NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mercado de la Concepción

El mercado de la Concepción, también conocido como mercado de las flores, es un mercado del Ensanche de Barcelona (España). Fue proyectado por el arquitecto Antoni Rovira i Trias (que ya había construido anteriormente el mercado de San Antonio) y su construcción empezó en 1887, siendo inaugurado en 1888. Posee una superficie de 4.010 m², de los cuales 2.575 m² los ocupan las paradas. El edificio está catalogado como bien cultural de interés local.​​ Descripción El edificio es una característica estructura de hierro de tres naves, dispuesta en un único sentido compositivo, el eje mar-montaña, en la zona central de una manzana del Ensanche. La nave central, más ancha y más alta, se ilumina lateralmente por encima del tejado de las laterales. El edificio destaca por sus proporciones y por las dimensiones de las cerchas, así como por la simplicidad y sencillez. Predomina una visión de conjunto por encima de elementos estructurales o decorativos concretos. Las fachadas principales, que acusan el espacio interior mediante tres frontones independientes, se componen de elementos repetidos de ventanas o persianas, y descansan sobre un zócalo de piedra de Montjuic que se acaba con una reja de hierro forjado. Además, se conserva el tejado original, de tejas planas de colores.​ Remodelación Entre 1996 y 1998 el arquitecto Alberto de Pineda Álvarez llevó a cabo una reforma del mercado que consistió en una excavación para incluir un sótano de aparcamiento de vehículos y nuevas cámaras de servicio. En el interior se modificaron los niveles de pavimento, para adaptar el espacio a las normativas de accesibilidad, y las fachadas, suprimiendo parte del zócalo y las rejas para ser sustituidos por nuevos cierres de vidrio y persianas de madera.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Mercado de la Concepción.
Mercat de la Concepció

Le marché de la Conception (en catalan : Mercat de la Concepció), aussi connu comme marché aux fleurs, est un marché couvert situé dans le quartier de l'Eixample à Barcelone (Espagne). Il a été projeté par l'architecte Antoni Rovira i Trias (qui avait déjà bâti antérieurement le Marché de Sant Antoni). Sa construction a commencé en 1887, en étant inauguré en 1888. Il possède une surface de 4 010 m2. Le bâtiment est catalogué comme bien culturel d'intérêt local. Description Le bâtiment est un exemple de l'architecture métallique à trois nefs. En plus, le toit original est conservé, avec ses tuiles plates de couleurs. Il a été restauré entre 1996 et 1998, créant notamment un espace de stationnement souterrain. Articles connexes La Boqueria Marché de Sant Antoni Références Source de traduction (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Mercado de la Concepción » (voir la liste des auteurs). Portail de Barcelone Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du commerce
Sant Miquel de Marcinyac

Sant Miquel de Marcinyac o Sant Miquel de Marsenyac és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Situació Es troba a la part central del terme municipal, damunt els plans del cap d'avall de la carena de Cal Moixí, entre el torrent de la Vallanca a llevant i la rasa d'Antigues a ponent, a tocar de la masia de Marcinyac. Per anar-hi es parteix de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E). Aquí cal prendre la carretera a Besora i Busa. Carretera asfaltada i ben senyalitzada que se segueix fins que: Als 7,3 km. (42° 03′ 20″ N, 1° 36′ 33″ E), en l'indret anomenat la Creu Roja, es deixa l'asfalt i es pren el trencall de la dreta, senyalitzat "Marsinyac" "Les Serres" "La Selva". A partir d'aquí, ni que la pista sigui bastant bona, és recomanable circular-hi en 4x4. Seguir sempre la pista principal i Als 9,8 km. (42° 04′ 16″ N, 1° 37′ 08″ E) es pren el trencall a la dreta senyalitzat "Marsinyac" que porta directament a l'església en 1,5 km. més. Continuant amunt, es fa cap a la masia de les Serres i a l'església de Sant Martí de les Serres. Descripció Sant Miquel de Marcinyac és una església neoclàssica de planta rectangular, teulada a dos vessants i orientada nord-sud. Porta de llinda i frontó a la cara sud, amb un petit ull de bou al damunt. Campanar de tres cossos i cobert a quatre vessants, adossat a la cara est. Adossada a la cara oest, hi ha una petita edificació per tal d'engrandir l'església i fer-hi una capella. L'església es va construir aprofitant un pany de paret de la primitiva església romànica. L'interior és d'una sola nau i té cinc altars. Un d'ells, porta la data de 1717 i un altre dedicat a Sant Josep, la de 1703. L'altar major és barroc i està dedicat a Sant Miquel. El parament és de carreus irregulars units amb morter. En alguns llocs, es veuen restes d'haver estat emblanquida. Notícies històriques L'església de Marsenyac, va ser sufragània de la parroquial de La Selva. Va ser construïda al segle xvii, als voltants de l'any 1678, per ordre del bisbe fra Pere de Santiago i començada després de les obres fetes a la parroquial. L'any 1703 l'obra ja estava gairebé finalitzada. Posteriorment, mossèn Josep Armengol va ordenar i catalogar l'arxiu parroquial, que s'ha conservat en gran part. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Sant Miquel del Soler de Gramoneda

