NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Termes romanes de Caldes de Montbui

Les Termes romanes de Caldes de Montbui és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció De l'antiga estació balneària de Caldes n'han restat les termes romanes, situades al bell mig de la població actual. Les restes conservades, una piscina i la galeria que l'envolta, són només part d'un conjunt termal que devia ser molt més ampli i que devia tenir una important finalitat medicinal, com ho palesen les inscripcions votives trobades, algunes d'elles de personatges importants de l'antiga Tàrraco. La piscina, que es trobava al soterrani del balneari de Can Rius, aterrat els anys 1955-56, fou restaurada per la Diputació de Barcelona. La intervenció consistí a refer la volta que cobreix la piscina (només se'n conservava l'arrencada de l'original) i les arcades que conformen la galeria sud. Així mateix, es va dissenyar el conjunt d'arcades adjacents a la plaça, a fi de donar-li un caire monumental. La piscina és feta amb "opus signinum", és a dir, amb obra de picadís de pedra i terrissa barrejat amb calç. Les mesures són 13'5 x 6'9 m. El fons, al qual s'accedeix per cinc graons arrebossats amb una capa d'argamassa, és recobert amb lloses de terrissa. De l'ala nord de la galeria es conserva la paret de tancament, així com les quatre arcades que s'obren a la piscina, fetes amb carreus de pedra sorrenca roja, molt deteriorada. La galeria est conserva les dues arcades adjacents a la piscina, així com l'arrencada del mur de tanca, en el qual s'obren dues fornícules amb un banc seguit, que podrien haver servit de vestidor o bé per prendre banys de vapor, en el supòsit que la piscina correspongués efectivament al "caldarium". La galeria sud fou totalment refeta en la restauració esmentada, i la de ponent no es conserva. Història La vila de Caldes fou en època romana una estació balneària, fundada sobre les deus d'aigua calenta que hi brollen, entorn de la qual es desenvolupà un nucli urbà d'importància considerable a l'alt Imperi, com ho demostren les inscripcions recuperades. És tanmateix dubtosa la seva identificació amb l'Aquae Calidae esmentada per Plini i Ptolemeu, que podria tractar-se de Caldes de Malavella. Es té notícia de la seva creació des del 1750 i fou reedificat el 1770. El 1873 n'era propietari en Salvador Nogués i Dalger, i el 1915 n'Antonia Nogués i Turrull. El 1929 en Salvador Nogués.Té un oratori i capella des del 1799. L'edifici inicialment més petit ha anat creixent absorbint cases veïnes per convertir aquest espai en un magnífic parc. S'ha efectuat una renovació total al 1985/86 Referències Enllaços externs «Termes romanes de Caldes de Montbui». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Termas romanas de Caldas de Montbuy

Las termas romanas de Caldas de Montbuy son unas termas romanas españolas, situadas en Caldas de Montbuy (Vallés Oriental) declarada Bien Cultural de Interés Nacional. Descripción De la antigua estación balnearia de Caldas quedan las termas romanas, situadas en medio de la población actual. Los restos conservados, una piscina y la galería que la rodea, son solo parte de un conjunto termal que debía de ser mucho más amplio y que debía de tener una importante finalidad medicinal, como lo patentizan las inscripciones votivas encontradas, algunas de ellas de personajes importantes de la antigua Tarraco.​ La piscina, que se encontraba en el sótano del balneario de Can Ríes, derribado en 1955-56, fue restaurada por la Diputación de Barcelona. La intervención consistió en rehacer el arco que cubría la piscina (solo se conservaba el arranque original) y las arcadas que conformaban la galería sur. Así mismo, se diseñó el conjunto de arcadas adyacentes a la plaza, con objeto de darle un cariz monumental.​ La piscina está hecha con opus signinum, es decir, con obra de trozos partidos de piedra y barro mezclados con cal. Las medidas son 13'5 x 6'9 m. El fondo, al cual se accede por cinco escalones enlucidos con una capa de argamasa, está recubierto con losas de barro.​ Del ala norte de la galería se conserva la pared de cierre, así como las cuatro arcadas que se abren a la piscina, hechos con sillares de piedra arenosa roja, muy deteriorada. La galería este conserva las dos arcadas adyacentes a la piscina, así como el arranque del muro de la valla, en el cual se abren dos hornacinas con un banco continuo, que podrían haber servido de vestuario o bien para tomar baños de vapor, en el supuesto de que la piscina correspondiera efectivamente al caldarium. La galería sur fue totalmente rehecha en la restauración mencionada, y la de poniente no se conserva.​ Historia La villa de Caldas fue en época romana una estación balnearia, fundada sobre los manantiales de agua caliente que brotan, en torno a la cual se desarrolló un casco urbano de importancia considerable al alto Imperio, como lo demuestran las inscripciones recuperadas. Es aun así dudosa su identificación con la Aquae Calidae mencionada por Plinio y Ptolemeo, que podría hacer referencia a Caldas de Malavella.​ Se tiene noticia de su creación desde 1750 y fue reedificado en 1770. En 1873 era propietario Salvador Nogués y Dalger, y en 1915 Antonia Nogués y Turrull. En 1929 lo era Salvador Nogués. Tiene un oratorio y capilla desde 1799. El edificio inicialmente más pequeño ha ido creciendo absorbiendo casas vecinas para convertir este espacio en un magnífico parque. Se ha efectuado una renovación total durante 1985 y 1986.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Termas romanas de Caldas de Montbuy. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya (ed.). «Conjunt Termal de Caldes». Pat.mapa: Jaciments (en catalán). (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última)..
Thermes romains de Caldes de Montbui

