NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Els Plans (Gallifa)

Els Plans és una masia del terme municipal de Gallifa, a la comarca catalana del Vallès Occidental. Està situada a 837,5 metres d'altitud, a l'extrem nord del terme municipal, prop del límit amb Granera. És al nord-oest dels Cingles de Sant Sadurní, o de Gallifa, i del Morral del Puig, a la dreta del torrent dels Plans i al nord-est de la Rovira. Es troba sota i al sud-est de la Carena de Coll d'Ases. S'hi accedeix per llargs camins de muntanya en bon estat que l'enllacen amb Granera, al nord, i amb Gallifa, al sud. Enllaços externs Els Plans en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Embassament de l'Albagés

La presa de l'Albagés, a la vall del riu Set, s'ha projectat com una peça de regulació que emmagatzema els cabals procedents de l'embassament de Rialb a través del Canal Segarra-Garrigues, punt d'inici del canal. En un inici es va preveure que estigués en funcionament el setembre de 2013, però per culpa de retards en l'execució del projecte, encara no s'ha acabat, i s'esperava que estigués ultimat al 2017, sembla que al 2021 hauria d'estar conclòs. Tindrà una capacitat de prop de 80 hectòmetres cúbics, equiparable a la presa d'Oliana. S'ha projectat com una presa de materials solts de 85 metres d'alçada sobre la llera i de 90 metres sobre els fonaments. La longitud de coronació serà de 763 metres i la seva amplada de 10 metres. Aquesta aigua emmagatzemada donarà servei al futur regadiu del canal Segarra-Garrigues dels sectors 10, 11, 14 i 15. En total, prop de 9 mil hectàrees dels municipis de l'Albagés, Cervià de les Garrigues, la Pobla de Cérvoles, i Juncosa. A més, s'hi contemplen actuacions complementàries en camins i canonades, i el conjunt de l'obra es farà amb criteris mediambientals, com és el fet de fer servir terra compactada i no formigó per tancar la vall. Referències
Embalse de Albagés

El embalse de Albagés es una infraestructura hidráulica española situada en el municipio de Albagés, provincia de Lérida, Cataluña. Se ha proyectado como un embalse de regulación que almacena los caudales procedentes del embalse de Rialb a través del Canal Segarra-Garrigas, punto de inicio del canal. En un inicio se previó que estuviera en funcionamiento en septiembre de 2013, pero debido a retrasos en la ejecución del proyecto, aún no ha finalizado, y se fijó la nueva fecha de finalización primero para 2017 y después para 2021. Tendrá una capacidad de cerca de 80 hectómetros cúbicos, comparable a la de la presa de Oliana.​ La presa es de tipo materiales sueltos, de 85 metros de altura sobre el cauce y de 90 metros sobre los cimientos. La longitud de coronación será de 763 metros y su anchura de 10 metros. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Embalse de Albagés.
Refugi d'Engorgs «Joaquim Folch i Girona»

El Refugi d'Engorgs «Joaquim Folch i Girona» és un refugi de muntanya de la FEEC, situat a 2.378 m al circ d'Engorgs, al vessant sud-oest del Puig Pedrós, dins el terme municipal de Meranges, a la Cerdanya. Accessos El poble més proper és Meranges, situat a 2:30 hores, si el recorregut es fa a peu. El refugi més proper és el refugi de Malniu (1:30 hores). No s'hi pot accedir directament en vehicle, es pot fer l'aproximació des del refugi de Malniu. Ascensions i travessies Puig Pedrós (2.915 m), Roc Colom (2.685 m), Engorgs (2.818 m). El camí de llarg recorregut GR-11 passa per aquest refugi. Referències Enllaços externs Patronat de Turisme de la Cerdanya Arxivat 2019-04-09 a Wayback Machine.
Ermita de Sant Amanç (Anglès)

