NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Esteve de Bretui

Sant Esteve de Bretui és l'església sufragània del poble de Bretui, de l'antic terme municipal de Montcortès de Pallars, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el mateix poble de Bretui, a la part central-occidental d'aquesta petita població. Descripció Església d'una sola nau, coberta amb volta de canó i flanquejada de capelles laterals, capçalera a ponent i façana a llevant on s'obre la porta d'arc de mig punt que, per sobre, presenta un petit òcul. A l'angle Sud-est s'aixeca una esvelta torre campanar, rematada per un xapitell. Els murs exteriors són de pedra vista, sense desbastar, excepte la part alta del campanar, que és arrebossat. Referències Bibliografia DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 709. Lliçà de Vall, 2014. pdf. Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. MADOZ, Pascual: Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. IV, pàg. 439. Establecimiento literario-tipográfico de P. Madoz y L. Sagasti, Madrid, 1846. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz, vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Montcortès de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Esteve de Bretui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
Sant Esteve de Canelles

Sant Esteve és una església al veïnat de Canelles al terme municipal de Navata (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Arquitectura L'església de Sant Esteve és un edifici d'una sola nau amb absis semicircular i coberta de teula a dues vessants. El parament de la façana principal es trobava amagat per una capa de calç, que es va treure en la restauració que es va fer de l'església el 1992 La porta d'accés està situada al centre; és d'arc de mig punt amb motllura guardapols superior. Al damunt de la porta hi ha una petita finestra d'arc de mig punt, amb motllura guardapols i ampit sobresortint. És remarcable la utilització decorativa del maó a la façana (motllures i coronament esglaonat). Al parament de la banda de migdia hi ha afegits la sagristia i el campanar, de construcció molt posterior a la de la resta de l'església. L'absis té una petita obertura d'arc de mig punt.A l'interior, la nau té volta de canó al tram més pròxim als peus i apuntada a la banda de llevant propera al presbiteri. Història L'església de Sant Esteve de Canelles apareix documentada des del segle ix, com a possessió del monestir de Santa Maria de la Grassa. Sembla que aquest domini va durar fins al segle xiv. L'edifici actual és, en les seves estructures originals, un temple romànic dels segles XII- XIII, encara que molt modificat en èpoques posteriors. La façana i el campanar daten del segle xviii, època en què segurament també va ser bastida la sagristia (a la llinda d'una finestra apareix la data de 1774). Referències
Sant Esteve de Cantallops

Sant Esteve de Cantallops és una església del municipi de Cantallops (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església situada al centre del poble el campanar de la qual és una torre de l'antiga muralla. És una església de dues naus de capçalera carrada que ha sofert nombroses transformacions al llarg dels segles. A la façana s'hi pot veure la portalada de dos arcs, un de mig punt i l'altre apuntat; s'hi obren també dues finestres d'arcs de mig punt, transformades; són de doble esqueixada. Al costat nord hi ha les capelles laterals, afegides el segle xviii. La nau septentrional posseeix volta de canó i la del costat de migdia és de quart de cercle. Tot l'interior és cobert de calç i pintat modernament. Al costat de la porta hi ha una làpida gòtica datada l'any 1320. Història Encara que l'església apareix documentada ja el 844 com a possessió del Monestir de Sant Quirze de Colera, sembla que l'actual edifici data principalment del segle xiii. Segons Joan Badia i Homs aquesta primera notícia seria una falsificació per part dels monjos de Colera que volien justificar, mitjançant aquest document suposadament promulgat per Carles el Calb, els seus drets sobre diverses esglésies de la zona. Aquest document seria redactat el segle xiii. Així doncs, les primeres notícies segures que posseïm són del 1279 i 1290 quan se l'esmenta amb el nom d'Ecclesia de Catalupis. L'església actual era l'antiga capella del castell. Referències Enllaços externs «Sant Esteve de Cantallops». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
Sant Esteve de Castellviny