Les thermes romains de Caldes de Montbui est un site archéologique de la Rome antique situé dans la commune de Caldes de Montbui (comarque de Vallès Oriental), dans la province de Barcelone en Catalogne. Les thermes romains, datant du Ier siècle av. J.-C., subsistent de l'ancienne station balnéaire de Caldas, située au milieu de la ville actuelle. Ils sont déclarés protégé en tant que Bien culturel d'intérêt national. Historique À l'époque romaine, la ville de Caldas était une station thermale, fondée sur les sources chaudes qui jaillissaient, autour de laquelle s'est développé un centre urbain d'une importance considérable au début de l'Empire romain. Son identification comme Aquae Calidae mentionnées par Pline l'Ancien et Ptolémée, est encore douteuse. Description Les vestiges conservés, un bassin et la galerie qui l'entoure, ne sont qu'une partie d'un complexe thermal qui devait être beaucoup plus grand et qui devait avoir une fonction médicinale importante, comme en témoignent les inscriptions votives trouvées, certaines d'entre elles représentant des personnages importants de l'ancienne cité de Tarraco. La piscine, située au sous-sol de la station thermale, démolie en 1955-1956, a été restaurée par la Députation provinciale de Barcelone. L'intervention a consisté à refaire l'arc qui recouvrait le bassin (seul le début original a été conservé) et les arcs qui composaient la galerie sud. De même, l'ensemble des arcades adjacentes à la place a été conçu, afin de lui donner un aspect monumental. La piscine est réalisée en opus signinum, c'est-à-dire avec le travail de morceaux de pierre brisés et d'argile mélangés à de la chaux. Les mesures sont de 13,5 × 6,9 mètres. Le fond, auquel on accède par cinq marches enduites d'une couche de crépi, est recouvert de dalles d'argile. Le mur de clôture de l'aile nord de la galerie est conservé, ainsi que les quatre arcs qui s'ouvrent sur le bassin, réalisés avec de la pierre de taille en grès rouge très détérioré. La galerie est conserve les deux arcades adjacentes à la piscine, ainsi que le début du mur de clôture, dans lequel s'ouvrent deux niches avec un banc continu, qui aurait pu servir de vestiaire ou de bain de vapeur, en supposant que le bassin correspondait en réalité au caldarium. La galerie sud a été entièrement refaite lors de la restauration susmentionnée, et la galerie ouest n'est pas conservée. Notes et références Voir aussi Articles connexes Thermes romains Caldes de Montbui Histoire de la Catalogne Thermes romains de Sant Boi Liste de thermes romains Liens externes Ressource relative à l'architecture : Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Portail de l’histoire Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Catalogne
Biblioteca Ignasi Iglésias-Can Fabra