L'ermita de Sant Amanç és un santuari al veïnat de les Masies de Sant Amanç, al municipi d'Anglès (la Selva). Aquesta edificació està catalogada com a patrimoni arquitectònic pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. L'aplec festiu de Sant Amanç se celebra a les darreries de setembre a l'ermita. Aquest aplec l'organitza la mateixa associació que s'encarrega de la restauració de l'ermita. Història La primera menció que es té d'aquesta ermita data del 1019, anomenant-la Sancti Amancii Anglensis. Alguns autors creuen que la menció del 860 d'una església construïda a la Vallis Anglensis es referia a aquesta edificació. Situada a cavall entre Anglès i Sant Martí Sapresa, l'ermita de Sant Amanç va ser seu d'una parròquia abans que aquestes dues viles (fins i tot Sant Martí Sapresa n'era sufragània inicialment). Aquest fet va propiciar l'aparició, al seu voltant, del veïnat homònim de masies disperses. El descens de població al veïnat propicià que a partir del 1362, es canviés la condició de sufragància i Sant Amanç passés a dependre de la parròquia de Sant Martí Sapresa. A partir del segle xv, el culte hi decaigué, fins al seu complet abandonament al segle xix. A partir del 2007, una associació sense ànim de lucre, composta per veïns de la zona i d'altres professionals n'està restaurant l'estructura, havent aconseguit el tancament complet del teulat aquest mateix 2011. Les obres de restauració de l'església finalitzaren l'any 2014. El 15 de novembre de 2014, el bisbe de Girona, Monsenyor Francesc Pardo i Artigas va presidir la missa en companyia dels voluntaris, socis, feligresos i altres persones que han ajudat a restaurar aquest temple de Sant Amanç. S'ha donat gràcies a Déu, amb la satisfacció plena d'haver-se preservat per a generacions futures un patrimoni important per a la vila d'Anglès. Arquitectura Aquesta ermita és d'estil romànic, amb una forma molt peculiar. En destaca el seu absis rectangular. Perpendicular a l'absis i orientada de nord a sud, hi ha la nau, amb una volta de canó lleuregament apuntada. Alguns experts estan oberts a la possibilitat que en veritat, aquesta no fos més que un transsepte, però que per motius desconeguts, la construcció de l'ermita s'hagués hagut d'acabar prematurament, deixant-la com a nau. Al mur sud es troba la porta d'accés, amb un campanar de cadireta de dos ulls. Al costat nord de l'absis, hi ha una petita sagristia, fruit d'una reforma posterior. L'afegit d'aquest element va variar la planta original de l'església, com també ho feu la construcció d'un habitatge, adossat a la façana oest de la construcció. Aquest habitatge es troba actualment enrunat, però encara es poden observar a la teulada de l'església, les escales que partien des d'aquest i servien per a arribar a dalt de tot del campanar. Referències Enllaços externs «Ermita de Sant Amanç». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Ermita de Sant Blai (l'Aleixar)

Sant Blai és una ermita al terme municipal de l'Aleixar (Baix Camp, Tarragona) a mà dreta de la carretera que puja en direcció a les Muntanyes de Prades. Té una sola nau, l'altar major és d'estil gòtic modernista, amb el tutelar al mig i als costats. Als murs laterals del presbiteri hi ha dos llenços grans a l'oli que representen les Ànimes al de la dreta i Sant Antoni al de l'esquerra. Aquest darrer va ser retocat el 1766 per Joan Alborná i té sis petits altars laterals. Quant als vitralls, n'hi ha dos idèntics i d'estructura simètrica que lluïen en el cercle central: un la mitra i l'altra possiblement un bàcul. Història Les referències més antigues les proporcionen uns cairons de fusta policromada que en revelen un origen medieval. Ple que fa a documentació, la més antiga és un pergamí de l'any 1341 a través del qual Maria, esposa de Guillem Tost de l'Aleixar, deixa un testament. L'any 1501 un pergamí ens informa que estava mancada de llum i ornaments i a Tarragona s'autoritza la petició d'almoines per poder dotar-la d'aquests elements. L'any 1655 trobem que en la Memòria dels censos de Sant Martí, Pere Alberich, pagès d'Aleixar, crea un censal de propietat a favor de l'ermita de Sant Blai, i el llibre del Consell el 1678 refereix uns pagaments que la vila ha promès a l'ermità i li adverteixen un any després que la seva filla i el seu gendre visquin a casa seva i no a l'ermita. Les vicissituds del segle xx van motivar que, després de la Guerra Civil Espanyola, de l'interior de l'ermita no en quedés res i després fos necessari fer una sèrie d'actuacions encaminades a superar-ne les conseqüències: es va dur a terme l'acte simbòlic de reposició de la imatge del sant; es va dotar d'una mesa el 1945 (obra encarregada a l'escultor Modest Gené per a la parròquia i col·locada després a l'ermita); l'any 1953 s'hi celebraren festes solemnes amb ocasió de la restauració; el 1981 es va refer la teulada; el 1983 hi va haver subministrament d'aigua i el 1997 l'ermita es va enrajolar amb pedra natural. Referències Enllaços externs «Ermita de Sant Blai». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Ermita de Sant Blai a la pàgina web de l'Ajuntament
Ermita de Sant Josep (Bot)