Sant Esteve de Castellviny és l'església romànica del poble de Castellviny, al terme municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És a l'extrem nord-oest del petit nucli del poble de Castellviny. És sufragània de la parròquia d'Olp, però fa anys que és sense culte i en ruïnes. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església de planta rectangular amb absis semicircular a llevant. La seva nau amida 2 m. de llarg per 4,70 m. d'ample. A mitja nau s'obre a cada costat una capella, per un arc de mig punt que es prolonga en una volta de canó, i que fa 2,25 m. d'ample. La nau està coberta per tres voltes d'aresta. A l'extrem de la nau hi ha un petit cor. La porta d'arc de mig punt adovellada, es troba al mur de migdia, quasi als peus de la nau. A ponent s'aixeca una magnífica espadanya, formada amb dos arcs de mig punt, graonada. L'absis, actualment tapiat, està construït amb carreus, com també els angles de les parets, mentre que els altres paraments són de pedra sense desbastar. La coberta, de llicorella, és a dues aigües. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Esteve en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Salvador de Comabella

Sant Salvador de Comabella (també anomenat erròniament com Sant Esteve de Comabella) és un edifici religiós situat al llogaret de Comabella, pertanyent al municipi de Sant Guim de la Plana, comarca de la Segarra. S'inclou en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial que es troba sota l'advocació de Sant Esteve. Les dimensions d'aquesta són reduïdes i la coberta exterior és a dos aigües. A la façana principal presenciem la portada d'accés amb un arc de mig punt amb motllura de pedra llisa i una mènsula a la clau de volta amb la data «1818». Quatre escales salven el desnivell entre el carrer i aquesta portada d'accés. Per damunt d'aquesta portada sobren dos òculs amb motllura de pedra llisa, un a l'altura de mitja façana i l'altre al capdamunt d'aquesta. La torre de campanar es troba integrada a l'extrem SO d'aquesta façana; la planta d'aquesta és quadrangular i en cadascuna de les seves cares s'obra una finestra amb arc de mig punt. El parament de l'edifici està format per petits carreus de pedra irregulars molt debastats, a excepció de les arestes on trobem carreus de dimensions més grans i més ben escairats. Història El lloc de Comabella és conegut des de 1064; el 1069 ja apareix documentada una església, dita de Sant Just. L'església de Sant Esteve és esmentada des de l'any 1162, quan apareix en una butlla papal entre les esglésies pertanyents a Sant Pere d'Àger, relació que es confirma l'any 1179. Era per tant independent del Bisbat d'Urgell. En llistes d'esglésies del segle IV ja no hi consta perquè en aquests moments ja havia esdevingut sufragània de Sant Esteve de Vicfred. Quan la jurisdicció exempta de l'arxiprestat d'Ager fou suprimida el 1874, Sant Esteve de Comabella passà a formar part del bisbat de Lleida. L'any 1957, però, juntament amb Sant Esteve de Vicfred, Sant Jaume de la Manresana i Sant Pere de Castellnou d'Oluges, fou agregada al bisbat de Solsona. Una llinda de l'edifici actual du la data de 1818. Referències
Sant Esteve de Gavàs

Sant Esteve de Gavàs és l'església parroquial romànica del poble de Gavàs, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada a l'extrem sud-oriental del poble de Gavàs. Tot i que l'obra és clarament romànica, no es tenen referències d'aquesta església d'abans del 1553, quan és esmentada en una relació de parròquies del Deganat de la Vall d'Àneu. En el seu millor moment, comptà amb 6 capellans (1770). És un edifici que ha sofert moltes transformacions; de l'obra romànica només conserva el sector central de la nau. Conserva també una pica baptismal romànica. Bibliografia Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Sant Esteve de Gavàs». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Esteve de Gavàs en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Sant Esteve de Junyent