Sant Miquel del Soler de Gramoneda és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de Navès (Solsonès). Descripció Sant Miquel del Soler de Gramoneda és una església amb volta d'arrencada gòtica i coronament arrodonit. És una església d'una sola nau i un absis modificat. Està arrebossada per fora, el que dificulta l'observació del parament, tot i que es pot veure que és un conjunt molt rústic, amb pedres de diferents mides en fileres. La porta, al mur sud, és d'arc de mig punt adovellat. Al frontis hi ha una finestra en espitllera. La part més ben conservada és el frontis i la meitat de la nau que li és propera. L'altra meitat té un pegat groller al mur sud i a la part superior d'ambdós murs, desapareix l'encaix amb l'absis. Aquest està refet i es troba parcialment damunt un rengle de blocs amuntegats i al damunt d'un rengle de blocs rectangulars de gran mida, formant una base poligonal regular. A l'interior, l'arc presbiteral arrenca d'una imposta de pedres trapezoïdals amb bisell. Les mides són de 3,60 x 9,60 metres. Notícies històriques L'església es troba a prop de la masia del Soler de Gramoneda. El 29 de setembre se celebra la festa del sant. La masia de Soler de Gramoneda està actualment deshabitada però antigament, junt amb la masia de Grifè, havia format part de la quadra de Soler i Grifè. Referències Vegeu també Llista de monuments de Navès
Molí d'en Parera (Aiguaviva)

El Molí d'en Parera és una masia del municipi d'Aiguaviva (Gironès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció És una masia situada a pocs metres de l'accés de la pista de l'Aeroport de Girona - Costa Brava que es troba en estat força ruïnós i sense cap mena de conservació. Primitivament era de forma basilical amb murs de càrrega de pedra volcànica pròpia de la zona. Interior amb algunes biguetes de ferro en estat dolent. Forjats de fusta. Inscripció de "Dalmau Parera me pech". Molí d'aigua a l'ampliació de totxo. Molí d'aigua a l'ampliació de totxo lateral. Referències
Molí de l'Amorós (Barberà de la Conca)

