NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mercat de la Barceloneta

El Mercat de la Barceloneta és un edifici situat entre la plaça del Poeta Boscà, i els carrers del Baluard, Maquinista i Atlàntida del barri del mateix nom de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Des del seu origen, la Barceloneta ha tingut un caràcter eminentment mariner i pescador. Inicialment era un mercat a l'aire lliure situat a la plaça de Sant Miquel. L'actual mercat fou inaugurat el 1884, obra de l'arquitecte Antoni Rovira i Trias. Es tractava d'un edifici característic de l'arquitectura del ferro, distribuït en una nau central i dues laterals, amb una coberta metàl·lica sostinguda per suports puntuals sense murs perimetrals, adequat al conjunt de les activitats comercials. Va ser destruït parcialment pels bombardejos durant la Guerra Civil. Entre els anys 2002 i 2007 s'hi feu una remodelació integral segons el projecte de l'arquitecte Josep Miàs, estret col·laborador del desaparegut Enric Miralles. A l'estructura metàl·lica del vell ferro forjat original de l'època, que s'ha respectat majoritàriament, i s'hi incorporaren elements moderns i funcionals. La nova estructura s'ha fet amb una perfileria que dialoga amb l'estructura existent. S'ha mantingut la volta metàl·lica, amb bigues amb formes ondulades que recorden al pròxim mar Mediterrani. Sobre s'hi disposa una coberta lleugera de panells metàl·lics als quals s'hi ha incorporat aïllant tèrmic. Per sota, un fals sostre amb un malla metàl·lica a sota atorga un efecte reflectant al sostre. HI destaca la gran pèrgola a l'entrada principal que s'endinsa a la plaça del poeta Boscà. Per dur a terme aquestes reformes, les noves peces metàl·liques es realitzaren prèviament en un taller tenint en compte les seves dimensions per fer possible el seu transport pels estrets carrers que condueixen fins al mercat, on s'acoblaren. Descripció Es tracta d'un edifici aïllat que disposa de la planta baixa, on s'emplacen els espais comercials, dues plantes subterrànies on s'hi localitzen els magatzems i el moll de descàrrega, a més d'un altell on hi ha les oficines i un saló d'actes. Té una superfície total de 2.670 m² i una de comercial de 645 m². Referències Enllaços externs «Mercat de la Barceloneta». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Sant Sebastià dels Gorgs

Sant Sebastià dels Gorgs is a cenobitic Benedictine monastery in the municipality of Avinyonet del Penedès, comarca of Alt Penedès, Catalonia, Spain. In 2000, it was declared a Cultural Asset of National Interest. Architecture and fittings It is designed in Romanesque style. The door is 12th century. The tympanum features the figure of Christframed by a mandorla. The building was in ruins in 1388. Part of the temple was rebuilt in Gothic style. The bell tower was rebuilt in Lombard style, with three floors and a gabled roof. Square in plan, it is decorated with Lombardy arches and pilasters. There is a Gothic apse. The ground floor is covered with a barrel vault and the third floor has mullioned windows with columns and carved capitals. The old cloister with three galleries is preserved and of those three, the eastern is incomplete. It was built between the 11th and 12th century. All the gallery columns have capitals decorated with plant and animal motifs. The capitals are preserved. The second floor sculptures are of low quality. The capitals display human figures devoured by animals. Bibliography Pladevall, Antoni: Els monestirs catalans, Ediciones Destino, Barcelona, 1970 ISBN 84-233-0511-2 (in Catalan) Further reading Margarit, A. Sant Sebastià Dels Gorgs: : Breu Orientació Calendada De Restes Arqueològiques D Del Monestir Penedesenc. S.l: A. Margarit Taya, 1983. Print. External links Media related to Monestir de Sant Sebastià dels Gorgs at Wikimedia Commons
Sant Bartomeu de Matamala

Sant Bartomeu de Matamala és una església romànica de Porqueres (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Construcció de petites dimensions d'una nau capçada a llevant per un absis semicircular cobert amb quart d'esfera. Antigament estava cobert per una volta de canó però d'aquesta només en resta la línia d'arrencament. La façana té una porta rectangular amb llinda i brancals de carreus de pedra ben escairats i, coronat la façana, hi ha un campanar de cadireta d'un sol ull. La teulada és a dues aigües. El parament reflecteix les dues etapes constructives: l'obra romànica és de carreus amb filades força regulars i la reconstrucció del segle xv és amb carreus irregulars i morter. Història La primera vegada que aquesta ermita apareix documentada és l'any 1321. Va ser víctima dels terratrèmols de l'any 1428, per això, l'any 1453 va ser reconstruïda. Referències
Torre de les Aigües de Dos Rius

