NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mare de Déu del Port

La Mare de Deu del Port és una església dins del nucli urbà de la població de Llançà, a l'extrem de ponent del barri del Port, delimitada entre l'avinguda Pau Casals i el carrer dels Xiprers. El temple pertany al veïnat del Port de Llançà, a la parròquia de Sant Vicenç i al mateix temps és la capella del cementiri, situat al costat de llevant de l'església. Arquitectura Temple d'una sola nau amb la capçalera rectangular orientada a migdia, molt reformada. La nau està coberta per un sostre de revoltons sostingut per dos arcs formers apuntats, recolzats als murs laterals del temple. L'absis, en canvi, té el sostre pla i està obert a la nau mitjançant un arc triomfal apuntat, sostingut per dues impostes motllurades encastades als murs laterals. La sagristia, situada al costat de llevant de l'absis, està coberta per una volta d'aresta amb llunetes, sostinguda per una cornisa motllurada. La façana principal, orientada a tramuntana, presenta una portalada d'arc de mig punt adovellat actualment reformada, amb la següent inscripció gravada: "1691 / SIT NOMEN DOMINI BENE / DICTUM: IAN LLUIS: TRESSER / RRES : ARMITA". Damunt de la porta hi ha una fornícula de mig punt restituïda amb la imatge de la Verge i un petit rosetó també reformat. La façana està coronada per un campanar d'espadanya d'un sol ull de punt rodó, cobert amb teuladeta de dues vessants. La façana de ponent presenta un altre portal d'accés a l'interior del temple. És d'arc de mig punt adovellat, amb un gravat inscrit a la part superior i una creu amb peanya: "1692 / FRA IOAN". La porta està protegida per un cobert embigat, sostingut amb mènsules esglaonades fetes de maons. Al seu costat hi ha les restes del que es podria identificar com una antiga capella lateral. Conserva una arcada de mig punt bastida amb maons. El temple està arrebossat i emblanquinat, tant a l'interior de l'edifici com a l'exterior. Història Edificada a finals del segle xvii, l'any 1691, tal com apareix a les dovelles de l'arc de la porta. Es diu que la construcció d'aquest temple va ser obra del mariner Joan-Lluís Tresserres, com a promesa feta en alta mar i en agraïment per haver-se salvat d'un greu temporal al mar. L'antiga imatge va desaparèixer el 1936 i actualment s'hi venera amb molta devoció la Mare de Déu del Carme, amb una popular festa i processó al voltant del 16 de juliol. Al cementiri de Llançà s'hi guardà durant molts anys el fragment de columna de marbre esculpida pel Mestre de Cabestany, procedent de la portada de l'església de Sant Pere de Rodes, que avui és al Museu de l'Empordà de Figueres. Al cim de la columna hi havia hagut un capitell també procedent del mateix lloc. Referències Enllaços externs 162 Llançà, Sant Vicenç {Bisbat de Girona} Arxivat 2019-01-30 a Wayback Machine.
Santa Maria del Vilaró

Santa Maria del Vilaró, o Santa Maria del Puig, és una ermita romànica del municipi d'Olius (Solsonès) protegida com a bé cultural d'interès local. Fou construïda escapçant la primitiva església de Santa Fe d'Anseresa. Descripció És una capella romànica amb modificacions. La primitiva església fou escapçada i en lloc de l'absis s'hi afegí una altra església documentada com a Santa Maria del Vilaró, formant un conjunt d'església d'una nau i absis rodó. La nau coberta amb volta és d'arrencada gòtica i coronament arrodonit. Té arcs preabsidials i torals similars. L'absis també té el mateix tipus de volta. El parament de l'església primitiva és de pedres treballades a cops de maceta en filades i sobrealçada. La part baixa del frontis és feta de grans blocs rústecs. La porta al mur sud és d'arc de mig punt resseguit per dovelles. La construcció de l'església posterior és amb parament de carreus en filades. L'absis és damunt d'un sòcol format per grans blocs. Aquesta filada de grans blocs, continua per la nau, fins a l'obra del segle xi. Té una finestra de doble esqueixada a l'absis. Història La primitiva església de Santa Fe d'Anseresa surt citada en l'acta de consagració de Sant Esteve d'Olius. Per construir la nova, fou escapçada l'any 1079. L'any 1163, Pere del Vilaró i la seva esposa Bernarda, entre altres llegats, deixen a Santa Maria del Vilaró la meitat del mas de "Bello Solano" (Bell Solar), que posseïen junt amb Bernat de Vilaró, l'any 1163. Eren els primers temps en què entraren en la possessió del mas d'Anseresa. Al segle xvi, Santa Maria del Vilaró s'anomenava Santa Maria del Puig. S'hi celebrava la missa en la festa de l'Anunciació i l'hereu del Vilaró pagava les despeses i donava dinar al rector i altres capellans si n'hi havia. Referències Enllaços externs Ermita de Santa Maria de Vilaró, fitxa del catàleg de béns a protegir del Pla d'ordenació urbanística municipal.
Kostel Panny Marie (Olius)