L'Ermita de Sant Josep és una església del municipi de Bot (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al sud-est del poble, dalt d'un turó al peu del riu Canaletes, envoltada per les muntanyes de la Plana, l'Agulla i la Migdia. Està consagrada a Sant Josep i és per això que el dissabte més proper al 19 de març s'hi celebra una romeria. Al matí, el poble de Bot surt en processó des de l'Església parroquial de Sant Blai (el patró de la població) i en arribar a l'ermita s'oficia una missa en honor de Sant Josep per agrair-li la pluja caiguda durant tot l'any. La celebració finalitza amb un dinar popular. Descripció Ermita barroca de planta en creu llatina, als dos primers trams ens trobem amb parets de menys alçada i les bigues de fust recolzada sobre els arcs. El tercer es troba amb el transsepte i es cobreix per una cúpula i un cimbori octogonal. L'absis està, actualment, tapat a l'interior per un pany davant el qual s'alça un altar barroc. De fora, és poligonal i té quatre panys. A la façana principal hi ha l'eix de la nau, s'obre la portalada de mig punt adovellada. A sobre d'ella hi ha una finestra de carreu, de mig punt, molt gran. La façana està coronada per una espadanya. Hi ha un cos lateral afegit que fa de sagristia. Abans era de pedra vista, avui dia, està emblanquinada. Història Als voltants de l'ermita s'han trobat restes que podrien pertànyer a un primitiu poblament de Bot. Entre el monticle del temple i Bot, passa el riu Canaleta. Referències Enllaços externs «Ermita de Sant Josep». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Informació a la pàgina web de l'Ajuntament de Bot Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine.
Hermitage of St. Simon

Hermitage of St. Simon (Ermita de Sant Simó) is a small Spanish parish church located in the east end of the Royal Road, in the faubourg of Havana, in the municipality of Mataró, comarca of Maresme. Dating to 1611, the seaside chapel is well-known along the Catalonia coast. It has a single nave in keeping with ancient seafaring tradition. The Feast Day is 28 October. References Bibliography Bradshaw (1865). Bradshaw's illustrated hand-book to Spain and Portugal (Public domain ed.). External links Media related to Ermita de Sant Simó at Wikimedia Commons Festa de Sant Simó
Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp

L'Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp és un edifici religiós del municipi de Castellvell del Camp (Baix Camp) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És un edifici d'una nau i capelles laterals, amb cambril a la capçalera. Les capelles estan cobertes de volta de canó i de canó amb llunetes sobre arcs de mig punt. La sagristia cupulada era l'antiga ermita. S'observa una porta d'arc de mig punt, adovellat, sense decoració. Hi ha un cor als peus, elevat, amb arc carpanell. és una obra de paredat i carreu. Té una espadanya d'un sol cos damunt de la porta. És una construcció renaixentista popular. Història És una ermita construïda al segle xv per la vila de Reus, quan Castellvell formava part del seu terme municipal. Acordada edificar pels jurats i el Consell de Reus el 1424, va obtenir la concessió d'indulgències de l'arquebisbe Dalmau de Mur. Segons documents de l'arxiu municipal, l'obra es va acabar l'any 1654. S'hi venera a Santa Anna, representada en una imatge del segle xvii. L'ermita, sense gaire interès arquitectònic, va ser restaurada en una nau, cor i trona el 1852. En el segle xvi va ser utilitzada com a hospital de malalts de pesta, i l'ermità feia d'infermer. L'edifici va ser destruït en part durant la Guerra del francès, i durant l'època de les guerres carlines del segle xix, l'ermita es va transformar en un fortí, com demostren algunes parets que resten com a vestigi d'aquesta fortificació. El 1827, durant la revolta dels Malcontents, el seu capitost Rofí va utilitzar l'ermita com a presó dels ostatges reusencs. La imatge de Santa Anna es portà a Reus en aquell període. El penya-segat de sota l'ermita va ser produït artificialment per a obtenir pedres destinades a la construcció del primer port de Salou i algunes carreteres locals. Recentment s'han inaugurat les obres del camí nou i d'il·luminació. Poblat ibèric del Puig de Santa Anna Al costat sud-oest de l'ermita, en una part visible i tocant les parets de la construcció adossada a ella, hi ha el jaciment d'un despoblat d'època ibèrica. Les excavacions que s'hi practicaren varen posar al descobert diverses estructures d'habitació, totes elles de planta rectangular, que el 1935 conservaven una altura d'entre 60 cm i 1 metre. Aquest poblat fou excavat pel Doctor Vilaseca i el Museu de Reus l'any 1934, i bona part de les peces de ceràmica trobades van ser portades al Museu de Reus, on durant la guerra civil van ser destruïdes per una bomba franquista. Es conserva però en el Museu reusenc una maqueta de les habitacions excavades. És possible que el topònim Castellvell, o segons diuen els documents alt-medievals "castrum veterum" faci referència al poblat ibèric del Puig de Santa Anna, força més evidents en l'època de la repoblació franca. Bona part d'aquest poblat es va destruir al bastir-se l'ermita. Referències Enllaços externs «Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Ermita de Santa Bàrbara de Blanes