La Torre de les Aigües de Dos Rius o del Tibidabo és un edifici industrial situat a la part alta de la muntanya del Tibidabo de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Història Va ser projectada per l'arquitecte Josep Amargós per a emmagatzemar i bombar les aigües de Dosrius al parc d'Atraccions i a les torres residencials. Va guanyar el primer premi del concurs Anual d'edificis artístics del 1905 i va ser el primer edifici visible a la silueta del Tibidabo des de baix. Dos anys més tard es va construir l'Observatori Fabra. Descripció Torre de planta octogonal de 53 m d'alçada i 10 m de diàmetre situada sobre un gran pedestal cilíndric. Construïda amb maó vist i pedra natural amb un dels primers ascensors elèctrics a l'interior. Després del pedestal, hi ha tres cossos; el superior té dos miradors amb barana de ferro forjat i una cúpula. Al cos principal i inferior es repeteix el mateix motiu decoratiu amb petites variacions: a la part inferior vuit petites obertures amb arc de mig punt estan emmarcades als laterals per pilastres i a sobre per una cornisa; al nivell superior les finestres tenen un ull de bou a dalt i dos arcs de mig punt cecs sustentats per les pilastres adossades que tanquen tot el conjunt. Referències Enllaços externs «Torre de les Aigües del Tibidabo (o de Dosrius)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Torre de les Aigües de Dos Rius

La Torre de las Aguas de Dos Ríos (en catalán: Torre de les Aigües de Dos Rius) es un edificio industrial de Barcelona protegido como Bien Cultural de Interés Local. Se ubica al Tibidabo. Descripción Es una torre octogonal de 53 m de altura y 10 m de diámetro, construida con ladrillo visto y piedra natural. Cuenta con uno de los primeros ascensores eléctricos en su interior. Se sitúa sobre un gran pedestal cilíndrico y se empleaba para el suministro y almacenaje de agua potable. Después del pedestal, la torre se levanta en tres cuerpos. Los dos primeros serían los principales y el superior corona la torre con dos miradores de hierro forjado y una cúpula. En el cuerpo principal e inferior se repite el mismo motivo decorativo con pequeñas variaciones: a la parte inferior 8 pequeñas aperturas con arco de medio punto están enmarcadas a los laterales por pilastras y encima por una cornisa; en el nivel superior las ventanas tienen un ojo de buey arriba y dos arcos de medio punto ciegos sustentados por las pilastras adosadas que cierran todo el conjunto.​ Historia La torre fue encargada por la Sociedad promotora del Tibidabo y se enmarca en el proceso de ofrecer nuevas construcciones y urbanizaciones a lo largo del camino de Vallvidrera. El edificio servía para almacenar y bombear las aguas de Dosríus al parque de Atracciones Tibidabo y a las torres residenciales. Con esta torre Josep Amargós ganó el primer premio del Concurso Anual de Edificios Artísticos de 1905. Fue el primer edificio visible en la silueta del Tibidabo desde bajo.​ Referencias
Sant Andreu de Mata

Sant Andreu de Mata és una església romànica de Porqueres (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Església parroquial estructurada en una sola nau, amb volta de canó apuntada. L'any 1951 fou reformada, destruint-ne l'absis originari i construint un nou creuer i absis. L'accés a l'interior es realitza per una porta d'arc de mig punt situada a la façana lateral, encarada a migdia. Els seus batents conserven farratges en espiral de la primitiva porta romànica. La façana principal té un tractament massís del conjunt perquè en ella només s'obre una petita finestra, de punt rodó, i el campanar d'espadanya amb coberta a quatre vessants. La coberta de l'edifici és a dues aigües i la corona un llanternó. Història La primera referència a la parròquia és l'any 1019, quan el bisbe Pere Roger de Girona i els comtes de Barcelona Ramon Berenguer I i Ermessenda van donar l'església a la canònica de Girona. Al segle xiv, la jurisdicció de la parròquia de Mata va ser venuda per Pere el Cerimoniós a Pere d'Usall, el seu cambrer. L'any 1579 va ser agregada a Sant Julià de Corts i l'any 1928 en un annex de Corts. El 1965 es va independitzar i es va convertir en parròquia. Referències
Casa-estudi Antoni Tàpies

