andere in Europa en Azië, ontworpen door Hermann Schürmann. De baan werd in gebruik genomen tijdens de wereldkampioenschappen baanwielrennen van 1984. Tijdens de Olympische Spelen van 1992 werd de baan ook gebruikt voor de wedstrijden baanwielrennen.
Mare de Déu de la Font de Fontcoberta

Mare de Déu de la Font de Fontcoberta és una obra de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una capella situada en una fondalada, al sud de Fontcoberta en el veïnat de la Farrés, a la capçalera de la riera del Garrumbert. Descripció És una petita construcció d'una nau, de volta lleugerament apuntada i un absis semicircular, actualment desaparegut però que es pot entreveure en la fonamentació que n'ha restat. La porta principal era lateral, situada al mur de migjorn, de mig punt, en bon estat i molt refeta en la part superior. Els carreus dels murs, de travertí d'Espolla, estan força ben disposats per filades i ben tallats, amb mesures regulars de 20/25 X 30/40 cm. A l'interior, la nau té tres arcuacions que permeten rebaixos formant capelletes i que, amb la port lateral, resten situades simètricament. Una imposta en cavet recorre els murs laterals. Al segle xv s'hi afegí un porxo i es creà un nou accés a ponent, tot i que l'actual porta data del 1772, sobre el qual hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures d'arc de mig punt, coberta amb teula àrab a dues vessants; aquest conjunt hauria sofert nombroses reformes. La construcció romànica d'aquesta capella s'h de situar probablement dins el segle xii. Història Originàriament era una estructura d'una nau amb absis semicircular. Posteriorment s'enderrocà l'absis de la qual encara són visibles els fonaments. A la façana hi ha la inscripció 17... El 1415 ja existia el pòrtic i fou renovat el 1433, en atenció als peregrins que hi anaven a guarir-se amb l'aigua que manava de la font. El 1517 s'acabà el retaule gòtic. El retaule actual és del segle xix. La capella romànica ja és esmentada al segle XIII. Al 1453, la reina Maria de Castella, esposa i lloctinent d'Alfons V d'Aragó, subscrigué els nous estatuts de la confraria de la Mare de Déu. L'aplec s'hi celebra des del segle XV el tercer diumenge de març. Referències Enllaços externs La Farrés a l'Ajuntament de Fontcoberta Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. Mare de Déu de la Font a l'Ajuntament de Fontcoberta Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine.
Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya

Das Amt für Kartographie und Geologie katalanisch Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya (ICGC) spanisch Instituto Cartográfico y Geológico de Cataluña ist in den Bereichen Geodäsie, Kartographie, Geologie und Geophysik im spanischen Teilgebiet Katalonien tätig. Geschichte Das Kartographische und Geologische Institut für Katalonien (ICGC) entstand am 1. Februar 2014 aus einem Zusammenschluss der Vorgängerorganisationen „Institut Cartogràfic de Catalunya“ (ICC) und dem „Institut Geològic de Catalunya“ (IGC). Das Institut ist eine „Körperschaft des öffentlichen Rechts“ mit administrativer, technischer und wirtschaftlicher Autonomie. Die Zuständigkeit umfasst die Bereiche Geodäsie und Kartografie für die Geodateninfrastruktur von Katalonien sowie die Förderung und Durchführung von Maßnahmen in Verbindung mit Wissen, Prospektion und Informationen über die Beschaffenheit des Bodens und des Untergrunds. Um die photogrammetrischen und kartographischen Anwendungen zu optimieren, stellt das Amt sein Angebot über das Geoinformationssystem (GIS) zur Verfügung. Veröffentlichungen (Auswahl) Gerold Diepolder, Luca Montanarella: Geological 3D modelling and soils : functions and threats : proceedings. Hrsg.: Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Barcelona 2015, ISBN 978-84-393-9292-7 (englisch). Gran atles topogràfic de Catalunya 1:25 000. Barcelona 2016, ISBN 978-84-393-9452-5 (katalanisch). Weblinks Internetseite der Institution (englisch) Einzelnachweise