Sant Esteve de Junyent és l'església parroquial del poble de Junyent, pertanyent al terme de les Valls d'Aguilar, de l'Alt Urgell. Formava part de l'antic terme de Castellàs, de la comarca del Pallars Sobirà. És un monument protegit com a bé cultural d'interès local. Està situada en el poble mateix de Junyent, en el punt més alt, al nord, del poble. Té categoria de parròquia, agrupada amb Sant Serni de Noves de Segre. Descripció Edifici religiós d'una nau amb capçalera plana orientada al nord-est, i cobert amb quatre trams de volta de canó amb llunetes, separats per tres arcs faixons sense perllongació als murs. A la nau s'obren dues capelles laterals oposades a través de dos arcs de mig punt. Són de planta quadrangular i cobertes amb volta de canó. Els murs de la nau estan decorats amb policromia, imitant un mur de carreus. El conjunt presenta un cor de fusta en alt als peus. La porta d'accés és d'arc de mig punt, amb dovelles de pedra tosca i un ull de bou al damunt. El campanar és d'espadanya, de dos ulls, amb coberta a dues vessants. El conjunt també presenta una coberta de llosa de doble vessant. A sobre de la porta hi ha una dovella amb la data 1785. Referències Bibliografia Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7. Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario Topográfico, 1845. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz, V. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5. Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Castellàs». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Roig i Deulofeu, Albert. «Sant Andreu de Baén». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
Sant Esteve de la Febró

Sant Esteve de la Febró és una església al nucli de la Febró inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una petita església de planta rectangular i d'una nau amb capelles laterals. Té la torre del campanar als peus, a l'esquerra de la porta. L'obra és de paredat, amb reforços de carreus als angles. La façana és arrebossada en part, i és coronada amb un frontó. Damunt de la porta hi ha dos ulls per a il·luminar l'interior; un tercer ull circular es troba a la dreta de la porta, a la seva part superior. Les cobertes són a dos vessants, amb teules. La porta principal, d'arc adovellat, és mostra de les renovacions fetes a mitjan segle passat. A l'interior, l'altar és senzill i les parets són arrebossades de blanc. Història És l'església parroquial i està dedicada a sant Esteve, a la diada del qual se celebra la festa major del poble. Antigament, era sufragània de l'església de Capafonts. Al segle xvi es parla de Rafael Mortra, rector de Capafonts i la Febró (1578), el qual era alhora notari d'ambdós llocs. El caràcter de sufragània es manté almenys fins al segle XVII: "loci de la Fabrosa suffraganea de Capafons comitatus pratorum". La relació és amb el comtat de Prades qui celebra les misses dominicals a la Febró. L'obra de l'església fou renovada a mitjan segle xix. A l'altar es venera una imatge del patró, de fusta. El 1936 sofrí alguns atacs al seu patrimoni, salvant-se solament algunes peces d'orfebreria. Necessitaria alguns adobaments, per a deixar-la més vistent. Referències Enllaços externs «Sant Esteve de la Febró». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Sant Esteve de la Garriga

L'església parroquial de Sant Esteve de la Garriga és un monument del municipi de la Garriga inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Constitueix el nucli de la parròquia de Sant Esteve, de la subdivisió de l'Arxiprestat de Montbui i Puiggraciós del Bisbat de Terrassa, que correspon al terme de la Garriga, al Vallès Oriental. La primitiva església parroquial era a la Doma, a l'exterior del poble, a l'altra banda del riu Congost. Aquesta fou la seu fins al segle xviii, quan fou construïda l'actual església parroquial al centre del municipi. Descripció És un edifici religiós de planta rectangular. Consta d'una sola nau amb capelles laterals entre les quals hi ha accessos, el del costat nord dona a la galeria superior i l'oposat al baptisteri. La tercera capella de l'ala nord té accés a la capella del Santíssim. L'eix longitudinal és paral·lel a la nau central. La portalada barroca de l'església, al capdamunt de la gran escalinata de pedra amb una decorativa balustrada, dona a l'església un to molt solemne i de gran efecte. Història La construcció de l'església, a la qual fou traslladada la mateixa advocació de l'antiga, Sant Esteve, és segons Josep Mauri i Serra la major obra col·lectiva realitzada pels garriguencs. Iniciada el 1686, no s'obrí al culte fins al 1737, encara que no estava enllestida del tot. El projecte de construir-la amb planta de creu llatina i cobert el creuer amb cúpula s'abandonà molt avançada l'obra i es canvià pel pla d'una sola nau amb absis circular. El projecte sembla que era de Giralt Cerdà, mestre de cases, procedent de Gascunya però establert a la Garriga d'anys. Les dates importants en la construcció: 1685: s'adquirí el terreny. 1737: s'obrí al culte. 1883: es va refer la teulada i la volta. 1895: s'edificà la «capella fonda». 1926: es construí l'escalinata d'accés. Referències
Sant Esteve de la Riba