Kostel Panny Marie, katalánsky Santa Maria del Vilaró, je stavba v obci Olius. Je katalánskou kulturní památkou lokálního významu (IPAC 17454). Popis Románský kostel z 11. století stojí na místě původního kostela Santa Fe d'Anseresa. Tvoří ho chrámová loď a zaoblená apsida. Loď je zakončena gotickou klenbou. Spodní část fasády je z velkých kamenných bloků. Apsida má dvojité okno. Nad vchodem je zvonička s jedním zvonem přistavěná v 19. století. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Santa Maria del Vilaró na katalánské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Panny Marie na Wikimedia Commons
Santa Maria del Villar

L'actual ermita de Santa Maria del Villar és una ermita romànica del terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental, dins de l'àmbit de l'antiga parròquia rural de Sant Mateu de Montbui, actualment integrat en el terme del poble de Riells del Fai. Està situada al costat de llevant de la important masia del Villar, que pertany al terme municipal de Sant Feliu de Codines; el límit dels dos termes municipals passa justament entre la masia i la capella. Aquesta església era una de les parròquies medievals de la baronia de Montbui, i va passar més tard a dependre de Santa Maria de Caldes de Montbui. Actualment està inclosa en el bisbat de Vic i pertany a la parròquia de Sant Feliu de Codines, que és molt més a prop que Sant Vicenç de Riells. El lloc del Villar és documentat des del 1007, i l'església, des del 1195, tot i que es conserva una acta de consagració de l'església datada el 1193, però és apòcrifa. És una església poc documentada, al llarg de la història. Es tracta d'un temple d'una sola nau rectangular, de dimensions reduïdes, amb absis semicircular a llevant, com manen els cànons del romànic. La volta de l'absis és romànica, de quart d'esfera, però a la nau la coberta és barroca, fruit de les diverses modificacions que ha sofert l'ermita al llarg dels anys: allargament de la nau pel costat de ponent, nova construcció de les façanes nord i oest... S'hi conservava una talla romànica de la Mare de Déu de la Llet, que desaparegué a la guerra civil. Actualment hi ha una reproducció fidel, però moderna. En aquesta església actualment només s'hi fa una celebració religiosa a l'any, el dia de l'Aplec, molt popular a Sant Feliu de Codines, que es fa el dilluns després de la primera pasqua (dilluns de Pasqua). Referències Bibliografia Anglada i Bayés, Manuel; Camps i Sòria, Jordi; Pladevall i Font, Antoni. «Mare de Déu del Villar». A: Joan-Albert Adell i Gisbert. 18 El Vallès Occidental, el Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991 (Catalunya romànica, XVIII). ISBN 84-7739-271-4. Gavín, Josep M. Inventari d'esglésies. 23, Vallès oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990. ISBN 84-7306-410-0. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Maria del Vilosell

L'església de Santa Maria es troba a la part alta del nucli del Vilosell. És un edifici d'origen romànic però que ha sofert múltiples transformacions al llarg dels temps, entre les quals hi ha la desaparició de l'absis semicircular primitiu i el trasllat de l'accés del mur de migdia al mur de ponent. És d'una sola nau coberta amb volta de canó lleugerament apuntada amb l'afegit de capelles a banda i banda. Podem diferenciar aquesta part més antiga, d'un moment romànic, de la més recent, barroca, ja que es tracta de volta de canó i arcs torals. Als peus s'hi bastí el cor. Al costat de l'evangeli hi ha la capella del santíssim amb un gran mural pintat després de la guerra civil (1936-1939) per un artista de la Granadella. El parament murari és a base de carreus de pedra ben escairats i de grans dimensions deixats a la vista. En la restauració s'ha recuperat l'arquivolta exterior de la portalada original que resta tapada amb una vidriera. Pel que fa a la façana exterior, respon a la segona campanya constructiva del segle xviii. La façana és força austera, llisa totalment a excepció de l'entrada. Es tracta d'una porta d'arc de mig punt amb falses pilastres acanalades, sobre seu un entaulament mixtilini que està rematat amb un nínxol que reprodueix l'estructura de la portada amb la figura de la Verge. Té una torre campanar de secció poligonal a la part dreta dels peus. Les cobertes són a dues aigües de teula àrab. Referències
Santa Maria de l'Estrada