El Molí de l'Amorós és un grup de construccions del municipi de Barberà de la Conca (Conca de Barberà) que es troben al costat de la carretera, a mig camí entre Barberà i la Guàrdia dels Prats. A l'esquerra del riu Anguera i a pocs metres de la cruïlla de les carreteres T-242 i C-241. Avui formen part de la propietat del celler vinícola Clos Mont-Blanc. S'hi veuen diverses construccions, entre elles un antic molí fariner medieval i altres edificis moderns adossats; tots en estat ruïnos. De l'antic molí es conserva la sala de moles (del segle XII o XIII) coberta de volta de canó apuntat i la porta d'entrada d'arc de mig punt adovellat. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Història Amb el nom de «molí de l'Amorós« acabà, vers el 1960, la seva activitat molinera el que fou molí de Mesó. (o del Temple) de la comanda templera i hospitalera de Barberà, que tingué la seu al castell de Barberà. Aquest molí va ser donat als templers, l'any 1186 per Guillem de Montfalcó. Fou dominicatura dels senyors de Barberà (templers primer, hospitalers, després), almenys fins al 1395, en què els frares l'establiren a cens. El segle xv el posseïa un tal Roger de Llúria, o Llòria, (segons sembla descendent del famós almirall), que fou batlle de Barberà molts anys. És molt interessant la descripció que fa del molí un capbreu d'aquest temps, any 1498: «hun molí en lo terme de Barberà apellat lo molí de Massó prop lo mas de Miralpeix ab algunes teres de les quals són aquestes: hun ort deval la bassa, entre Anguera e la bassa, un albareda gran més un ortet que és devant lo molí al saltador de la bassa lo qual molí e teres a comprat [Miquel Ubach] de són germà apellat Roger de Llúria, per lo qual molí e teres solia fer xxv mitgeres de forment dit són germà». Doncs bé, aquesta "albareda gran" (centenaria i esplendorosa en començar el segle XXI) fou tallada impunement, l'any 2008, amb permís de l'administració autonòmica. El 1558 tenia el molí Joan Bover qui, l'any 1593, amb consentiment del Gran Prior de Catalunya de l'orde de l'Hospital, el vendria als germans Amorós de Pira dels quals prendria el nom que ha arribat a l'actualitat. Tanmateix, el segle xviii el posseïa Anton Penedès de Barberà, qui l'any 1812 en feu donació al seu pubill, Ignasi Sarró. Els Sarró de Barberà han conservat el renom de cal Moliner fins a l'actualitat. Referències Bibliografia Porta i Blanch, Josep. a cura de J. Fuguet Sans. Arreplec de dades per a la història de Barberà. Barberà de la Conca: Ajuntament de Barberà de la Conca, 1984. ISBN 84-505-0644-1. Plaza i Arqué, Carme. Història de Barberà a través dels noms (pdf). Tarragona: Institut d'Estudis Tarraconensis – Diputació de Tarragona, 1990. Enllaços externs «Molí de l'Amorós». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Can Morató (Llagostera)

Can Morató és un mas al veïnat de Penedes adscrit administrativament al municipi de Llagostera. És un edifici de planta rectangular amb parets portants de pedra morterada catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Coberta de teula a dos vessants. La façana principal presenta grans obertures amb llinda de pedra horitzontal i les finestres del primer pis també, amb carreus de pedra i rapissa emmotllurada. Destaca la gran galeria que hi ha a la planta de les golfes amb arcuacions semicirculars. També es conserva un rellotge a la façana. És un clar exemple de l'evolució del mas català com a resultat de l'enfortiment econòmic dels propietaris durant el segle XVIII. A diferència d'altres cossos, el mas es conserva en la seva forma primitiva i es realitzen construccions annexes, aquí es reformà totalment l'edifici tot dotant-li d'una nova unitat formal exterior. Vegeu també Llista de monuments de Llagostera Referències
Cal Morera (Vallcebre)

Cal Morera és una masia del municipi de Vallcebre. Està situada una alçada de 1.171 msnm. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció Masia de planta rectangular coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana orientada a llevant. És una masia de petites dimensions amb els murs de maçoneria irregular, petites finestres quadrades, i emmarcaments amb obra, col·locades simètricament a l'eix central de la porta d'arc de mig punt rebaixat amb totxo col·locat a plec de llibre. Prop de la masia hi ha una pallissa, o rafal, de la mateixa època. Notícies històriques Construïda el segle xviii en època de màxim creixement demogràfic del nucli de Vallcebre, formava part del terme parroquial de Santa Maria de Vallcebre. Vegeu també Vallcebre Llista de monuments de Vallcebre Referències
Palau del Marquès de Santa Isabel

El Palau del Marquès de Santa Isabel és un edifici al passeig de Sant Joan, 39-41 i el carrer de la Diputació, 355 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Des de novembre de 2007 és la seu del Departament d'Interior de la Generalitat de Catalunya. Història Fou construït entre el 1883 i el 1884 per Josep Fontserè i Mestre per al fabricant tèxtil Frederic Ricart i Gibert, que havia comprat el solar el 1869 per a construir-hi un palau, però morí el 1883 abans d'acabar-se l'obra. L'immoble va ser heretat pel seu fill Felip Ricart i Fernández de Córdoba, i el 1920 va passar a ser la seu d'Aigües de Barcelona, que al llarg dels anys hi va efectuar diverses reformes i ampliacions, algunes d'elles dirigides per Francesc de Paula del Villar i Carmona. Durant la Guerra Civil s'hi va construir un refugi antiaeri, que s'obre esporàdicament a les visites. El 1945 s'hi van remuntar tres plantes (l'última amansardada) i s'hi va afegir un cos poligonal a l'angle més allunyat del Passeig de Sant Joan. Arquitectura Es tracta d'un palauet amb jardí, decorat amb molta austeritat seguint patrons classicistes. L'entrada principal dona al carrer de la Diputació, on hi ha el jardí, i té una façana al Passeig de Sant Joan. També té un petit hivernacle de ferro i vidre, de l'època de la construcció original. Referències Vegeu també Can Ricart (el Raval) Can Ricart (Poblenou) Enllaços externs «Palau del Marquès de Santa Isabel». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Pares Paüls de Figueres

Pares Paüls de Figueres és un edifici del municipi de Figueres a la comarca de l'Alt Empordà que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció L'edifici és situat al límit de l'eixample, a davant de la carretera de Roses, als afores de la ciutat en el moment de la construcció. Planta baixa amb sòcol imitant els carreus i tretze arcs rebaixats on s'inscriuen les finestres i les portes. Per sobre un segon registre inclou els dos pisos superiors, ordenats per pilastres adossades amb sòcol. Les finestres són quadrades, de la mateixa mida i són emmarcades per una motllura. Edifici coronat per cornisa i balustrada, que correspon a la terrassa de cobriment. Història Aquesta façana es va edificar per aprofitar el terreny que va quedar entre la carretera de Roses (Vilallonga) i l'antic edifici benedictí: La façana posterior del carrer del mar és l'original i la de davant ha quedat a l'interior de l'actual construcció. El 1807 els monjos benedictins de St. Pere de Roda abandonen l'antic monestir i s'estableixen a Figueres. Entre l'any 1820 i 1823 les obres són interrompudes i els monjos expulsats i el convent utilitzat com a caserna dels Cent Mil Fills de Sant Lluís. Els monjos tornen l'any 1825. L'any 1842 és subhastat en el context de les desamortitzacions, i el 1843 el senyor Vilallonga i Paler va comprar una quarta part de la propietat desamortitzada. El 1854 es va obrir la carretera de Roses tallant la propietat en dos: anan d'això es va edificar la nova façana. Referències
El Pla (Vallcebre)

El Pla és una masia de la darreria del segle xvii al terme municipal de Vallcebre. Està situada a una alçada de 1.233,8 msnm. S'ha catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una masia de planta rectangular que consta de planta baixa, un pis i golfes amb coberta a dues vessants i el carener perpendicular a la façana de ponent, on es concentren la major part de les obertures. Aquestes són senzilles finestres quadrades de petites dimensions. El mur és de maçoneria irregular i sense arrebossar. Adossat al mur de ponent hi ha una construcció, coberta a dues aigües, que funcionava com a pallissa. Vegeu també Llista de monuments de Vallcebre Referències
Plaça del Bo-bo

La Plaça del Bo-bo és una plaça del municipi de Monistrol de Montserrat (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local. Descripció És una plaça setcentista amb un esquema irregular de porxos que sostenen edificis de dos pisos d'alçària i que són formats per arcs de mig punt adovellats de gran amplària i sostinguts per massisses columnes amb capitells monolítics de formes trapezoïdals. La plaça porxada o porticada del Bo-bo forma en si mateixa dos àmbits petits: un d'ells, el més interior, està únicament obert al carrer de Sant Joan i l'altre està obert a dos carrers als quals s'hi accedeix amb escales per a salvar els desnivells. La plaça conserva l'empedrat original i les bigues de fusta que sostenen els pisos superiors. Història La plaça del Bo-bo de Monistrol esdevé el centre històric de la vila; és l'única obertura espaiosa al carrer que es forma al peu de l'antic camí que des del riu Llobregat remuntava i pujava la muntanya de Montserrat. Correspon als anys de creixement de la vila moderna de Monistrol (segles xvii-xviii) i s'hi balla encara, el dia de la festa de Sant Sebastià, el 20 de gener, la dansa que dona nom a la plaça, el Ball del Bo-bo. Referències
Plaça de Braus de Figueres

La Plaça de Braus de Figueres és una plaça de braus del municipi de Figueres (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local. És un edifici amb tipologia típica per l'ús que té. És un edifici amb planta octogonal. La porta d'accés està formada per un gran arc de ferradura amb un fris a la part superior amb la placa "PLAZA DE TOROS" per acabar en un ràfec. A sobre d'aquest uns merlets es repeteixen a tota la zona superior de l'edifici. A cada costat de la porta, tres arcs de ferradura peraltats i emmarcats al pis inferior, mentre que al superior trobem obertures cegues de doble arc de ferradura. Referències
Plaza de toros de Figueras

La plaza de toros de Figueras se encuentra en el municipio homónimo, provincia de Gerona. Es de 2ª categoría. Historia La inauguró en el año 1894 el farmacéutico Pablo Gelart. Lidiaron toros de la ganadería La Borda a manos de los matadores Basilio González El Sastre y José San Pedro. En 1989 el Ayuntamiento de Figueras compra el coso a la familia Gelart. Desde el año 2000 no se han vuelto a celebrar corridas y se encuentra en un estado de abandono. Actualmente el Ayuntamiento tiene pensado hacer un polideportivo en ella. Arquitectura Obra del arquitecto Josep Gaspar i Serra. Forma hexagonal y de fachada amarilla. Alternativas En este coso tomaron la alternativa varios toreros; Fuentes, Antonio Poveda y José Salazar entre otros. Véase también Tauromaquia en Cataluña Bibliografía Felices, Raúl: "Cataluña taurina", Ediciones Bellaterra, 2010.
Plaça de l'Oli (Vilafranca del Penedès)

La Plaça de l'Oli és una plaça del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La Plaça de l'Oli serveix de nexe ente la zona monumental de la Plaça de Jaume I i la terciaritzada de la Plaça de la Constitució. Descripció És una plaça de planta sensiblement rectangular que enllaça amb la de Jaume I. Està dividida en tres parts, dues laterals per al trànsit rodat i una central per als vianants, amb dues fileres d'arbres als costats. Els edificis que limiten la Plaça de l'Oli són de planta baixa i de dos o tres pisos, d'arquitectura popular i eclèctica. A l'encreuament de les dues places es troba el monument al bisbe Torras i Bages, davant de la casa pairal, posteriorment biblioteca. Referències
Plaça de les Patates (Figueres)

La Plaça de les Patates o Antiga plaça del Gra és un plaça pública del municipi de Figueres (Alt Empordà). El conjunt de l'espai forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una plaça situada en ple centre històric de la ciutat. És una plaça urbana en funció de mercat; projectada a partir de la insuficiència per aquesta funció de la plaça de l'ajuntament. Realitzada en una traça molt sòbria, sobre la base del tema d'arcs de mig punt a dos dels seus costats, creant porxos. Planta paral·lelepipèdica irregular. Història El 20 de desembre de 1825, l'arquitecte Rafel Cantró fa el projecte d'urbanització del Barri del Pouet; és de creació contemporània a la plaça de l'ajuntament. Durant molt de temps va ésser la plaça de les patates i, posteriorment la plaça del gra; el fet de la seva creació a part de l'estructura de la població i de les tendències de creixement de la vila, li han donat un caire de marginalitat. Referències
Sant Ramon del Portet

Sant Ramon és una capella al raval del Portet al terme municipal de Vallcebre (Berguedà). Està situada a una alçada de 1.256 msnm. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Església d'una nau, coberta amb volta de canó, i de presbiteri quadrat. La porta s'obre al mur de ponent amb un arc de mig punt adovellat i per sobre hi ha un petit òcul circular que il·lumina la nau. El campanar, de planta quadrada, s'alça prop de la porta al mur de migdia i té quatre arcs de mig punt a la part superior que acullen la campana. L'aparell és molt simple: maçoneria sense arrebossar. L'església de Sant Ramon del Portet és una capella construïda al segle xviii, que depenia de la parròquia de Santa Maria de Vallcebre. Fou construïda per atendre les necessitats religioses del veïnat del Portet, un dels més allunyats de la parroquial de Vallcebre, en un segle de fort creixement demogràfic. Vegeu també Llista de monuments de Vallcebre Referències
Hospital de Tortosa Verge de la Cinta

L'Hospital de Tortosa Verge de la Cinta, anteriorment dit Residència Sanitària Verge de la Cinta, és un edifici hospitalari de Tortosa (comarca del Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici modern, conegut com a Hospital de Tortosa Verge de la Cinta, abans també conegut com a Residència Sanitària Verge de la Cinta, o simplement Verge de la Cinta, situat al pla de les Sitges, sobre un turó pronunciat a la banda est de la ciutat, cosa que la fa fàcilment visible des d'aquesta. S'hi accedeix a través de la carretera Simpàtica, que mena també a les ermites de Mig Camí i del Coll de l'Alba. A peu s'hi accedeix des del barri del Garrofer, sobre el qual se situa. L'edifici és conformat per diferents cossos rectangulars adossats, intercomunicats per l'interior, i de diferents alçades (oscil·la entre les dues i les sis plantes), amb soterranis on, entre d'altres, se situa el servei d'urgències. A les plantes inferiors es troben les consultes externes, la cafeteria i altres serveis complementaris, i per la resta es reparteixen les habitacions. La construcció de l'edifici és homogènia. A l'exterior la superposició de plantes es reflecteix mitjançant l'alternança de sectors horitzontals de mur, arrebossats i pintats, i altres on se situen les finestres. La distribució en planta dels cossos, que conforma un perímetre força irregular, cerca aprofitar al màxim la llum natural sense haver de construir patis interiors. La zona del passeig del voltant aprofita els espais dels antics forts de Crist, la Victòria i el Carme. Hi ha també en aquest lloc la pista d'aterratge d'helicòpters. Història Al lloc que ocupa la residència hi havia les antigues casernes bastides durant la Guerra de la Independència. L'esplanada és coneguda també com el pla de les Sitges, perquè s'hi van trobar diferents sitjars prehistòrics ara desapareguts. El dia 22 de novembre de 1976 va obrir les portes l'Hospital de Tortosa Verge de la Cinta, amb el nom de "Residencia Sanitaria Virgen de la Cinta", el primer centre hospitalari de titularitat pública que es va construir al territori, i actualment un referent per a la població de les Terres de l'Ebre com a centre sanitari i assistencial. L'Hospital de Tortosa Verge de la Cinta és el centre hospitalari de referència de la sanitat pública a les Terres de l'Ebre. La seva gestió correspon a l'Institut Català de la Salut (ICS) i forma part de la Xarxa Hospitalària d'Utilització Pública, XHUP. Referències Enllaços externs «Residència Sanitària Verge de la Cinta». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. «Hospital de Tortosa Verge de la Cinta». Institut Català de la Salut. Departament de Salut. Generalitat de Catalunya.