NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ballesters

Ballesters és una masia del municipi de Riner (Solsonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular, de grans dimensions, i teulada a dos vessants i orientada nord-sud. La porta, a la cara est, és d'arc de mig punt adovellada i la resta d'obertures són balcons i finestres allindades. Entrada amb sòl de pedra i sostres de bigues. Adossats a la casa i al seu entorn hi ha gran quantitat de coberts. Història La situació de la masia, dalt d'un turó que domina la vall, dona a suposar que seria un cos pertanyent al castell de Riner, en el qual hi seria hostatjada una guàrdia de ballesters. En les publicacions d'en Joan Serra i Vilaró, sobre la Universitat literària de Solsona, surt, l'any 1802, un Fra Lluís Ballester, P. Provincial, possible fill descendent d'aquesta masia. Referències
Can Cardús de les Orioles

Can Cardús de les Orioles és un edifici de Terrassa (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia de planta rectangular, amb planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dos vessants. La façana principal és a migdia, perpendicular al carener i de composició simètrica. La planta baixa té un portal d'accés en arc de mig punt adovellat i cobert per un atri de columnes toscanes de ciment, que suporten una tribuna del pis superior. Tot aquest conjunt és un afegit d'èpoques posteriors. A la resta de la façana apareixen quatre finestres, dues a la planta baixa de factura molt senzilla i dues a la planta superior amb brancals de pedra i llindes motllurades que presenten uns relleus centrals amb les inscripcions de 1592 i 1588. Façana acaba amb una cornisa de teules i rajoles i amb una pedra de fil d'escaires. La resta amb estucat de color blanc. A la façana de llevant hi ha un seguit de finestres, també de pedra, amb la inscripció 1588. Referències
Can Torrella del Mas

Can Torrella del Mas és una masia de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció El conjunt consta de diversos cossos, el principal d'estructura basilical, format per planta baixa i dos pisos, amb coberta de teula a dues vessants. La façana principal, a migdia, té centrada la porta d'accés, adovellada, d'arc de mig punt, i dues finestres als pisos superiors, d'inspiració gòtica, amb arcs lobulats. A la banda esquerra hi ha un cos avançat que mostra obertures del mateix tipus. A la part posterior hi ha diverses dependències destinades a ús industrial. Història Sembla que l'origen d'aquesta antiga masia, coneguda anteriorment amb el nom de "Mas Bartu", es pot situar vers el segle xv, si bé el seu estat actual reflecteix les successives modificacions efectuades al llarg del temps, en especial les d'època recent. (Datació per font) Referències
Castell de Bellveí