Santa Maria de l'Estrada és una església del poble de l'Estrada, al municipi d'Agullana, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció La capella de Santa Maria de l'Estrada és d'una nau, amb tres capelles laterals per banda i absis poligonal (cinc cares). Al frontis hi ha la portalada, rectangular amb pedra granítica; sobre la llinda hi ha una mena de frontó triangular amb una fornícula i al damunt, dins d'un cercle, la data 1780. Al bell mig de la façana hi ha un rosetó i sota el vèrtex de l'hastial un ull de bou monolític. A l'extrem sud del frontis hi ha la base quadrada un cloquer. Història Santa Maria de l'Estrada apareix esmentada els segles XII i XIV, encara que l'edifici actual sigui de 1780. Tanmateix, Monsalvatge parla del fet que durant la invasió francesa de 1675 es va fer servir de quarter de cavalleria. Referències
Église Sainte-Marie de l'Estrada

L'église Sainte-Marie de l'Estrada est un édifice religieux du XVIIe siècle situé dans la commune d'Agullana, en Catalogne (Espagne). Elle est classée dans l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne. Description L'église Sainte-Marie de l'Estrada comprend une nef, trois chapelles latérales et une abside polygonale à cinq côtés. Le portail de l'église, en granit, est surmonté d'un triangle dans lequel s'inscrit une coquille Saint-Jacques au-dessus d'un cercle où figure la date de 1780. On trouve sur cette même façade une rosace et, encore au-dessus, un œil-de-bœuf, juste sous le toit. Histoire L'église Sainte-Marie de l'Estrada est mentionnée au XIIe siècle, puis au XIVe siècle. Durant l'invasion française, en 1675, l'église sert de quartier pour la cavalerie. L'édifice dans sa forme actuelle date de 1780. Voir aussi Liens externes Fiche sur le site de la Generalitat de Catalogne Fiche sur l'Inventaire du patrimoine architectural de Catalogne Notes et références Portail du catholicisme Portail de la Catalogne Portail de l’architecture chrétienne
Santa Maria i Sant Joan d'Oló

Santa Maria i Sant Joan d'Oló, o Església vella de Santa Maria d'Oló, és l'antiga església parroquial de Santa Maria d'Oló, del terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès. És l'antiga església parroquial, situada en el punt més enlairat del poble de Santa Maria d'Oló, que ho fou fins a la construcció, en un lloc més cèntric, de l'actual església de Santa Maria d'Oló. Descripció Es tracta d'un edifici d'una sola nau, cobert amb una teulada a doble vessant, amb capelles laterals afegides, un absis rectangular i un campanar esvelt en forma de torre. La porta d'accés està coronada per un arc de mig punt, a sobre del qual hi ha un frontó partit, amb un escut al centre i dos florons. Flanquejant la porta trobem en relleu una pilastra a cada cantó. En la portalada hi ha gravada la data de 1646. Un ull de bou s'obre en la part superior de la façana, En l'absis hi podem veure les restes d'una finestreta tapiada. L'aparell és obrat amb carreus irregulars de calcaria i gres, sense ser disposats en filades. L'interior de l'església és fosc. A l'entrada hi ha un cor i l'església és coberta amb volta d'aresta falsificada. En ella s'hi guarden retaules barrocs, com el de l'altar major, retaule realitzat el 1663 cóm el realitzat al 1640també situat a l'altar major. També en trobem un altre realitzat al 1772 situat al lateral dret de l'altar just al costat del presbiteri. Història Documentada des del 999, el 1083 ja consta com a parròquia, depenent de la família Oló fins al 1332. En el decurs dels segles posteriors ha sofert constants transformacions que han desfigurat del tot l'aspecte inicial. Tot i que no semblen quedar restes de l'església romànica, al Museu Episcopal de Vic es conserva una creu processional romànica del segle xiii. Tanmateix, no es pot descartar que restin elements de la construcció primitiva entre les parets del temple actual. L'església actual, parroquial fins al 1963, fou construïda vers el 1646, i ocupa el mateix solar de les altres esglésies consagrades el 999 i el 1166. És un edifici de pedra, de nau amb capelles laterals i un campanar esvelt, que guarda encara el retaule major fet el 1663. Va ser reformada a principis de la dècada de 1990. Bibliografia BENET I CLARÀ, Albert; MATAS I BLANXART, Maria Teresa. "Santa Maria d'Oló". A: XI El Bages. Barcelona, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Catalunya Romànica, XI). ISBN 84-85194-57-8 GAVÍN, Josep M. "Bages 5". A: Inventari d'esglésies. Barcelona: Artestudi Edicions i Arxiu Gavín, 1979. ISBN 84-85180-18-6. Enllaços externs Santa Maria d'Oló en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya Referències
Santa Maria Magdalena de Vergós Guerrejat

