NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria d'Ermedàs

Santa Maria d'Ermedàs és una obra del poble d'Ermedàs, al municipi de Garrigàs (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església de Sta. Maria d'Ermedàs està situada a l'entrada del nucli d'Ermedàs, a darrere de la masia coneguda com a Can Marisc. És un temple d'una nau amb absis semicircular. Al costat de la nau hi ha restes d'una altra nau, avui mig enrunada, però no és visible que hi hagi hagut comunicació entre ambdues. La façana manté una capa d'arrebossat que no veiem a la resta de la construcció. A la porta figura la data 1798, època al qual pertany el rosetó d'aquesta façana. El mur de migdia de la nau resta amagat per la rectoria. L'única obertura romànica visible és la finestra del centre de l'absis. La volta de la nau és de canó amb dos arcs torals, sense pilastres. L'arc triomfal és de mig punt, sense impostes i sostingut per pilastres rectangulars. A cada banda de la nau hi ha tres arcs de mig punt, amb impostes de bisell que queden imbuïts en els murs laterals. Història Es tracta d'un edifici romànic d'època primitiva, probablement bastit a inicis del segle xi, mentre que les restes de la nau afegida a migdia podrien ser datades en els segles XII-xiii. Durant el segle xviii van fer-s'hi remodelacions, a aquest període corresponen la portada i el campanar. L'església va ser restaurada per la diputació de Girona. L'edifici de la rectoria, que amagava les restes de la nau de migdia, ha estat enderrocat. Referències
Santa Maria d'Escaló

Santa Maria d'Escaló, anteriorment Santa Helena, és l'església parroquial del poble d'Escaló, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Escaló. Està situada dins del nucli de població d'Escaló, en el seu sector nord. Segons consta gravat a un bloc de pedra, l'església s'edificà al 1623. Descripció Església d'una sola nau, coberta amb volta d'arestes i flanquejada per capelles laterals cobertes amb volta de canó. A l'oest es troba la capçalera rectangular. A l'est hi ha la façana, sota el pinyó de la coberta de llicorella a dues aigües, en la qual s'obre la porta d'arc rebaixat i dues finestres. A la dreta de la nau s'aixeca la torre campanar amb estretes espitlleres a la base i obertures més àmplies al pis superior on es troben les campanes, sota mateix del punxegut xapitell de llicorella. Construïda amb aparell pissarrós, tosc i petit, cobert per arrebossat. Referències Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert [et al.]. «Sant Pere del Burgal». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Santa Maria d'Horta

Santa Maria d'Horta és l'església parroquial del terme d'Horta (Avinyó), protegida com a bé cultural d'interès local. El territori de Santa Maria d'Horta o Horta, va ser un municipi des del 29 d'abril de 1636, que se separa del municipi d'Artés,fins al 25/12/1845, que passa a formar part del municipi d'Avinyó. Descripció És una església de tres naus de petites proporcions, la central és coberta amb volta de canó rebaixada i les laterals amb volta de creueria en els seus dos trams. L'interior de l'església és totalment arrebossat i reprodueix una decoració típicament neoclàssica. La porta actual és al mur de ponent i és un element més de les múltiples modificacions que afectaren l'edifici romànic primitiu. Aquesta porta fou refeta l'any 1863. A llevant i a tramuntana l'església es confon amb les dependències de la gran masia annexa construïda al segle xvii (1640) i, el cementiri. L'absis semicircular decorat amb arcuacions llombardes només és visible des de la rectoria. Les capelles laterals són obra del segle xvii (entre 1686 i 1691). Història L'església de Santa Maria d'Horta està situada dins l'antic terme del castell d'Artés al lloc d'Horta; tant el lloc com l'església són esmentats ja al segle xii (1154) i l'església va tenir funcions parroquials que avui encara conserva. Al segle xvii fou totalment remodelada, es va ampliar afegint-hi capelles laterals (1686 i 1691), el campanar i ja al segle xix la nova façana. Referències
Santa Maria de Balaguer