La Casa-estudi Antoni Tàpies és un edifici situat al carrer de Saragossa, 57 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Descripció Consta de planta baixa, tres pisos i un àtic. La façana s'articula en dos sèries d'eixos, verticals i horitzontals, aconseguit sobretot a base de l'ús visible de grans pilars i bigues d'acer. La planta baixa s'articula en dues grans obertures sense llinda, cobertes per grans portals de fusta. L'accés a l'habitatge no s'endevina fàcilment, ja que és una altra porta de fusta integrada en un dels dos portals. La primera planta, ja dominada per l'ús del ferro, compta amb dos conjunts separats per un pilar d'acer. A l'esquerra s'hi combina l'ús de cossos amb la persiana de llibret i buits. A la dreta en canvi, tot l'espai està dominat per la persiana de llibret. La segona planta té una composició quasi exacta a la primera, tot i que a la dreta, també hi ha la presència d'un cos inferior de buit. La tercera planta està totalment plena de persianes de llibret, que cobreixen dues grans obertures, a banda i banda de l'esmentat pilar d'acer. La planta àtic, sense obertures cap al carrer Saragossa, s'obre cap al pati interior. Els espais interiors són d'una gran riquesa, no luxosa, aconseguida pels efectes de llum i ombra, resultat d'un acurat control de les dimensions i proporcions de cada una de les parts. És un seguit de visions i transparències creuades materialitzades per l'ús del maó fet a mà i les persianes de llibret. Especialment remarcable és la relació entre la sala d'estar i l'estudi del pintor, amb una seqüència digna dels millors exemples d'arquitectura, així com la solució de la biblioteca, aïllada de la resta de la casa per una planta amb terrassa, que referma el seu caràcter silenciós, ja que la tanca a l'exterior i organitzant la seva doble alçada al voltant de la llar de foc. L'edifici és un bon exemple d'arquitectura contemporània integrada dins un barri típic. Bona part de les cobertes de ferro i acer es troben afectades per fenòmens d'oxidació (fruit de la humitat), per aquest motiu, l'estat de conservació de la façana és millorable. Història Va ser projectat pels arquitectes Josep Antoni Coderch i Manuel Valls i Vergés, i es va construir entre els anys 1960 i 1963. Estudi de Campins A principis de la dècada dels 1960, Antoni Tàpies, que ja des de després de la Guerra Civil anava els caps de setmana al poble de Campins, al Montseny, va comprar un dels masos de fora el nucli urbà, una masia del segle xv, amb molt de bosc propi al voltant. Més endavant, va encarregar a l'arquitecte Jaume Freixa l'ampliació amb un estudi, completat el 1982, on va realitzar moltes obres, especialment en els períodes d'estiu. Referències Vegeu també Museu Tàpies Bibliografia Pérez Mañosas, Antoni. “Mitad fábrica mitad convento”. La casa Tàpies. Universitat Politècnica de Catalunya. Departament de Projectes Arquitectònics (tesi doctoral), 2016. Enllaços externs «Casa-Taller del pintor Tàpies». Guia temàtica Biblioteca ETSAB.
Mercat de Galvany

El Mercat de Galvany és un edifici situat a l'illa dels carrers de Madrazo, Santaló, Calaf i Amigó, al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Història Tal com ho recorden dues plaques commemoratives al portal del carrer de Santaló, ocupa els terrenys de la plaça de Galvany, cedits el 1868 per l'hisendat Josep Castelló-Galvany i Quadras (1829-1880) amb la condició que s'hi construís un mercat. L'octubre del 1906, l'Ajuntament de Barcelona n'encarregà el projecte a l'arquitecte municipal Pere Falqués, que va comptar amb la col·laboració d'Antoni de Falguera, que el succeí a la seva mort el 1916. Entre 1906 i 1914 es van realitzar fins a quatre subhastes per a la contractació de les obres, paralitzades entre 1915 i 1925. L'octubre d'aquell any es va realitzar la subhasta definitiva, que fou adjudicada a Antoni Aleix. Finalment, el mercat es va inaugurar el 26 de febrer del 1927, amb l'assistència de l'alcalde Darius Rumeu i Freixa, baró de Viver, i la benedicció del bisbe mallorquí Josep Miralles. Descripció S'organitza en quatre cossos longitudinals de secció basilical articulats al voltant d'un gran espai octogonal sustentat per quatre grans arcs i coronat per un cimbori, tot formant una planta de creu grega, on els braços que afronten als carrers de Madrazo i Calaf arriben fins al carrer mentre que els afrontats als carrers d'Amigó i Santaló tenen un espai obert al seu davant. La disposició dels braços permet alliberar a l'exterior les quatre cantonades, utilitzades com a zona de càrrega i descàrrega de mercaderies. Tanca el recinte un potent mur de pedra irregular amb pilars de maó. Les façanes s'articulen mitjançant un sòcol de pedra on reposen les parets de maó vist que a la part superior tenen grups de finestrals triforats rematats per arcs peraltats. A la part superior dels arcs hi ha un vitrall de colors. Els portals d'entrada estan emmarcats per columnes de pedra que s'aixequen des del sòcol, amb capitells ornats amb motius florals i coronades per un arc de mig punt motllurat que a la clau contempla l'escut de Barcelona. A sobre hi ha un mosaic policrom amb motius vegetals, mentre que al timpà que remata la part central de la façana hi ha un altre mosaic, en aquest cas amb l'antic escut de la ciutat. L'interior presenta grans espais lliures, sense compartimentacions, gràcies a la utilització de 28 pilars de ferro. Aquest material és també utilitzat en les encavallades, que permeten sostenir la coberta a dues vessants. Al centre del mercat, com a element singular, trobem un fanal modernista amb un rellotge d'època a la part superior. Bastit en obra vista segueix un llenguatge molt proper al noucentisme, encara que també presenta elements decoratius modernistes. Referències Vegeu també Can Galvany (Barcelona)
Marché Galvany