Santa Maria Magdalena és una església de Vergós Guerrejat inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església és dalt del turó del poble, oberta a una plaça, i adossada al primitiu Castell de Vergós Guerrejat, per un costat i per l'altre, a l'antiga rectoria. L'edifici presenta planta rectangular, d'una sola nau, capçalera plana i torre campanar. La seva coberta exterior és a doble vessant i disposa d'un ràfec de teula i maó al voltant del seu perímetre. A la façana principal hi ha la porta d'accés d'estructura allindanada amb treball motllurat. Damunt seu hi ha un escut esculpit amb un gos rampant, símbol de la família Meca. Aquesta façana principal també presenta tres óculs, dos de laterals i un damunt de la porta d'accés, així com, dues finestres rectangulars emmarcades per carreus de pedra picada, una d'elles però, tapiada. L'edifici també disposa d'una torre campanar d'estructura quadrada a un costat de la façana principal, oberta amb quatre ulls d'arc de mig punt, ràfec de teula i maó al voltant del seu perímetre i coberta exterior a quatre vessants. L'interior de l'església ens mostra la nau de quatre trams amb pilastres adossades i cornisa correguda. El cor es disposa als peus de l'església, amb una volta de creueria, destacant la decoració esculpida a la clau de volta, i que ens mostra, el dibuix d'un gos, al mig d'aquesta, i amb quatre caps sobresortits, que volten la seva estructura rodona. L'obra presenta un parament exterior de pedra calcària disposada en filades regulars, així com carreus treballats amb pedra picada. La pica baptismal és al baptisteri de l'església. Consta d'un peu baix i una copa adornada amb lòbuls i una sanefa superior geomètrica. El seu interior és llis. Actualment està pintada. Història La primitiva església romànica durant el segle xi està documentada en el bisbat de Vic però al segle xiii ja estava inclosa al de la Seu d'Urgell. L'any 1312, Galceran Sacosta, ardiaca de la Seu d'Urgell i futur bisbe de Vic, va visitar la parròquia, que estava situada dins el diaconat de la Vall de Lord. Al segle xvi, va passar al bisbat de Solsona. L'església romànica ja no existeix i la nova es va construir gràcies a l'aportació econòmica de Manuel Meca, senyor del lloc. Va ser beneïda el 8 d'octubre de 1720. Els senyors de Meca van fer diferents donacions a la parròquia. Referències
Santuari de la Mare de Déu de l'Esperança

La Mare de Déu d'Esperança és un santuari i ermita a poc menys d'un kilòmetre al nord de la vila de Cruïlles davant de la qual es dreça una creu de terme. El paratge és conegut popularment amb el nom d'"Esperança" (sense l'article). La capella i la casa de l'ermità formen un sol cos d'edificació cobert amb teulat a dos vessants sobre els murs laterals, la qual cobreix també un gran pòrtic o galilea. Al fons hi ha la façana amb la porta, amb llinda monolítica i motllures i un òcul en la part de la capella, on hi ha també una pila beneitera decorada amb testes alades. L'esglesiola és d'una nau coberta amb volta de llunetes, amb motlluratges; hi ha dues capelles laterals, a cada costat, que tenen voltes de creueria. En diferents murs hi ha restes de pintura mural dels segles xviii i xix; al frontis, pintada, hi figura la data 1755. La imatge titular, al cambril, és una petita talla barroca, actualment "vestida"; hi ha fragments dispersos d'un retaule barroc. La construcció és de rebles i morter, amb carreus angulars. Trona de pedra situada a la galilea del santuari, al cos lateral de l'edificació que tanca aquest pòrtic pel sud a l'alçada del pis. Recolzada en una gran mènsula decorada amb un cap alat, el basament presenta motllures decorades amb nombrosos motius escultòrics en relleu. La barana, a la part frontal, té un requadre on, en alt relleu, s'hi representa la Verge amb l'Infant a coll. Completen la decoració quatre columnetes i altres motius geomètrics. A sota i a sobre del relleu de la verge hi ha una inscripció amb una part esborrada: "FRAN ANTOLI COLLS ME FECIT FRA IAUMA IS". La trona és de pedra sorrenca de color marronós clar. Al mateix pòrtic i al mur oposat al de la trona hi ha rastres ja insignificant de rajoles decorades en blau. A les rajoles del sostres hi ha pintada la data 1833. «Amb data del 13 de maig d'aquest any (1413) el Dr. Pere Garriar, vicari general del bisbe Ramon Descatllar, publica una circular en la qual fa constar que alguns fidels fan vida eremítica en la dita capella, i que havent-la edificat "de novo" i havent-hi col·locat un altar a honor de la Verge Maria, necessitava encara la reparació d'ornaments. A tal fi venia a publicar una indulgència, que renoven el prelat esmentat en 1414, Dalmau de Mur en 1415 -17 i Andreu Bertran en 1427» (L.G. Constans, op. Cit. P.122). Fa pocs anys que s'ha recuperat l'aplec popular del diumenge següent al 8 de setembre. Hi ha moltes oracions, goigs i cobles dedicades a aquesta marededeu de Cruïlles. Mn.Joan Marquès, fill del poble, ha difós molt la seva devoció i ha escrit sobre la història del santuari i la Mare de Déu d'Esperança. Referències
Santuari de Paller