La Biblioteca Ignasi Iglésias-Can Fabra és una biblioteca pública de la Xarxa de Biblioteques Municipals. Ocupa tres plantes de l'antic Vapor del Rec, també anomenat Can Fabra, al carrer del Segre, 24-32. Història Sant Andreu de Palomar va ser un municipi independent fins al 1897, quan va ser annexionat a Barcelona. En aquells temps, es va anar transformant per les indústries que s'hi van instal·lar: la Fabra i Coats, La Maquinista i la Hispano Suiza. Hi havia molta activitat cultural i nombrosos ateneus d'entitats locals. Aquesta rica vida social va generar una voluntat en diverses iniciatives del barri perquè hi hagués una biblioteca al barri. El 1932 es creà la Comissió Pro-Biblioteca Pública Ignasi Iglésias, amb l'objectiu de treure de l'oblit la donació que Pere Coromines i el dramaturg i poeta andreuenc Ignasi Iglésias i Pujadas (1871-1928). van fer al poble de Sant Andreu el 1912. La biblioteca es va inaugurar la tardor del 1935, i ha tingut tres emplaçaments. Durant 55 anys va estar a la segona planta de la Casa de la Vila, actualment seu del districte, a la plaça d'Orfila. El 1990 es fa el primer trasllat, per manca d'espai i ampliació de serveis, a l'edifici Josep Pallach, al carrer dels Segadors, 2. Des del setembre del 2002, i fruit d'una gran reivindicació veïnal, la biblioteca s'instal·là a l'edifici rehabilitat de l'antic Vapor del Rec, i passà a anomenar-se Biblioteca Ignasi Iglésias - Can Fabra. Col·lecció Actualment, la biblioteca compta amb un fons de més de 130.000 documents en totes les temàtiques del coneixement i de diversos suports: llibres, revistes, diaris, CD, DVD i vídeojocs. A banda del fons bàsic, cal destacar les col·leccions: El llegat de l'escriptor Ignasi Iglésias és un fons de més de mil llibres de la seva biblioteca particular. Conté clàssics de la literatura i del teatre de finals del segle xix i de principis del segle xx. Són exclosos del servei de préstec, però es poden consultar a la biblioteca. Una àrea de documents que fan referència a la història de Sant Andreu, el barri i també el Districte. També hi ha un fons d'autors i autores locals. Hi ha un fons especialitzat en còmic que té més de 25.000 documents, la col·lecció més important de la Xarxa de Biblioteques Municipals de Barcelona i de Catalunya. La biblioteca publica guies de lectura d'aquest gènere narratiu, organitza activitats per a totes les edats, té dos clubs de lectura de còmic, acull exposicions mensualment d'artistes novells a l'espai Territori Mutant i anualment promou una exposició de gran format amb programació d'activitats associades. Referències Bibliografia VINYES I ROIG, Pau; RABASSA MASSONS, Jordi. Sant Andreu de Palomar i la Sagrera : com era i com és. Barcelona: Ed. DUXELM, 2009. ISBN 9788493693855 GRUP VERS.ALLES: MANUEL ÁLVAREZ. Sant Andreu de Palomar, més que un poble. Barcelona: Vers.art, cop. 1997 Enllaços externs Biblioteca Ignasi Iglésias -Can Fabra
Torre de la Riba

La Torre de la Riba és una obra noucentista d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. És un edifici rodejat per un jardí. Està format per dos cossos principals, un de planta baixa i dos pisos i l'altre amb una torre de tres pisos. La composició de l'espai i els detalls arquitectònics està molt treballada. Referències
Torre de la Vall del Bac

La Torre és una antiga casa forta en un promontori a la Vall del Bac, al terme municipal de la Vall de Bianya, en una situació immillorable per a vigilar la ruta cap al Ripollès, enfront l'església de Sant Miquel. Com una munió de fortificacions fou declarada bé cultural d'interès nacional. Arquitectura És una construcció medieval amb l'aparell romànic a les façanes de ponent i de migdia, amb restes de fortificació. La resta són afegits posteriors. Disposava d'una part d'habitatge format per un cos rectangular amb teulat a dues aigües i tenia planta baixa i un pis. En destaca, a la planta inferior, una espaiosa sala del període del romànic, que fa 15,5 m. de longitud per 5,3 m. d'amplada i que té cinc grans arcades que travessen la nau de nord a sud, sobre les quals descansa la coberta. Hi havia nu altre cos, integrat per la torre de defensa, de tres pisos, avui escapçada, on encara es poden veure restes dels matacans i les espieres. La construcció de la torre és més antiga que la resta de l'edifici. Va ser bastida amb pedra petita i pedra volcànica, i amb grans carreus als cantoners. Història Segons els documents antics, a la Vall del Bac hi havia dos castells. Un va ser la Torre, on visqué la família Bac. L'altre apareix esmentat amb el nom de Doscastells i es desconeix la seva ubicació. La història de la Torre de la Vall del Bac ha estat relacionada amb els Bac o Desbac, família de cavallers que residí i tingué propietats a la zona. Aquesta família, sobre la qual es tenen notícies des del segle xv, posseïdora del castell de Rocabruna, moment en què s'abandonà la casa pairal que tenien a la vall del Bac. Referències
Torre de Suchet