L'ermita de Santa Bàrbara de Blanes és una ermita del municipi de Blanes (Selva) declarada bé cultural d'interès nacional. Està situada al cim del turó del mateix nom al davant del castell de Sant Joan, separats per la carretera que porta de Blanes a la cala de Sant Francesc. Descripció Conjunt d'edificis situats sobre un turó de gran visibilitat costanera i format per una torre de vigilància, una ermita i una casa d'ermità. La torre és de planta circular i té dues plantes i tres finestres, una de les quals de tipologia gòtica. Fa uns cinc metres d'amplada per vuit d'alçada. La casa i l'ermita estan adossades a la torre. La casa té dues plantes, coberta de teula a dues aigües i portes i finestres rectangulars amb llinda de pedra monolítica. La part exterior està decorada amb un rellotge de sol. Pel que fa a l'ermita, està dedicada a Santa Bàrbara. És un edifici de planta rectangular que té una coberta a dues aigües, absis semicircular i una façana amb arcada de mig punt adovellada, sense decoració al marge de l'òcul central i les obertures primes i allargades d'ambdós costats de la porta principal. Els interiors són de volta de canó apuntada de dos trams delimitats per arcs faixons ogivals, rebaixats i mensulats amb decoració escultòrica vegetal i humana. Els murs laterals tenen dos contraforts per cada costat i finestres petites i simètriques. La zona de l'absis conté una taula d'altar i dues fornícules interiors, una de les quals alberga la imatge de la santa. La torre i l'ermita de Santa Bàrbara es troba en un turó proper al Castell de Sant Joan, a 148 m d'altitud. Història És difícil de precisar l'origen del conjunt de Santa Bàrbara. La torre de guaita (segle xvi), les voltes, els capitells i la capella són els elements que més destaquen. Adjacent també hi ha la casa de l'ermità, la seva planta té característiques romàniques però no apareix documentada fins al segle xiv. Segons la tradició es pot tractar d'una antiga torre de vigilància, des del campanar de l'ermita s'alertava als habitants de Blanes de la presència de vaixells enemics. La construcció de l'ermita està relacionada amb el fet que Santa Bàrbara fou considerada protectora de la vila. La construcció més antiga sembla ser, per la tipologia, l'ermita, a la qual s'hauria afegit la torre de vigilància costanera, que fou usada sobretot els segles XV-XVI. L'ermità de Santa Bàrbara tenia cura de les terres i boscos dels voltants i era escollit com a llogater pels jurats de la vila. A finals dels anys setanta del segle xx, Josep Mestres i Domènec Valls van reclamar la reconstrucció del conjunt des de la revista local "Recull", activitat que es va dur a terme durant els anys 1980-82. Ha estat font d'inspiració per a creadors com Joaquim Ruyra o Junceda. Referències Enllaços externs «Ermita de Santa Bàrbara de Blanes». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
Ermita de Togores

L'ermita de Togores és un monument del municipi de Sabadell (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'una ermita i masia possiblement del segle xiv, situades a l'esquerra del Ripoll, a la vall del riu Tort, en una esplanada envoltada d'alzines. Descripció Conjunt format per l'ermita de Togores i la masia de Can Pagès Vell. L'ermita té l'absis vuitavat, que dona a migdia i a la paret de llevant, amb aparell de pedra, s'hi veuen dues voltes de formigó encanyissat. La gran té un gruix d'1,10 metres i un diàmetre de 2,25 m, que ara fa l'ofici d'arc botant, unint la capella, per la banda ponent amb la masia. L'arc més petit uneix la capella amb la masia per ran de pou i té un gruix d'1,35 m i una volta d'uns 2 m. La masia és de planta baixa i pis, amb coberta a dues vessants que donen aigües a les façanes laterals. Història Possiblement, segons Miquel Carreras, l'ermita de Togores hagi estat bastida damunt les restes d'una vella construcció romana. Les primeres dates documentals però ens remeten a 1323. En els segles XII i XIII s'hi venerava la Mare de Déu de Togores, advocada per a sortir indemne dels fets d'armes i per a la pluja.Els màrtirs que es veneren a la capella són Sant Abdon i Sant Senén. Durant els segles xiv i xv Togores fou estatge de monges, depenent del monestir de Sant Llorenç del Munt. Un cop desaparegudes les monges, alguns abats de la Mola habitaren aquesta casa. Togores va pertànyer al terme municipal de Sant Pere de Terrassa fins aquest segle (1904). Referències Enllaços externs Ermita de Togores Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
Ermita de les Virtuts

L'ermita de les Virtuts és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi d'Alcover (Alt Camp). Edifici en ruïnes, de planta rectangular. Obra de paredat, amb reforços i reconstruccions de carreuó. Sobre la façana, quasi perpendicular a la porta principal una espadanya de carreuó. Damunt de la porta, amb llindar, una petita fornícula de pedram buida. Restes d'arcs de tipus gòtic català. El sostre havia tingut una coberta de dues vessants. El santuari es troba sobre una llenca de roca que sobresurt de la serra, penjada damunt de la vall del riu Glorieta. Ja el 1334 es parla d'uns "ermitaneis vallis de Rascaç", i el 1356 de l'"heremita cellule termini Samuntam sive Rascaç" (el Rescàs era part de l'antic terme de Samuntà, pertanyent al segle xiii al comtat de Prades, ara repartit entre l'Albiol i, majoritàriament, Alcover). El 1358, l'arquebisbe Claresquí expedí unes lletres en favor de dos frares, membres de la comunitat d'ermitans Beguins que vivien a la Roca de la Virtut. El 1359 hi havia ja una capell capaç per a les principals funcions litúrgiques. El primer terç del segle xv fou construït el santuari. L'advocació a la Mare de Déu està documentada almenys per la desamortització de 1835. El 1894 foren duts a l'església parroquial de l'Albiol (a la qual pertany) la imatge de la Verge i el retaule, que foren cremats el 1936. Referències Enllaços externs «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona. «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].
Ermita de la Salut (el Papiol)

L'Ermita de la Salut o Santa Eulàlia de Madrona és una església ubicada a la serra de Collserola vora el Puig Madrona, al municipi del Papiol (Baix Llobregat), catalogada com a bé cultural d'interès local. Història El topònim Madrona és documentat des del 1013 i el terme del mateix nom des del 1017. El 1060, la parròquia va ser infeudada pel bisbe Guislabert de Barcelona a Guisla, vídua de Mir Geribert, i als seus fills, tal com anteriorment l'havien tinguda Gombau de Besora i Mir Geribert. El 1315, la parròquia va ser traslladada al nucli habitat que s'havia format vora el castell del Papiol, per iniciativa del seu senyor Galceran de Papiol (o Despapiol), quedant el temple convertit en ermita dedicada a Sant Pere. El 1554, el rector mossèn Bartomeu Planella adquirí al monestir de Sant Cugat un retaule per a l'ermita. En una visita pastoral de 1656 es constata que la volta amenaçava ruïna i el visitador ordenà als obrers de la parròquia que la reparessin en el termini de sis mesos i que hi fessin posar un calze. En la visita pastoral del 1757 ja era dedicada a la Mare de Déu de la Salut, i el visitador ordenà que es buidés el terraplè que hi havia prop dels murs perquè ocasionava humitats, amb la qual cosa devia desaparèixer el cementiri medieval. Ja al segle xix, en una època en què no hi havia ermitans, la imatge de la Mare de Déu va ser robada. El 1982 va ser restaurada pel Servei de Catalogació i Conservació de Monuments de la Diputació de Barcelona. Arquitectura És un temple d'una sola nau amb coberta de volta de canó, sostinguda per quatre arcs torals. Les dues terceres parts de la nau cap a ponent són preromàniques (se suposa que el segle x) i conserven dues finestres d'aquesta època, una geminada amb una petita columna de capitell corinti, i una altra que va quedar mig tapada per haver-s'hi afegit posteriorment un petit contrafort quan es reforçaren els murs. La porta d'accés, situada a migdia, és més tardana, probablement de finals del segle xii, i està resolta amb dos arcs adovellats i un timpà llis. Sembla que devia ocupar el lloc de la porta original, i a la mateixa façana hi ha dues finestres de doble esqueixada, una al parament antic, i l'altra en l'ampliació posterior cap a llevant. La capçalera és constituïda per un absis central cap a llevant i dues absidioles més petites cap a tramuntana i migdia. Al centre de cada un hi ha una finestra de doble esqueixada, com les de la façana de migdia. El parament és totalment llis, a excepció de l'absis central, que presenta un fris d'arcuacions llombardes, en sèries de dues entre lesenes. Aquesta decoració permet datar la capçalera com a obra del segle XI. Galeria Referències