El Santuari de Paller és un edifici històric del municipi de Bagà (Berguedà) que va ser construït entre el 1747 i el 1748. L'antic santuari era a la masia del Paller de Dalt, on encara hi ha restes de l'església, ja esmentada l'any 1200 i que tenia molts devots. Depenia del monestir de Bagà i la primitiva església fou encara refeta el 1687. El 1747 s'inicià la construcció de l'actual santuari segons traça de Francesc Morató a l'indret del Paller de Baix, a dos quilòmetres de la vila de Bagà, en un paratge acollidor, tranquil i d'una serena bellesa, a prop de l'anomenada Font dels Banyadors (per això també es coneix com a Santa Maria dels Banyadors), on era costum que els devots s'hi banyessin i que se n'emportessin aigua considerada miraculosa. A partir del 1772 el santuari fou ornamentat amb retaules i altars que foren destruïts, en bona part, l'any 1936, tot i que en l'actualitat, les pintures que decoren la paret i la volta s'estan restaurant, com també el magnífic retaule barroc que orna l'altar major. L'església és d'una sola nau d'estil neoclàssic amb volta de mig punt, mentre que l'estructura i ornamentació del retaule principal és d'estil barroc, destacant-hi la imatge de la Mare de Déu, d'estil neoclàssic, que acapara l'estima i la devoció dels habitants de la vall del riu Bastareny. El segon diumenge de setembre s'hi celebra l'aplec de la Mare de Déu de Paller. En l'actualitat, al costat del Santuari hi ha una àrea de pícnic i el santuari disposa de restaurant i allotjament en forma d'hostal i també de refugi al formar part del Camí dels Bons Homes. Enllaços externs Santuari de paller Referències
Bassa de Sarradé

La Bassa de Sarradé és un petit llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. «El nom prové del basc "Sarra-toi" (zarra significa "escòria", i també "arranque en el arrastre de bloques del río", o "arena gruesa del río", i -toi, sufix que indica abundància)». El llac, d'origen glacial, està situat a 2.408 metres d'altitud, a la part alta de la Vall de Sarradé. Drena cap a l'Estany de Sarradé (SSO). Rutes Remuntant el Barranc de Sarradé, des de l'Estany de Llebreta; per a vorejar després la riba oriental de l'Estany de Sarradé i pujar per la Canal de Sarradé d'Amont. Referències Bibliografia Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001) Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007) Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
Can Seguer (Maçanet de Cabrenys)

Can Seguer és una obra del municipi de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Mas format per tres cossos rectangulars, dos d'ells units per la testa. El cos de tramuntana està format per dues crugies encarades a ponent, el de migdia per dues, perpendiculars a l'anterior. El tercer cos situat a ponent dels dos anteriors, tocant a tramuntana, té una crugia. El mas és de planta baixa i dos pisos, mentre la coberta presenta dues aigües a cascun dels cossos. Naturalment, hi ha altres construccions afegides a la banda de tramuntana, però no afecten l'estructura essencial del mas. Les façanes estan arrebossades, entre que les obertures i finestres estan emmarcades per pedres ben tallades, el qual produeix un contrast visual i cromatis. Construïda fa relativament de pedra ben tallada. L'accés principal es realitza mitjançant una llarga escala lateral orientada a ponent, que supera el desnivell de terreny de la banda de migdia. Referències