La Torre de Suchet és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La torre està situada fora del recinte del castell de Montjuïc, és de planta quadrada amb una obertura rectangular emmarcada amb pedra i una curiosa estructura d'espitlleres, a imitació de les medievals. Història Construïda pels francesos prop d'on hi havia hagut la torre de Sant Joan que va ser destruïda el 8 de juliol de 1809 accidentalment. La nova torre porta el nom del mariscal Louis Gabriel Suchet que fou l'encarregat de dirigir la voladura de fortificacions gironines el 1812 en retirar-se les tropes franceses, de la que se'n salvà. Durant el setge del 1843 una de les bombes del general Prim se'n va endur la part de dalt i la va deixar com és ara. Referències
Torre Suchet

La torre Suchet es una torre fortificada que, junto al Castillo de Montjuïc, forma parte de la antigua estructura defensiva de la ciudad de Gerona, España. Construida en 1812, figura en el registro del Inventario del Patrimonio Arquitectónico de Cataluña.​ Arquitectura Se ubica en la ladera de Montjuïc sobre el valle de San Daniel, fuera del recinto del castillo.​ De planta cuadrada y dos pisos de altura, la parte superior está parcialmente destruida y no conserva techumbre. Cuenta con troneras a tres niveles.​ Historia El castillo de Montjuïc fue construido en 1653. Originalmente el bastión contaba con cuatro torres defensivas periféricas, llamadas de San Juan, de San Daniel, de San Narciso y de San Luis. La fortaleza tuvo un papel especialmente destacado en la defensa de la ciudad durante el sitio de Gerona de la Guerra de la Independencia Española (1807-1814). En 1809 el castillo fue capturado por el Ejército Imperial Francés, iniciando una ocupación de cuatro años.​ En 1812 el mariscal Louis Gabriel Suchet ordenó la construcción de una nueva torre defensiva, junto al lugar donde antes estaba la torre de San Juan, destruida accidentalmente en 1809 al estallar la pólvora que almacenaba.​ La torre de Suchet fue la única que los franceses no volaron cuando se retiraron de la ciudad.​ En 1843 la torre Suchet resultó dañada en el bombardeo ordenado por Juan Prim para reprimir la revuelta de la Jamancia en Gerona, dejándola en su estado actual.​ Referencias
Torre Sacrest al carrer Bisbe Vilanova, 4 (Olot)

La Torre Sacrest al carrer Bisbe Vilanova, 4 és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Abans l'anomenaven "Sureda". Descripció La casa està rodejada de jardí. És de planta quadrada i té molta decoració clàssica. Les finestres estan molt decorades a la part alta i també les baranes de pedra. Té una cornisa sobre la qual hi ha uns cercles decorats. La teulada té quatre vessants, però al mig hi ha una torre-mirador amb columnes i arcs de mig punt -un a cada costat-. El seu repertori formal és neoclàssic i presenta una tipologia inspirada en una sèrie de masos de la comarca: casa de planta quadrada, amb teulada a quatre vessants i torre-mirador. Referències
Transfiguració de Rocafort de Vallbona

La Transfiguració de Rocafort de Vallbona és una església neoclàssica de Rocafort de Vallbona, al municipi de Sant Martí de Riucorb (Urgell), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La façana de l'església de Rocafort de Vallbona presenta dos cossos horitzontals dividits per una cornisa i rematats per un frontó triangular que abasta l'amplada de la nau central. La divisió vertical es fa en tres cossos mitjançant pilastres toscanes sobre podis. La porta d'entrada està coronada per un timpà semicircular. A la part central del cos superior hi ha un òcul quadrilobulat. Als laterals del cos inferior s'obren dos òculs el·líptics. El campanar és vuitavat, de dos cossos. Al superior hi ha una balustrada i un llanternó que el coronen. Interiorment és una església de nau única amb u absis completament recte. Només té una capella lateral situada al lateral dret més proper de l'altar major. Història El contracte per construir aquesta obra es va signar davant del notari de Bellpuig, Josep Gili, l'any 1848. S'hi especificava que l'obra seria feta pels mestres de cases de Bellpuig, Josep i Bonaventura Palau, responsables de la última reforma en estil neoclàssic. Antigament la parròquia era sufragània de Nalec. Començà a ser parròquia independent el 12 de juny de 1733. El campanar data de 1868. Referències
Çò de Saforcada