Le Marché Galvany est un marché municipal de Barcelone. Le bâtiment, combinant des éléments noucentistes, de l'architecture du fer et modernistes, est une œuvre comprise au Recensement du Patrimoine Architectural de Catalogne. Description Le Marché Galvany est situé dans le quartier de Galvany, du district de Sarrià-Sant Gervasi. Il a été bâti selon un style proche du noucentisme, bien qu'il présente aussi des éléments décoratifs modernistes. La construction a débuté en 1868 sur des terrains cédés par Josep Castelló et Galvany, et a été inaugurée le 26 février 1927. L'œuvre a été initiée par Pere Falqués et terminée par Antoni de Falguera. Références Liens externes « Mercat Galvany », Cercador Patrimoni Arquitectònic, sur Ajuntament de Barcelona Source de traduction (ca) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en catalan intitulé « Mercat Galvany » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du commerce
Sant Esteve de Massanes

Sant Esteve de Massanes és una església amb elements romànics i neoclàssics de Massanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'església parroquial de Sant Esteve està situada a l'extrem de ponent del nucli urbà i s'hi accedeix a través de la plaça de Catalunya. A la construcció primitiva d'una sola nau rectangular i un absis semicircular s'hi van afegir les capelles laterals, la sagristia i el campanar. L'edifici actual respon essencialment a l'obra del segle xvii. L'absis, però, és clarament romànic i està realitzat en carreus i ornamentat amb un fris d'arcuacions llombardes, en sèries de sis entre lesenes, acabades amb un fris de dents de serra i una simple motllura al ràfec. La coberta a l'interior de la nau és de volta de canó. A la façana principal, totalment emblanquinada, hi ha la porta que és quadrangular amb els brancals i la llinda de pedra, coronada amb una fornícula. A sobre hi ha una finestra que segueix la mateixa estructura de la porta. El campanar és una torre quadrangular amb finestres allargades d'arc de mig punt a cada cara, rematat per una balustrada. Història La construcció originària era d'estil romànic, de la qual només en resta l'absis. L'any 1903, l'església va ser donada al Monestir de Breda, i a pareix esmentada també en una butlla del papa Lluci III, l'any 1185. Al 1740 va ser reformada totalment i els murs romànics foren arrebossats. L'exèrcit francès la va destruir en la invasió de 1808. Reconstruïda després de la Guerra Civil (1939) i al cap de pocs anys es traslladà el cementiri, que estava just al davant. L'any 1978 un privat va comprar la rectoria i va refer la casa i la part exterior de l'absis, deixant-lo amb la seva aparença originària. Referències
Can Trias (Barcelona)