El castell de Bellveí es troba al bell mig del nucli de població homònim, a llevant del municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), i està declarat com a bé cultural d'interès nacional. Història L'indret fou conquerit pels comtes i bisbes d'Urgell a l'inici del segle xi. Una de les primeres mencions documentals data de l'any 1040, en què apareix citat entre les fortaleses pertanyents a la canònica de la Seu d'Urgell en l'acta de consagració. La supeditació a l'església urgellesa es confirma en un document de l'any 1046-1047 en el qual el bisbe Guillem d'Urgell i els canonges de la Seu reconeixen la cessió del castell a favor del vescomte Guillem Miró, en virtut d'una convinença pactada entre el seu pare Miró i el bisbe Ermengol. (Donat que el bisbe Ermengol va morir el 1035, s'ha de suposar que abans d'aquesta data ja existia el castell de Bellveí). Bellveí formà una quadra autònoma dins el terme de Guissona, la qual és documentada des del 1047; consta que en aquest any els esposos Guillem i Adalèn vengueren al sacerdot Guillem una peça de terra in quadra de Belovezino pel preu de sis sous. Dels senyors de la quadra hi ha poques notícies posteriors. El 1196, en un document de Ramon de Cervera hi signa Ramon de Belvedino, que podria tractar-se del castlà de Bellveí. Altres personatges cognomenats Bellveí es documenten en escriptures dels segles xii i xiii. Segons els fogatjaments del segle xiv, era senyorejat per la família dels Sacirera (consten 10 focs en 1365-70 i 14 focs el 1380) i al segle xv ho va ser pels Agulló-Pinós, que reberen de Felip V, a l'inici del segle xviii, el marquesat de Gironella i que en van mantenir els drets fins a l'abolició dels senyorius jurisdiccionals al segle xix. Arquitectura Com tants altres castells de la comarca, en perdre la funció militar al segle xvi, va transformar-se en un gran casal senyorial que és el que ens ha pervingut en gran manera, tot i que molt transformat per les successives divisions en habitatges separats. Es devia construir en època de Miquel d'Agulló i de Pinós. La façana oest és la més interessant de tot l'edifici; en aquesta trobem una porta d'accés a mà dreta amb una llinda de pedra que conté la inscripció «FETA A FER PER RAMON GADIEL». A la segona planta veiem dues portes balconeres amb balcó i barana de ferro forjat, una de les quals conté una llinda amb la data «1700» inscrita al centre. En aquesta mateixa planta observem un parell de finestres amb ampit d'escàs interès. A la façana nord hi ha un gran contrafort. A la segona planta s'obre una porta balconera amb balcó de forja, mentre que a l'esquerra d'aquesta apareix una finestra simple. La planta superior encapçala l'edifici amb dues finestres rectangulars més. A la façana sud-est prenen un gran protagonisme unes escales que donen accés a una estructura cilíndrica que antigament funcionava com a cisterna. Algunes de les obertures d'aquesta façana han estat tapiades, degut al deteriorament que sofreix aquesta part de l'edifici. Per acabar, la façana sud presenta una sèrie de finestres rectangulars de diferents dimensions. Referències Vegeu també Castell d'Enfesta Palau Berenguer d'Aguilar
Ermita de Sant Antoni (Porrera)

Sant Antoni és una ermita al municipi de Porrera (el Priorat) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'ermita fou bastida cap al 1610 i refeta el 1773. El 1809 fou ocupada pels francesos que la profanaren. Durant la Primera Guerra Carlina, el 1836, fou fortificada. Durant la Tercera Guerra Carlina fou cremada el 1873 i el 1880 el rector Domingo Barceló n'inicià la reconstrucció. En Josep Maria Simó, ric propietari local, pagà una nova imatge i hom hi traslladà el retaule de la Verge del Carme, procedent de l'església parroquial. Fou de nou malmesa el 1936. A causa de tot el seguit de vicissituds passades, l'edifici no conserva vestigis de les diferents èpoques i té molt escàs valor artístic. Edifici de planta rectangular amb un petit annexa a la capçalera, destinat a sagristia, bastit de maçoneria i obra arrebossada i pintada i cobert per teula a dos vessants. Interiorment es resol en una sola nau amb capçalera plana i dividida en cinc tramades i cor a la primera. D'un fris continu a cada costat fins al nivell del presbiteri. La façana presenta la porta en arc de mig punt i porta de fusta d'una derna amb la data de 1885, i un ull de bou. És resolt per un campanar d'espadanya. No presenta un especial valor artístic. Notes Enllaços externs «Ermita de Sant Antoni». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Fumera del Gas Reusense