Çò de Saforcada és una casa eclèctica de Vielha, al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran), protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta de l'edifici principal d'un conjunt de construccions annexes relacionades amb diferents àmbits laborals situades al voltant d'un gran pati, formant un espai privat ben delimitat. D'aquest àmbit se'n deia "coto" o "auviatge" i permetia l'organització idònia per a la producció agrària. D'altra banda presenta la casa com a entitat social i simbòlica definida davant de la resta del poble. En aquest cas només s'ha conservat l'edifici principal destinat a habitatge, se sap, però, que també existia una borda annexionada i que hi havia un pati o "verger". L'estructura de la casa està formada per una paret de càrrega, dividida en tres cossos dels que resultaven sis crugies, els tres forjats eren de fusta (actualment bigues de formigó). A la coberta hi ha sis "lucanes" ("capochines"), una afegida posteriorment. Als anys 90 va patir una forta intervenció per adaptar l'edifici com a seu del Conselh Generau d'Aran, però no es va alterar la concepció arquitectònica original de l'edifici. Història No hi ha documentació que permeti saber l'any de construcció, però tanmateix les característiques arquitectòniques de la casa i la referència d'altres edificis semblants indiquen que pertany a finals del segle xix. El nom oficial de la casa és Saforcada però popularment es coneix com a "Çò des de Rafael" que va ser un llogater. En un principi la casa s'utilitzava com a segona residència, després es va compartimentar en tres espais, la part esquerra va funcionar com a barberia, el centre com a jutjat i la part dreta com a lloc d'estada dels Nacionals (arribats a Vielha el 1938). Al 1947, les estances adjuntes a la casa van acollir tècnics i treballadors de la FECSA que a més van construir barracons que després es varen enderrocar. El 1989, de manera provisional, l'Ajuntament de Vielha hi va establir la seva seu durant un any. El 17 de juny de 1991. En el 200 era la seu del Conselh Generau d'Aran. Referències
Castell de Claravalls

El Castell de Claravalls és un castell gòtic de Claravalls, al municipi de Tàrrega (Urgell), declarat bé cultural d'interès nacional. És un castell-palau documentat el 1172. Descripció És un castell situat en un turó dominant el poble. Consta de planta baixa i tres pisos, amb pati central. Ha sofert moltes modificacions, especialment afegits i obertures, no quedant gairebé res de la seva tipologia original, mostrant-ne una de bastant complexa. L'obra està construïda amb carreus de pedra rectangular i maçoneria, trobant-se encara habitat en el sector encara no enderrocat. L'obra original és del segle xv i pertany al gòtic, encara que com s'ha dit té moltes modificacions posteriors i actualment correspon a una reedificació del segle xvii. Referències
El Pati (Tàrrega)

El Pati o Plaça del Carme és una plaça de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Plaça de planta rectangular molt irregular, amb formes d'entrants i sortints i amb els quatre angles escairats. És de grans dimensions i és situada entre el nucli antic i el primer eixample. Tot el perímetre està rodejat d'arbustos de poca alçada que fan de balla respecte a l'exterior de la plaça. A més a més, hi ha la presència de bancs que també segueixen tot el perímetre intern. En els dos extrems curts de la plaça hi ha dos monuments erigits: el Monument als Països Catalans i el Monument a Ramon Carnicer. Just al centre hi ha una font-brollador d'aigua. La pl. del Carme està rodejada de comerços variats, habitatges i bancs que fa que sigui el centre neuràlgic de la ciutat de Tàrrega. Història El popular "Pati" rep aquest nom pel fet d'haver estat durant el segle xviii el pati d'armes de les casernes militars que hi havia al voltant, avui convertides en habitatges. Primer fou un típic passeig popular de Tàrrega, però els consistoris van tenir molt interès a arreglar-lo com a espai públic fins a convertir-lo en plaça com és avui. Comerços Està envoltada de molts comerços, majoritàriament relacionats amb la restauració. Els comerços que actualment envolten la plaça són: Pastisseria El Pati, El Liceu, Restaurant El Til·ler, Centre Òptic, Sabateria Badias i diverses entitats bancàries. Referències