Can Trias és un edifici modernista situat al recinte del Parc Güell, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Martí Trias i Domènech (Sabadell, 1861 – Barcelona, 1914) era fill de Joan Trias i Costajussà, un teixidor anomenat «el Mig Senyor» perquè perquè només tenia un teler, i de Rosa Domènech i Rocabat. Es va casar a Barcelona amb Anna Maxenchs i Rossich, d'una família benestant d'Igualada, i es va establir com a advocat. El 1901, quan va néixer la seva filla Anna, van decidir construir una casa en honor seu i el 1902 van adquirir els solars C i D del Park Güell. El projecte fou encarregat a l'arquitecte sabadellenc Juli Batllevell i Arús, i les obres començaren l'any següent i van durar uns quatre anys, tot i que el 1905 es van presentar uns plànols a l'Ajuntament de Barcelona per a legalitzar la construcció. És l'única casa que s'edificà de la ciutat jardí d'Eusebi Güell, i ha estat sempre habitada -a vegades als estius i sovint durant tot l'any- per la família Trias, que l'ha conservat amb intervencions mínimes i respectuoses, com ara la instal·lació d'un ascensor. Descripció Es troba a la part alta del Parc Güell, i és de planta rectangular amb paraments asimètrics que formen diverses façanes. D'un dels angles sobresurt una tribuna amb finestrals arquejats. A la part superior, i en angle recte, discorren un total de 22 finestres amb arquets, en forma de golfes. Al capdamunt d'una de les façanes destaca un coronament més alt, de línia ondulada. Adossada hi ha una espècie de torratxa amb galeria. Està envoltada per una zona enjardinada i encerclada per una tanca de pedra. Vegeu també Magatzem Balcells Referències Bibliografia Casamartina i Parassols, Josep. Juli Batllevell. Un gaudinià oblidat. Fundació Gas Natural Fenosa, 2011, p. 338-357. ISBN 9788461555604. Enllaços externs «Park Güell: casa Martí Trias». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Sant Roc de Massanes

Sant Roc de Massanes és una església de Massanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Modest santuari religiós situat en un turó. De planta rectangular, té una sola nau, i està capçada al davant per un absis semicircular amb coberta de volta, del segle xv. La coberta és en volta de canó, i la teulada és en teula àrab amb un ràfec simple. A la dreta té una petita capella adossada. A la façana principal hi ha la porta que anteriorment era amb arc de mig punt i dovelles, i que ha estat convertida en una porta amb arc pla, tot i conservar les dovelles. A la seva part dreta hi ha una petita finestra en arc pla i amb una reixa. A la part superior hi ha una obertura en forma d'ull de bou, protegida per una reixa. La resta d'obertures de l'edifici són rectangulars amb ampit, llinda i brancals de pedra. Destaca el campanar d'espedanya. La façana està realitzada en maçoneria, amb algunes parts toscament arrebossades. Història L'any 1569 el bisbat donà l'autorització a Massanes per construir una capella dedicada a Sant Roc, Sant Jaume i Sant Sebastià, els tres sants advocats contra la pesta. Els representants del Comú, que havien fet la petició eren Antoni Marquès, Antic Pasqual i Gabriel Piferrer. L'any 1600 es va obtenir permís per beneir una campana. Des del segle xvii, a Sant Roc hi vivia permanentment un ermità. A mitjan segle xviii consta que tenia dos altars, el de Sant Roc i el de la Mare de Déu dels Dolors. Des de 1977, cada 11 de setembre, s'organitza una arrossada a Sant Roc, ja que hi ha un parc molt ben condicionat. Referències
Can Cisó de Guèmol

Can Cisó de Guèmol és una masia de Banyoles (Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una masia de planta rectangular amb algun petit cos afegit. El parament és de pedra de Banyoles de treball molt diferenciat. Pràcticament només hi trobem carreus ben escairats a les cantonades, a la resta dels murs l'aparell és molt desigual. Els murs tenen, en part, restes d'un arrebossat. La coberta és de teula àrab i a dues vessants. Carener perpendicular a la façana. Incipient ràfec, format per dues fileres de teules sobre cabirons. Les obertures, portes i finestres, hi són practicades de manera bastant arbitrària: unes es troben emmarcades i altres tenen llinda una mica treballada i en forma d'arc. Malgrat que tot el conjunt resulta força normal i senzill, la façana de la masia ens presenta unes solucions molt interessants. És una composició simètrica i compensada quant a la distribució dels elements que la conformen. D'una banda, a la part inferior, hi tenim una arcada, a mode de porxo, formada per un arc apuntat de carreus ben escairats. A l'interior del porxo, s'hi troba una escala, de pocs esgraons, que dona accés a l'habitatge i, a mà dreta hi queda l'espai d'aixopluc per a les eines del camp, carros, etc. A la part superior, sobre l'arcada, s'hi obren dues obertures rectangulars separades per un pilar. És a dir, s'hi ha practicat un element badiu on emmagatzemar els farratges. La combinació porxo-paller és molt típica de la zona de Banyoles. Història És una masia que pertanyia a Guèmol, petit nucli de població ja existent a l'època medieval, a més a més de la vila Vella i Nova. Els veïns de Guèmol van denunciar el novembre de 2024 l'estat d'abandonament d'aquest edifici datat dels segles xiii i xiv, malgrat estar protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Referències