La Fumera del Gas Reusense és una xemeneia d'obra vista situada al municipi de Reus (Baix Camp), a l'avinguda de Marià Fortuny, i que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una fumera o xemeneia que formava part de l'antiga indústria "Gas Reusense". És de planta quadrada amb faixes verticals, que emmarquen les arestes del primer cos de l'element. Rematant la part inferior trobem una arqueria de coronament. El cos central està format per un llarg tub cilíndric de diàmetre decreixent a mesura que l'alçada és major. Té unes disset anelles metàl·liques a manera de suport distribuïdes per tota la fumera. La cornisa està centrada amb motllures de filet a manera de ratlles coronant el conjunt. Tota la xemeneia està feta de maó deixat a la vista. Història La "Sociedad Gas Reusense" va ser fundada el 1854, entre d'altres per Macià Vila, i es va instal·lar entre l'inici de l'antic camí de La Canonja, la riera de Miró i els horts per on més tard va passar la via del tren a Tarragona. Les instal·lacions es van inaugurar el 1856. Subministrava gas a la ciutat de Reus per a la il·luminació pública i per al consum particular, a partir d'energia tèrmica. El 1899 generava també electricitat, que distribuïa per la ciutat. La fumera es va construir per a la fàbrica d'electricitat. L'empresa Gas Reusense va desaparèixer el 1969 absorbida per "Catalana de Gas y Electricidad". Referències Enllaços externs Fumera del Gas Reusense. Ajuntament de Reus
Mare de Déu d'Argimon

La Mare de Déu d'Argimon és una petita capella romànica que fou afegida al castell d'Argimon segurament ja al segle x. La primera referència, el 1050, esmenta la fortificació propietat de Ponç Guerau de Cabrera; Ramon Berenguer III, comte de Barcelona, va cedir a Guerau Ponç, vescomte de Cabrera, el territori que formà la parròquia de l'ermita el 1106. Es creu que el culte marià es remunta a la consagració de la capella però això no apareix reflectit fins al 1279, en què s'integrà sota la jurisdicció religiosa de Sant Martí d'Esparra. Com a dependents dels Cabrera, els Vilademany regiren la propietat fins al segle xvii. L'any 1420, en la revolta pagesa que sacsejà la comarca contra els senyors feudals, l'ermita fou cremada, però s'hi continuà el culte tot i que restà en molt mal estat. Al segle xvii, Joan des Palomar, vicari general del bisbe Andreu Bertran, demanà permís als senyors d'Argimon i recaptà diners per a refer-la mitjançant subscripció popular; el temple no pogué ésser reconstruït fins al segle xviii. S'aixeca un nou edifici, l'església actual, al mateix lloc on havia estat enderrocat el castell. Arquitectura El primitiu castell fou destruït al segle xiv. El cos de l'edifici, conegut actualment per la seva capella, consta de dues naus separades per una ample arc rebaixat que sembla molt posterior a l'obra general. La capçalera s'orienta al sud, per tal d'adaptar-se a la morfologia del terreny. De fet en el mur nord podem veure la roca de la muntanya com penetra en les naus. La nau del costat nord-est té una planta entre rectangular i trapezial i al mur sud-est s'hi obre la porta d'entrada feta amb dos arcs de mig punt adovellats i en gradació. La nau del costat sud-oest és de planta romboïdal, capçada per un absis semicircular força irregular, amb una finestra de doble esqueixada de secció rectangular, centrada. Al costat de la finestra hi ha una petita fornícula. Les dues naus han estat cobertes amb volta de canó i l'absis amb volta de quart d'esfera. El paviment que es conservà fins a la restauració era format per lloses de pedra. La façana nord-est conserva restes d'una mena de ràfec sobre la porta d'entrada. L'arc exterior d'aquesta té una mena d'impostes a l'intradós molt rústiques, sense decorar. Al seu damunt hi ha una esvelta espadanya d'un sol ull, molt alta, possiblement de construcció posterior al temple primitiu. Tant l'interior del temple com la façana de la porta d'entrada conserven restes de morter, indici que havien estat totalment arrebossades. Actualment s'ha deixat la pedra vista i es pot observar l'aparell format per carreus no gaire regulars, col·locats a trencajunt en filades horitzontals, segons els tipus constructius del segle xi. Referències Enllaços externs Generalitat de Catalunya. Patrimoni Castell d'Argimon a Catalunya Medieval
Sagrada Família de Navars