Santa Maria de Balaguer és l'església parroquial de la ciutat de Balaguer (Noguera) declarada bé cultural d'interès nacional. Descripció Sobre la ciutat de Balaguer i en un tossal a la dreta del riu Segre, s'alça l'església parroquial de Santa Maria, que dona a la ciutat una silueta característica i inconfusible. És un edifici d'una sola nau molt àmplia, amb capelles laterals situades entre els contraforts i amb un absis poligonal de set cares. La coberta de la nau i de l'absis és feta a base de voltes d'ogiva estrellades, que recolzen, per mitjà d'arcs torals, sobre columnes adossades a la nau o sobre capitells a l'absis. Cada un dels trams de la coberta correspon a dues capelles per banda, amb l'excepció del tram del campanar, amb volta de creueria. Tres d'aquestes capelles serveixen de vestíbuls a tres portalades que té l'església, una al mur de ponent, i una a cada costat de la nau. L'interior, l'il·luminen cinc finestrals situats a l'absis i cinc òculs a la nau central. És un edifici de formes senzilles i compactes, sobretot a l'exterior on, a part els grans contraforts, només sobresurt l'estructura del campanar. Aquest és prismàtic, octogonal (amb una escala interior de caragol), està dividit en quatre pisos per cornises, i presenta un pis de finestres amb arc de mig punt al quart nivell. Tot el conjunt ha estat objecte d'obres de consolidació, entre les quals podem destacar la incorporació recent d'estructures metàl·liques per descarregar el pes de les voltes. Història Els orígens de l'església de Santa Maria poden situar-se el 1189, quan Ermengol VIII signà un document que atorgava uns terrenys per a la construcció d'una nova església al costat de la de Sant Miquel, avui inexistent. Però com que aquesta encara s'utilitzava, com també la parròquia de Sant Salvador, les obres de Santa Maria no començaren fins al 1351, gràcies a un donatiu de 30.000 sous barcelonesos del rei Pere el Cerimoniós. Se'n desconeix el procés constructiu, però hi ha notícies que el 1392 ja s'hi instal·laren les dues primeres campanes, fet que indica que el campanar devia estar acabat. També es té notícia d'una reunió celebrada allí, presidida pel comte Jaume II d'Aragó, el 1413, per decidir les mesures a adoptar a causa del setge de Balaguer per Ferran d'Antequera, la qual cosa pressuposa l'existència d'una nau ja coberta. A mitjan segle xvi es va donar la darrera empenta per acabar les obres, després de més d'un segle de paralització. Finalment, el 24 de febrer de 1558 va ser consagrada i dedicada a Santa Maria. El 1575 va passar a ser la parròquia de Balaguer. Després de la desamortització, fou convertida en caserna i presó (1836). El culte hi fou restaurat el 1881, però el 1923 tornà a utilitzar- se com a presó, igual que durant el període 1936-39. Referències Enllaços externs Parròquia de Santa Maria de Balaguer «Santa Maria de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Iglesia de Santa María (Balaguer)

Santa María de Balaguer es la iglesia parroquial de la ciudad de Balaguer (Noguera) declarada bien cultural de interés nacional . Descripción Sobre la ciudad de Balaguer y en una colina a la derecha del río Segre, se levanta la iglesia parroquial de Santa Maria, que da a la ciudad una silueta característica e inconfundible. Es un edificio de una sola nave muy amplia, con capillas laterales situadas entre los contrafuertes y con un ábside poligonal de siete caras. La cubierta de la nave y del ábside está hecha a base de bóvedas de ojiva estrelladas, que se apoyan, por medio de arcos torales, sobre columnas adosadas a la nave o sobre capiteles en el ábside. Cada uno de los tramos de la cubierta corresponde a dos capillas por lado, con la excepción del tramo del campanario, con bóveda de crucería . Tres de estas capillas sirven de vestíbulos a los tres portales que tiene la iglesia, una en el muro de poniente, y una a cada lado de la nave. El interior lo iluminan los cinco ventanales situados en el ábside y los cinco óculos de la nave central.​ Es un edificio de formas sencillas y compactas, sobre todo en el exterior donde, aparte de los grandes contrafuertes, sólo sobresale la estructura del campanario . Éste es prismático, octogonal (con una escalera interior de caracol), está dividido en cuatro pisos por cornisas, y presenta un piso de ventanas con arco de medio punto en el cuarto nivel.​ Todo el conjunto ha sido objeto de obras de consolidación, entre las que podemos destacar la reciente incorporación de estructuras metálicas para descargar el peso de las bóvedas.​ Historia Los orígenes de la iglesia de Santa Maria pueden situarse en 1189, cuando Armengol VIII firmó un documento que otorgaba unos terrenos para la construcción de una nueva iglesia junto a la de Sant Miquel, hoy inexistente. Pero como ésta todavía se utilizaba, así como la parroquia de San Salvador, las obras de Santa María no empezaron hasta 1351, gracias a un donativo de 30.000 sueldos barceloneses por parte del rey Pedro el Ceremonioso.​ Se desconoce su proceso constructivo, pero hay noticias de que en 1392 ya se instalaron las dos primeras campanas, lo que indica que el campanario debió estar terminado para esa fecha. También se tiene noticia de una reunión celebrada allí, presidida por el conde Jaime II de Aragón, en 1413, para decidir las medidas a adoptar debido al asedio de Balaguer por Fernando de Antequera, lo que presupone la existencia de una nave ya cubierta. A mediados del siglo XVI se realizó la última fase constructiva de las obras, después de más de un siglo de paralización. Por último, el 24 de febrero de 1558 fue consagrada y dedicada a Santa María. En 1575 pasó a ser la parroquia de Balaguer. Después de la desamortización, fue convertida en cuartel y prisión (1836). El culto fue restaurado en 1881, pero en 1923 volvió a utilizarse como prisión, al igual que durante el período 1936-39.​ Referencias Enlaces externos Parroquia de Santa María de Balaguer Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya (ed.). «Santa Maria de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya.
Santa Maria de Baldomar

Santa Maria de Baldomar és l'església parroquial de Baldomar, del municipi d'Artesa de Segre, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Baldomar, al terme d'Artesa, és un edifici heterogeni, de difícil lectura arquitectònica a causa de les diferents etapes constructives que li han donat forma L'esquema de planta ve definit per una nau sense absis, coberta amb volta de canó apuntada sobre arcs torals i formers. Al costat nord hi ha una altra nau, més curta, probablement afegida més tard. Al costat sud, presenta capelletes laterals obertes en el mur mitjançant arcs formers. Una cornisa sense finalitat constructiva separa la volta, que segueix la tradició del segle xiii, dels elements de sosteniment L'element més rellevant de l'exterior és la façana, que integra un campanar d'espadanya convertit posteriorment en una torre quadrangular. El cos baix de la façana, de carreus ben escairats, és d'una gran sobrietat. L'accés s'efectua mitjançant una obertura d'arc de mig punt adovellat, recolzat sobre impostes motllures d'aire classicicant, similars a les que hi ha als pilars interiors de l'església. Sobre el portal hi ha un òcul i, enmig, una petita fornícula formada per columnes helicoidals que sostenen un frontó triangular Tant la façana com el campanar fan pensar en una reforma constructiva, que probablement dati del segle xvi, i, per tant, de cronologia més avançada que la de la nau central. Referències Enllaços externs Santa Maria de Baldomar Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Santa Maria de Barbens

Santa Maria de Barbens és l'església parroquial de la vila de Barbens al Pla d'Urgell. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. Arquitectura Església de tres naus amb coberta a doble vessant. La nau central queda separada de les laterals per arcs de mig punt suportades per pilastres; té tres trams i sis columnes adossades a les pilastres amb capitells decorats. A les naus laterals hi ha tres capelles corregudes. Les naus estan cobertes amb volta de creueria excepte un tram als peus de l'església que té volta de canó. El cor també és als peus. La façana principal té una porta d'arc de mig punt feta amb dovelles de grans dimensions; per s'obre hi ha una fornícula amb la imatge de la Mare de Déu i per sobre hi ha un petit rosetó. A la part superior de la façana, en el costat dret, s'aixeca el campanar que és de planta quadrangular, amb una finestra d'arc de mig punt a cada cara per encabir les campanes, i està rematada per una balustrada. La base de l'església són de finals del romànic mentre que la resta dels murs són d'una reforma que es va dur a terme l'any 1686. Història Aquesta església en principi pertanyia a la casa de la Comanda, de la que n'era un capelleta particular. Més tard va ser ampliada i concorreguda per tots el veïns del poble. El 1600 el comanador de l'Orde de l'Hospital va realitzar una visita a la casa-castell de Barbens (d'aquesta visita resta document de la comanda). Miquel de Correlles informa sobre l'antiga església: era coberta ab bòveda de pedra i guix y aprés taulada (...) En dita església y ha un portal gran ab sas portas bonas y fortas per lo qual si entra y sobre dit portal y ha un campanar de pedra ab tres campanes (...) y ha l'altar major dedicat a nostra Senyora, la capella de Sant Joan i Sant Bonaventura amb un retaule de relleu dorat nou". L'any 1989 es va restaurar la teulada a causa d'una esquerda detectada en la part més moderna del temple. Referències
Santa Maria de Batet

Santa Maria de Batet és una església del municipi d'Olot protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Es tracta d'una església molt modificada per les construccions que se li han anat afegint als murs primitius al llarg dels segles. Conserva l'absis semicircular, amb pilars de suport i una finestra central que fou reformada en època més avançada, la qual mostra els vells carreus sota l'emblanquinada que la cobreix. La sagristia i les capelles laterals que ampliaren el temple pels costats sud i nord, desferen la seva factura originària, reconstruint també, a finals de segle xv i com a possible conseqüència dels desperfectes que ocasionaren els terratrèmols, la volta de la nau central. La porta d'estil neoclàssic de la façana de ponent data de mitjans de segle xix. La part més interessant, romànica, és el campanar de torre, de tres pisos i teulat a quatre vessants, que fou sobrealçat durant el segle xviii. A l'interior destaquen les capelles que, en temps del gòtic, es dedicaren a la Mare de déu del Roser i Sant Pere, amb voltes ogivals i les corresponents claus esculpides amb la imatge del Sant titular. Història Citada a l'acta de fundació del monestir de Sant Pere de Besalú, l'any 977. el lloc, aleshores formava una "vil·la" que depenia dels comtes de Besalú. Referències
Santa Maria de Bernui

Santa Maria de Bernui és l'església romànica del poble de Bernui, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic municipi d'Altron. Està lleugerament aturonada ran del poble, al seu costat nord. És una església sufragània de Sant Serni d'Altron, petita, d'una sola nau. És una església mitjanament gran, d'una sola nau, amb absis semicircular a llevant i campanar d'espadanya. Fou ampliada i modificada en èpoques posteriors al romànic. S'hi conserva la talla de fusta romànica de la Mare de Déu de Bernui. És una obra de Sort (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Petita església situada en un pla, damunt mateix del poble de Bernui. Consta d'una única nau, amb una capçalera rectangular a l'est. En el mur del migdia, s'obre l'antiga porta romànica, constituïda per un senzill arc de mig punt que formaven petites dovelles tallades, disposades radialment i rematades per una motllura a mode d'arquivolta exterior. Modernament es tapià aquesta porta i s'obrí la que existeixen aquest moment als peus de la nau, afegint-se també a la fàbrica romànica unes dependències. Sobre l'antiga porta romànica, i en el mateix angle que forma la nau, s'aixeca una graciosa espadanya de dos ulls, Sota el mateix d'aquesta, s'obre una estreta finestra bocinada. Els murs són d'aparell petit, paral·lelepipèdic, de proporcions molt allargades i de mides molt homogènies. En el seu interior, es conserva la imatge romànica de la Mare de Déu de Bernui Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Altron». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Santa Maria de Bernui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Santa Maria de Bolòs

L'església de Santa Maria de Bolòs està situada al veïnat de Bolòs, al costat del veïnat de Salarça (Beget), en el que era l'antic municipi de Freixenet, incorporat a Camprodon el 1965. Administrativament doncs és part del Ripollès tot i que geogràficament pertany a l'Alta Garrotxa i humana i econòmicament a la Vall de Camprodon. Està protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Aquesta església està ubicada sobre un petit terraplè assolellat sobre la riera de Bolòs, entre el Puig Dot i Salarça, encarada al sud amb el Puig Ou a l'altra banda de la vall. Està orientada segons l'eix nord-oest (on hi ha el campanar) sud-est (on hi ha l'absis). S'hi pot arribar per una pista des de Salarça o a peu des de la Serra del Nevà a través del coll de la Creueta o per Creixenturri. Història És una construcció romànica del segle xi, amb volta de canó apuntada. Sobresurt de la façana de ponent (nord-oest) un campanar en forma de torre acabat en piràmide. L'església es va consagrar el 13 d'octubre de 1050. El topònim, sota la forma "Bolosso", ja s'esmenta l'any 1017. Hi ha notícies dels anys 1159, 1195 i 1213 que esmenten l'església, i se sap que el cavaller Bernat d'Oix va fer donació l'any 1236 de les propietats que tenia en aquesta parròquia al seu nebot Pere des Coll. Se cita "ecclesia de Bulosso" i de "Bolosso" a finals del segle xiii i "ecclesie parrochialis Sancte Marie de Bolos" durant el segle xiv. L'interior mostra signes d'haver estat en ús regular fins al segle xix, amb pintures murals i un petit retaule de guix però sense cap imatge. Els bancs són molt més recents. En despoblar-se progressivament el veïnat a partir de l'any 1950, el temple s'ha anat degradant. Al fons de l'església, al costat oposat de l'altar, hi ha una escala de fusta que permet pujar fins al petit cor. Referències
Santa Maria de Calders

Santa Maria de Calders és una església de Constantins, al municipi de Sant Gregori (Gironès). És una petita capella d'origen romànic desenvolupada en planta rectangular i absis posterior semicircular llis. Les parets portants són de maçoneria amb restes d'arrebossat de calç a les façanes. La coberta és de teula àrab a dos vessants, acabada amb un ràfec de doble filera de teula. Per la banda de la façana principal hi ha adossada una construcció però deixant un petit espai cobert per accedir a l'interior de la capella per una porta dovellada. A la part superior de la façana principal hi ha un campanar d'espadanya sense campanes. L'interior s'estructura en una sola nau, coberta amb volta de canó enguixada i absis semicircular posterior. La part superior a l'absis és pintat representant el cel i les estrelles (finals del s. XIX o inicis del s. XX). L'actual construcció és del 1770, però hi queden restes romàniques. Referències
Santa Maria de Capafonts

Santa Maria de Capafonts és una l'església parroquial de Capafonts (Baix Camp), inclosa en Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Està estructurada en tres naus i creuer, i coberta amb quatre trams de volta de canó amb llunetes a la nau central i braços del creuer, i d'aresta a les laterals i la cúpula situada sobre petxines al creuer. El cor és elevat, sobre arc carpanell. La façana és força simple. És de pedra tota arrebossada i en destaca la fornícula amb una imatge situada sobre la porta d'accés i envoltada de motius avolutats. A sobre hi ha un rosetó i com a remat, un frontó triangular amb un petit òcul. A la zona dreta dels peus hi ha un campanar força elevat de base quadrada i tres cossos poligonals. Història L'església de Capafonts, al final del segle xv, era de col·lació de l'arquebisbe. Fou església sufragània de Capafonts la de sant Esteve de la Febró. Segons l'inventari del 1924, l'església actual començà a bastir-se el 1800, acabant el 1820. Tot i això, la dovella de la porta principal duu la data de 1793. Tanmateix, la visita pastoral efectuada per l'arquebisbe Mon i Velarde l'any 1805 encara es feu a l'església vella. A l'església parroquial de Capafonts es conservà fins al 1936 la talla del segle xv de la Mare de Déu de Barrulles, d'alabastre policromat, procedent de l'ermita del mateix nom. En l'actualitat aquest edifici s'ha posat sota l'advocació de l'Assumpció de santa Maria. Referències Enllaços externs «Santa Maria de Capafonts». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Santa Maria de Capellades

Santa Maria és una església de Capellades (l'Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció Té planta basilical de tres naus amb transsepte marcat en alçat i capelles a les naus laterals. Hi ha tres absis. L'interior està recobert de pintures murals. A la zona exterior, destaca un cimbori amb llanterna sobre el creuer, decorat amb ceràmica vermella i blava. A la zona dels peus, a la dreta, hi ha un campanar de base poligonal amb dos cossos, on el superior és més petit. La façana és força austera, tan sols està arrebossada amb alguns esgrafiats. És de tipus rectangular, amb una forma de voluta a l'esquerra i de dimensions força grans; de fet no ens deixa veure la cúpula del creuer. La portada té un petit frontó de pedra vista amb alguns relleus d'inspiració vegetal. A sobre hi ha un nínxol amb la imatge del sant tutelar; al damunt d'aquest, hi trobem un rosetó. A la part superior hi ha tres petites finestres rectangulars per a donar una major il·luminació al conjunt. Història El conjunt està datat vers el segle x. Va rebre els privilegis del rei Lotari el 986 i el 988 va deixar d'ésser sufragània de Claramunt. Fou erigida parròquia l'any 1098 per una butlla del pontífex Urbà II a petició de l'abat Berenguer del Monestir de Sant Cugat. El 1643 es construeix una nova església a sobre de la primitiva. El 1805 s'inicien les obres del temple actual; es perllonguen tot un segle degut a les guerres francesa i carlista i de l'incendi que patí el conjunt el 1896. Referències