Sant Esteve de la Riba és una església del municipi de les Llosses inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construïda damunt d'un turó, es troba annexa al mas La Riba. És d'estil romànic amb una sola nau, amb volta un xic apuntada, l'absis orientat a llevant. La coberta és amb teula àrab i la porta s'obre a la façana sud. Es troba en perfecte estat de conservació. En l'angle sud-oest, té un petit campanar. Història L'església es troba annexa al Mas de la Riba, que degué tenir origen en la primitiva rectoria. En el segle ix el comte Bernat de Cerdanya va fer donació de l'església al monestir de Ripoll, donació que es confirmà el 1080. L'edifici actual és del segle xii, i va ésser restaurat totalment pel seu propietari Moisés Torrents vers els anys seixanta del segle xx. Té una torre campanar, que tenia dues campanes, de les quals es conserva una que té una inscripció en llatí: +AMADEUS-VOCITOR BENEDICTA-DIE-IV-IULII-A-D-MCMXLVIII MOYSES-TORRENS-GUILLEMOT-DONO-DEDIT PATRINIS IGNATIUS-AMAT-MONSET JOSEPHA-GUILLEMOT-SINGLA CONSERVA-QUOS-VOCO-DOMINE-ET-NOXIAS-AMOVE-TEMPESTATIS Barberí Fundidor Olot Traducció: Amadeu, qui crida. Beneïda el dia 4 de juliol de l'Any del Senyor. Moisés Torrents va dedicar el regal. Fadrins: Ignasi Amat Montset Josepa Guillemot Singla Conserveu-la bé per fer cridar al Senyor i allunyar les tempestats Barberí Fundidor Olot Al seu interior podem veure 5 finestrals, dels quals, 4 en tenen vitralls. Cada vitrall representa les 4 estacions amb els seus noms en llatí. També hi ha un cor que conté l'inici d'un psalm de la bíblia: Laudate dominum in sanctus ejus (psalm 150). En canvi a l'arc triomfal, podem observar un fragment d'un altre llibre de la bíblia: Ecce video coelos apertos et filium hominis stantem a dextris Dei (Fets Apòstols 7,55). A la part de damunt de l'absis hi ha pintat un Crismó envoltat d'una corona floral i de dues palmes. Hi havia un senzill retaule barroc, amb boniques imatges típiques del barroc popular. Moisés Torrents va aconseguir dessacralitzar l'esglèsia en un judici. Vàries dècades més tard va ser venut per un tal Santmartí en un antiquari. El comprador del retaule va ser un col·legi de l'Opus del País valencià. Per aquest motiu, aquest retaule ja no hi és en aquest temple. Segons algunes fotografies, es podia veure el Sant Esteve al centre i els sants Pere i Pau als costats. A la part central superior hi havia una figura amb una capa o una falda (una verge?). Als costats superiors hi havien dos àngels. I a la part inferior l'altar, orientat cara a Déu (totes les mises preconciliars es feien així i en llatí, tot i que els goigs, sempre havien sigut excepcionalment cantats en llengua vernàcula). Tot i això, el retaule encara figura al web del Patrimoni arquitectònic. Referències
Sant Esteve de Madremanya