Sagrada Família de Navàs és una església del municipi de Navars (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Navàs és un edifici d'una àmplia nau central, amb un transsepte molt marcat. De gran alçada i construïda en diferents etapes, respon al disseny original projectat a finals del s.XIX. En un estil que podem qualificar d'esteticista-eclèctic, centra la plaça que porta el seu nom i constitueix un element característic de Navars. Història L'any 1897 fou beneïda la primera l'església de Navàs amb caràcter de tinença parroquial. El Municipi era encara Castelladral, però el raval de "Les Cases de Navàs" creixia espectacularment al peu del Llobregat. L'any 1906 esdevingué parròquia independent. Malmesa el 6 d'octubre de 1934, un cop acabada la Guerra Civil començà una restauració, primerament a l'interior i el 1950 començà l'ampliació dirigida per l'arquitecte barceloní A. Tintoré. El 31 de desembre de 1979 es beneí l'altar dissenyat per J.B. Torres. Referències
Sant Joan Evangelista de Porrera

Sant Joan Evangelista de Porrera és una església del municipi de Porrera (Priorat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Edifici de planta rectangular, bastit de maçoneria amb reforç de carreus als angles i cobert per teula a dos vessants. Interiorment es resol en tres naus i creuer sobresortit, la principal amb tres tramades i cor a la primera. D'un fris continuo arrenca la volta, de mig punt, reforçada per arcs faixons, amb llunetes, cúpula al creuer i absis amb petxina. Les voltes laterals són d'aresta. La façana presenta un ull de bou i la portalada, de pedra, és decorada amb volutes laterals, una fornícula i rematada per un frontó triangular. El campanar, als peus, és d'obra vista i planta octogonal. Història La nova església, bastida en substitució d'una anterior, fou decidida el 1754, previ un acord dels veïns que cediren diverses rendes per a tal fi. L'edificació comportà la destrucció d'edificis antics que hagueren d'aportar el solar i se n'encarregà el mestre d'obres de Falset Joan Oliver i el seu fill, per un import total de 17.556 lliures. La primera pedra fou col·locada el 9 d'agost de 1763 i bou beneïda el 29 de setembre de 1771. Hom hi instal·là altars procedents del temple antic i el 1776 un orgue construït a Reus. Durant l'ocupació dels francesos fou convertida en estable i el 1833 es renovà el campanar. Durant la Guerra Civil es cremà l'arxiu parroquial i la totalitat dels altars. La cúpula, molt malmesa, s'ensorrà durant la dècada de 1980 i l'estiu del 1987 es van enllestir les obres de reconstrucció. Referències Enllaços externs «Sant Joan Evangelista de Porrera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Martí de Riner

Sant Martí de Riner és una església del municipi de Riner (Solsonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de planta rectangular i coberta a dos vessants, molt reformada. És d'una sola nau i l'interior està arrebossat. A la façana principal hi ha la porta que és rectangular amb llinda de pedra i damunt té una pedra amb la data però posada a l'inrevés. En un costat hi ha el campanar, una torre de base quadrada i coronament octogonal. El parament és de carreus col·locat en filades. Adossada a l'església, hi ha la rectoria, una petita masia del segle xviii. Història Construïda damunt de la primitiva església de Riner, de la que se'n tenen notícies documentals des del segle xii, quan l'any 1192, Ponç de Cervera la cedí a l'església de Cardona. L'església de Riner actualment és parroquial i té per sufragània la de Freixinet. Referències
Sant Miquel de Castelladral

Sant Miquel de Castelladral és una església del municipi de Navars, a la comarca catalana del Bages. És protegida com a Bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església d'una nau amb 3 capelles laterals a banda i banda. Totalment coberta amb volta de creueria estrellada en els diferents trams i a les capelles. Als peus de l'església s'obrí el baptisteri. Construïda sobre l'estructura d'una primera església romànica, conserva encara al mur de llevant les arcuacions i bandes llombardes pròpies d'aquesta primera església romànica. Presenta una decoració romànica típica del primer art romànic català, situada al mur de llevant de l'església, amb alternança de bandes llombardes i de grups de quatre arcuacions cegues. La primera església de Castelladral va sorgí als peus del castell i, com moltes esglésies catalanes situades en llocs elevats i dependents dels castells, s'advocà a sant Miquel. Les restes romàniques donen testimoni de l'existència d'aquesta església al segle xi. El topònim Castelladral ("Castro Erdal") comença a aparèixer a la documentació l'any 941, dins el comtat de Berga, i hi serà present tant en la referent al castell com als seus successius senyors a partir de l'any esmentat. L'actual edifici és una construcció d'època moderna. Referències
Santa Maria de Camps

Santa Maria de Camps és una església romànica que pertany al municipi de Fonollosa, a la comarca catalana del Bages. És protegida com a Bé cultural d'interès local. Descripció L'edifici romànic fou totalment modificat l'any 1760. D'aquesta obra només se'n conserva un petit fragment d'absis i les làpides romàniques davant el portal. Làpides sepulcrals romàniques del s. XIII. En total n'hi ha vuit de les que algunes són llises i d'altres tenen estilitzades representacions escultòriques en relleu, encara que molt pla. Hi trobem, entre d'altres, creus i figures humanes esquemàtiques. La zona està coberta d'un dens herbam que mig tapa el conjunt. Història L'església es troba dins l'antic terme casteller de Catelltallat, fou molt aviat parròquia després d'un període de vinculació a Santa Creu de Fonollosa. L'any 950 és esmentada quan el comte Borrell dona el Castell de Castelltallat al monestir de Santa Cecília de Montserrat. Els homes del terme feren al s. XI importants donacions a l'església, i segurament és a ells a qui pertanyen els sepulcres situats davant la porta. En aquest moment trobem també documentats els altars de sant Joan i Sant Lambert. Fins al 1138 no és esmentada com a parròquia i al segle xv passa a ser sufragània de Santa Creu de Fonollosa. L'any 1760 començà l'obra del nou temple i recuperà de nou el caràcter parroquial. Referències
Santa Maria de Granyena de Segarra

Santa Maria de Granyena de Segarra és una església de Granyena de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Santa Maria és un edifici aïllat de les cases però integrat plenament dins del nucli de la vila. Una impressionant escalinata aporta majestuositat i elegància a la seva façana principal. De planta rectangular, s'estructura a partir de tres naus i teulada a doble vessant. L'edifici es va construir amb pedra local propera a la vila i se'n presenta amb de carreus de pedra ben escairats i aparellat amb morter de calç. A la seva façana principal hi troben la porta d'accés a l'edifici amb d'arc carpanell. Adossats ambdós costats d'aquesta porta, uns pilars de secció quadrada i presenten decoració amb motius vegetals. Per sobre de la porta d'accés i damunt del seu arc carpanell hi trobem, en relleu, l'escut de la vila, una garba d'espigues de gra, envoltada amb decoració vegetal. Una cornisa ens separa aquesta estructura descrita fins ara, de la fornícula que devia acollir l'advocació a qui anava adreçada la parròquia i que actualment no hi ha cap imatge. Per sobre hi troben un òcul, tot seguint el seu eix vertical. La imatge d'aquesta façana principal es completa amb la presència de quatre pilastres adossades a la paret i que abrasen la seva longitud fins a arribar al timpà que corona aquesta façana. Dins del timpà s'hi troba una obertura en forma de creu grega, seguint l'eix vertical de la portada (porta, òcul i creu). El timpà ve rematat per cinc pinacles. Un campanar octogonal, situat al costat esquerre, ens dibuixa la totalitat de la seva fisonomia. Està format per tres cossos separats per motllures. L'últim cos té quatre obertures d'arc de mig punt, on es resguarden les campanes. La part superior d'aquest campanar està rematat per una balustrada. Història La parròquia de Granyena es va instituir en temps anteriors als Templers i aviat va prendre preponderància de forma parella a què el poble començava a gaudir. Comptava amb una certa autonomia respecte dels àmbits monacal i episcopal, ressaltant la seva posició de parròquia i tenint la direcció i responsabilitat de l'escrivania, i més tard de la notaria en què aquesta es va convertir. El rector va lliurar-se una àmplia competència econòmica, fent partícip la seva família. Pel que fa a la construcció se sap que fou bastida el 1786 (data que apareix a l'escut de la portalada) i finalitzada el 1804 gràcies a les aportacions econòmiques dels veïns. Referències
Santa Susanna de Riner

Santa Susanna és l'església parroquial del nucli de Santa Susanna del municipi de Riner (Solsonès) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura Església de planta rectangular, d'una sola nau amb teulada a dos vessants. A la façana principal hi ha la porta d'arc de mig punt, a sobre un petit rosetó i coronant la façana una creu. Al costat hi ha la torre quadrada del campanar amb una obertura d'arc de mig punt a cada cara. Tota la façana està arrebossada excepte un sòcol de pedra. Emmarcant les obertures i a les cantonades hi ha una motllura amb forma de carreus. Història El lloc és esmentat ja el 1029, i els delmes eren de l'Hospital de Solsona. La primitiva església es troba arruïnada en un altre emplaçament: sota el xalet de Can Roja- Bon Repòs. L'actual fou bastida l'any 1929 prop de la carretera, no gaire lluny de l'antic camí ral. Està dedicada a Santa Susanna i també és venerat Sant Blai (la imatge es troba en un altar lateral). Adossada a l'església hi ha la rectoria. Referències
Torre d'en Llobet

La torre d'en Llobet és un edifici d'Arenys de Mar (Maresme) declarat bé cultural d'interès nacional. Es tracta d'una torre de guaita construïda el 1560, de forma cilíndrica, de 7 metres de diàmetre exterior i amb 1,25 metres de gruix. La seva alçada és d'uns 16 metres des del primer pla interior i conté una planta semisoterrani i dues de pis, totes elles cobertes amb volta. Tenia dues entrades: una pel portell d'agulla, que, des del carrer de Jaume Borrell, dona pas al semisoterrani (la seva reduïda alçada obligava a entrar-hi ajupit). L'altra entrada era per la poterna que hi ha a la segona planta, a la que s'hi accedia per una escala de mà o, tal volta, per una passarel·la de fusta que es muntava cada vegada des de la casa del davant. Referències
Torre de Mossèn Homs

La Torre de Mossèn Homs, també coneguda com la Torre de Mossèn Doms, és una masia del nord-est del municipi de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. S'hi accedeix per un trencall de la carretera C-1415a, o carretera de Castellar, vora el quilòmetre 19, prop de l'entrada a la ciutat pel barri de Sant Llorenç. Actualment acull una escola d'hostaleria. Vora l'era de l'edifici hi ha una capella dedicada al Sagrat Cor, l'anomenada capella de Mossèn Homs. Descripció És un edifici aïllat de grans dimensions i planta rectangular. Consta de planta baixa i dos pisos a dos vessants. La façana principal és paral·lela al carener i de composició molt regular. La porta d'accés, a la planta baixa, està desplaçada a l'esquerra i és d'arc de mig punt adovellada. La resta d'obertures són molt regulars, amb brancals i llindes de pedra. La resta de la façana és arrebossada sense pintar. Al mur de llevant també s'obren finestres disposades regularment seguint el mateix criteri que a la façana principal. Referències Vegeu també Llista de monuments de Terrassa Enllaços externs Torre Mossèn Homs Arxivat 2018-08-14 a Wayback Machine., web de l'escola d'hostaleria instal·lada a la masia Torre Mossèn Homs, dins Pobles de Catalunya