Sant Esteve de Madremanya és una església de Madremanya (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Esteve sobresurt ostensiblement del centre de la població de Madremanya situada en un petit monticle. Descripció L'edifici és de grans proporcions i té planta d'una única nau molt ampla i absis semicircular d'igual amplada. El tret més rellevant de la construcció ve donat per la seva una doble funció, religiosa i defensiva, que condiciona la seva fesomia, austera i sòbria, conservant alguns dels elements de fortificació. La capçalera semicircular és la part més antiga i mostra les arcuacions llombardes. Les dues petites capelles laterals (altars dedicats a santa Maria i sant Miquel) són cobertes amb volta apuntada del segle xvi i buidades en el gruix del mur, que abasta els 2 m de gruix. La nau és coberta per una volta de canó reforçada per arcs formers adossats als murs laterals de 3 m de gruix. Als peus trobem un cor (1514), suportat per una volta de creueria, al qual s'hi accedeix per una escala de cargol, encastada al mur de ponent i que arriba fins al nivell de la coberta, avui sobrealçada i convertida en unes golfes. Un cos afegit al segle xviii al costat esquerre de l'absis fa de sagristia. El campanar, amb decoració renaixentista, és de torre quadrada i coberta piramidal i data de mitjan segle xvi. Sobre l'absis s'alça una altra torre de guaita que conserva un forn per utilitzar en cas de setge. La façana principal, orientada a O, té una senzilla portada d'arc apuntat defensada per un matacà. Existeix una aiguabeneitera, de pedra nummulítica o de Girona. Història La construcció actual fou bastida sobre un temple anterior documentat el 1078. L'edifici és una obra tardana, probablement de la fi del segle xiii o ja del segle xiv. Quant a la documentació històrica, consta que l'any 1300 el bisbe de Girona atorga el lluïsme, mitjançant el cobrament de 2000 sous i la reserva de domini directa, de la compra de la dècima de la parròquia realitzada per Jaume de Riera. Pels volts d'aquesta data s'inicia la capçalera d'estil romànic tardà. Les dues capelles, malgrat ser de la mateixa centúria, ja presenten arcs apuntats. El 1400 Martí I l'Humà recomana a la Germandat de Sant Miquel erigir un altar dedicat al sant. En la visita pastoral del 1402 consta que cal continuar les obres que havien quedat interrompudes. Al segle xvi es cobreix la volta, es fa el cor (1512) i s'aixeca el campanar. Al segle xviii es va fer un retaule de fusta tallada que representava sant Miquel pesant les ànimes, que sortien del purgatori, amb unes balances. La darrera intervenció té lloc el 1871 en afegir un cos amb funció de sagristia. L'any 1936 fou objecte del saqueig i la crema de les diverses imatges i retaules barrocs que l'ornaven. Recentment s'ha restaurat la teulada. Referències
Sant Esteve de Meneurí

Sant Esteve de Meneurí és l'antiga església de l'antic poble de Meneurí, al terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic municipi de Lessui. És inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada 400 metres al sud-oest de Saurí, en el lloc on hi havia hagut el poble de Meneurí. És en una costa a l'esquerra del Barranc de Pamano i a l'esquerra del de Rions. Descripció Les restes de l'església s'aixequen sobre una visera rocosa. Es tracta d'un edifici de planta rectangular (de 10x4 m) amb absis semicircular a llevant. Entre l'absis (el diàmetre del qual és de tres metres) i la nau existeix un petit presbiteri. El mur del costat nord està pràcticament arrasat, mentre que els altres es conserven fins l'arrencament de la volta, constituïts per blocs paral·lelepípedes de pedra pissarrosa, de dimensions molt regulars i allargats, amb unes característiques molt similars als de l'església de Sant Julià de Lessui, a pocs quilòmetres de distància. Prop de l'església hi ha dues bordes. Història Respecte al monestir o cel·la de Sant Esteve de Meneurí, se'n desconeix el seu origen i filiació. Únicament se sap que l'any 979 era ja regit per un prevere Referències Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Llessui». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
Sant Esteve de Montenartró

Sant Esteve de Montenartró és l'església parroquial del poble de Montenartró, en el terme municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. És a l'entrada del poble des del nord-oest. Aquesta església fou, al llarg de l'Edat mitjana i bona part de la moderna, seu d'un dels deganats eclesiàstics en què estava dividit el Pallars Sobirà. El deganat de Montenartró arribà a tenir unes quaranta parròquies, que incloïa tot l'Alt Pallars, llevat de les valls de Cardós i Ferrera, que conformaven el Deganat de Cardós. Bibliografia Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9. Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Llavorsí». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. Enllaços externs Sant Esteve de Montenartró en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya