NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ermita de San Nicolás de Puente Fitero

L'ermita de San Nicolás de Puente Fitero, chiamato anche hospital de San Nicolás de Puente Fitero o semplicemente albergue San Nicolás (in italiano "eremo" o "ostello di San Nicola di Puente Fitero"), è un antico eremo spagnolo di Itero del Castillo, nella comunità autonoma di Castiglia e León. Dedicato a san Nicola di Bari, prende il nome dal vicino Puente Fitero (o Puente de Itero), ed è utilizzato come ostello per i pellegrini sul Cammino di Santiago. Storia Presumibilmente edificato tra il XII e il XIII secolo, in stile romanico, ha un'unica navata. Si trova lungo il Cammino di Santiago di Compostela. La povertà dei documenti pervenuti non permette di ricostruirne fedelmente la storia passata, certamente però ha subito diverse trasformazioni e interventi lungo i secoli ben evidenti sia esternamente che internamente. Sappiamo che è appartenuta ai Cavalieri dell'Ordine dell'Ospedale di San Giovanni di Gerusalemme conosciuti in seguito come Cavalieri di Malta che proteggevano i pellegrini che dirigendosi verso Santiago di Compostela attraversavano il vicino Ponte Fitero sul fiume Pisuerga, che univa i regni di Castiglia e di Leon e ora le province di Burgos e di Palencia. Quasi certamente quindi la pieve deve aver soddisfatto anche la funzione di ospizio per i pellegrini. In anni recenti è tornata all'antica destinazione: agli inizi degli anni '90 dello scorso secolo, Paolo Caucci von Saucken professore universitario a Perugia e Rettore della Confraternita di San Jacopo di Compostella e uno dei massimi esperti del Cammino di Santiago di Compostela, riuscì a farsi dare in comodato dall'arcidiocesi di Burgos quello che restava dell'Ermita di San Nicolás di Puente Fitero. Con l'aiuto di giovani volontari della Confraternita iniziarono i primi lavori che si conclusero (dopo i restauri effettuati da una impresa spagnola) nel 1995 con la trasformazione dell'Ermita a ospizio per il crescente flusso dei migliaia di pellegrini che ogni anno passavano e passano di lì. L'ospizio è aperto durante l'anno da aprile a ottobre e viene gestito da volontari, quasi sempre italiani, della Confraternita di San Jacopo di Compostella, i quali offrono, in continuità con l'antico spirito d'accoglienza cristiana, la lavanda dei piedi ai pellegrini che vi si fermano. Voci correlate Cammino di Santiago di Compostela Confraternita di San Jacopo di Compostella Paolo Caucci von Saucken Cavalieri dell'Ordine dell'Ospedale di San Giovanni di Gerusalemme Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su ermita de San Nicolás de Puente Fitero Collegamenti esterni Pagina su San Nicolas all'interno del sito del comune di Itero del Castillo, su iterodelcastillo.com. URL consultato il 9 novembre 2011 (archiviato dall'url originale il 7 agosto 2010). "L'ospitalità a San Nicolas" sul sito della Confraternita di San Jacopo di Compostella, su confraternitadisanjacopo.it.
Salas de los Infantes

Salas de los Infantes is a municipality and city in Burgos province between La Rioja, Soria and Burgos city in Spain. It is hilly with many foothills and mountains. The mountain range Sierra de la Demanda with the black lagoon, La Laguna Negra, is nearby. People from Salas de los Infantes Manuel Quintano Bonifaz (1699–1774) - Cleric and Grand Inquisitor of Spain from 1755 to 1774. See also Arroyo de Salas Hoyuelos de la Sierra Nuestra Señora de la Vega References
Salas de los Infantes

Salas de los Infantes est une commune d’Espagne, dans la province de Burgos, communauté autonome de Castille-et-León. La ville tire son nom en référence à la célèbre chanson de geste des Sept Infants de Lara (Cantar de los Siete Infantes de Lara), où le père des sept infants, Gonzalo Gustioz, était seigneur de Salas. Liens externes Site officiel Portail de Castille-et-León
Salas de los Infantes

Salas de los Infantes település Spanyolországban, Burgos tartományban. Salas de los Infantes Castrillo de la Reina, Hacinas, Barbadillo del Mercado, La Revilla y Ahedo, Pinilla de los Moros, Vizcaínos, Barbadillo del Pez, Valle de Valdelaguna és Moncalvillo községekkel határos. Lakosainak száma 1959 fő (2025). Népesség A település népessége az utóbbi években az alábbiak szerint változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Salas de los Infantes

Salas de los Infantes è un comune spagnolo di 1 974 abitanti situato nella comunità autonoma di Castiglia e León. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Salas de los Infantes Collegamenti esterni Sito ufficiale, su salasdelosinfantes.net. (CA) Salas de los Infantes, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Salas de los Infantes

Salas de los Infantes is een gemeente in de Spaanse provincie Burgos in de regio Castilië en León met een oppervlakte van 31,32 km². Salas de los Infantes telt 2.017 inwoners (1 januari 2016). Demografische ontwikkeling Bron: INE, 1857-2011: volkstellingen Opm.: In 1857 werd Quintanalara een zelfstandige gemeente; in 1877 werd La Revilla een zelfstandige gemeente; in 1977 werden de gemeenten Castrovido en Hoyuelos de la Sierra aangehecht
Салас-де-лос-Инфантес

Салас-де-лос-Инфантес (исп. Salas de los Infantes) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Бургос, в составе автономного сообщества Кастилия и Леон. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Сьерра-де-ла-Деманда. Население — 2171 человек (на 2010 год). Население Примечания Ссылки Официальная страница
Салас-де-лос-Інфантес

Салас-де-лос-Інфантес (ісп. Salas de los Infantes) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-і-Леон, у провінції Бургос. Населення — 2171 особа (2010). Муніципалітет розташований на відстані близько 180 км на північ від Мадрида, 49 км на південний схід від Бургоса. На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік) Арройо-де-Салас: 18 осіб Кастровідо: 34 особи Оюелос-де-ла-Сьєрра: 22 особи Салас-де-лос-Інфантес: 2086 осіб Террасас: 11 осіб Демографія Динаміка населення (INE ): Примітки
San Juan de Duero

San Juan de Duero, conegut també com a Arcos de San Juan de Duero, forma un conjunt d'arquitectura romànica castellana amb evidents influències mudèjars, situat als afores de la ciutat de Sòria (Espanya). En una evocadora situació, entre el Duero i el Monte de las Ánimas (recordada per la llegenda de Bécquer), del que avui queda del monestir, l'element més destacat és el màgic conjunt d'arcs que forma el claustre a cel descobert, exemplar únic en l'arquitectura cristiana medieval. Com a particularitat absoluta, hi ha intercalats tres arcs consecutius sense columna de suport, únics en el seu gènere. Se suposa que els seus constructors eren d'origen mudèjar. El que avui es veu, l'església i el claustre, no són sinó les restes d'un monestir de l'orde militar dels Hospitalers de San Juan de Acre o cavallers sanjuanistas aixecat la primera meitat del segle xii a la vora del riu Duero i que es va mantenir habitat fins al segle xviii. L'església és molt senzilla, d'una sola nau amb presbiteri, amb volta de mig canó apuntat, i absis, semicircular amb volta de racó de forn. Criden l'atenció els dos templets disposats un a cada costat del presbiteri a tall d'iconòstasi, de manera que podia tancar-se l'espai que quedava entre ambdós i ocultar el sacerdot en el moment de la consagració, seguint les normes del ritu grecoortodox. Es tracta de dos baldaquins, de cúpula esfèrica, l'un, i cònic, l'altre, però en ambdós casos esquifades i muntades sobre columnes de quàdruple fust i capitell. Els capitells ostenten meritoris relleus figuratius que escenifiquen passatges evangèlics i al·legòrics. Per molt originals que siguin aquests dos templets, encara ho és més el claustre construït en el segle xiii. Forma un quadrilàter irregular. L'angle nord-occidental, anterior als altres, és típicament romànic, amb arcs de mig punt i basament corregut. El nord-oriental no té basament, i les seves columnes són de fusts quàdruples disposats en forma de creu, i els seus arcs túmids. El vèrtex sud-est té columnes acanalades de secció quadrada i arcs túmids que es creuen entre si. L'altre angle, el sud-oest, té columnes de doble fust circular i capitells ornamentats, sobre els quals recolzen els arcs apuntats que es creuen de forma semblant als de l'angle anterior però amb major simplicitat.
Monastero di San Juan de Duero

Il Monastero di San Juan de Duero è un monastero medievale in rovina situato a Soria, in Spagna. Appartenuto ai Cavalieri Ospitalieri, l'edificio è protetto dal 1882 ed è una Bien de Interés Cultural. Ciò che rimane oggi, la chiesa e il chiostro, sono i resti di un monastero costruito nella prima metà del XII secolo sulle rive del fiume Duero e che rimase abitato fino al XVIII secolo. Note Bibliografia AA. VV. (1999). «Monasterio de San Juan de Duero». Enciclopedia del románico en Castilla y León: Soria III. Fundación Santa María la Real - Centro de Estudios del Románico. pp. 1036-1058. ISBN 84-89483-83-3. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monastero di San Juan de Duero Collegamenti esterni Storia del monastero, su lafronteradelduero.com.
Mosteiro de San Juan de Duero

San Juan de Duero, também conhecido como Arcos de San Juan de Duero, forma um conjunto de arquitetura românica espanhola, com evidente influência árabe, localizado nos arredores da cidade de Sória, na Comunidade Autônoma de Castela e Leão. O que hoje se vê, a igreja e o claustro, não são senão os restos de um mosteiro da Ordem Militar dos Hospitalários de São João de Jerusalém, erguido na primeira metade do século XII às margens do rio Douro e que se manteve habitado até o século XVIII. A igreja é muito simples, com apenas uma nave com presbitério e abside. Primeiro a seção românica e depois as restantes, do início do século XIII; a sua planta, de grande harmonia, é composta por quatro setores distintos. A primeira seção é inteiramente românica, ladeada por arcos ogivais em ferradura (arcos túmidos) na tradição almorávida e nasrida. Uma terceira seção apresenta arcos ogivais em ferradura com padrões entrelaçados, que Pío Baroja descreveu como: “Uma série de arcos entrelaçados, formando uma espécie de trança apoiada em pilastras”, sem capitéis (ao contrário das duas seções mencionadas anteriormente). A quarta seção é a mais esbelta, “com arcos ogivais em ferradura ligeiramente pontiagudos, ritmicamente entrelaçados de forma secante, apoiados alternadamente em pares de colunas, deixando uma livre a cada duas, com capitéis na sua maioria decorados com motivos vegetais. Essas arcadas possuem três cantos chanfrados com seus respectivos arcos. Galeria de imagens Referências Ligações externas Breve história do Mosteiro de São João do Douro (em espanhol)
Church of Saint Dominic, Soria

Santo Domingo de Soria is a Romanesque-style, Roman Catholic church in Soria, Castile and León, Spain. History It was built in the late 12th century above a pre-existing church dedicated to San Tomé, although it was partially renovated in the following centuries, including the century transept and choir area, added in the 16th century when a Dominican convent was founded annexed to the church. It has a façade with two orders of arcades at the sides of the portal, which is surmounted by a rose window. The portal has an elaborated archivolt with Biblical characters and scenes, including the 24 Elders of the Apocalypse, the Massacre of the Innocents, the Youth, the Passion and the death of Christ. The tympanum has representations of the God the father sitting with the Child, four angels with the symbols of the Evangelists, the prophet Isaiah and the Virgin Mary. The capitals on the jambs of the entry feature biblical scenes from the Genesis and the life of Christ. The interior is on the Latin cross plan with a nave and two aisles, covered by barrel vaults. External links Page at Spain Is Culture website
Igreja de São Domingos (Sória)

A Igreja de Santo Domingo é um dos mais valiosos monumentos da arquitetura românica espanhola e se localiza na cidade de Sória. Foi declarada monumento histórico artístico por decreto de 3 de junho de 1931. Descrição arquitetônica Esta igreja compreende três partes bem distintas, que correspondem a diferentes épocas. O cruzeiro e a a cabeceira são dos finais do século XVI, de estilo renascentista tardio. O caminho que segue do cruzeiro até as naves é um resíduo do primitivo templo de Santo Tomé, erguido na primeira metade do século XII. Finalmente, os três caminhos finais e a fachada ocidental são obra do rei Afonso VIII de Castela, portanto, dos finais do século XII.
Церква Санто-Домінго (Сорія)

Церква Санто Домінго (Сорія) ( ісп. Iglesia de Santo Domingo (Soria) ) — храм романської доби у місті Сорія, один з найкращих зразків романської храмової архітектури у Іспанії. Передісторія Первісно це була церква Санто Томе. Король Альфонсо VIII був у віці три роки, коли волею обставин успадкував трон Кастилії. Дві впливові родини (Кастро та Лара) суперничали за патронат над малюком з королівської родини. Офіційно патроном (регентом) був його дядько Фердинанд ІІ Леон. Аби припинити розбрат і врятувати малюка з королівської родини, керівництво міста Сорія сховало у себе дитину до повноліття. Дорослий Альфонсо організував урочистості з нагоди шлюбу з Елеонорою Англійською 1170 року. З нагоди весілля і в подяку за прихисток у місті Сорія він дав наказ оновити стару церкву міста та створити більшу з трьома навами. Елеонора за матір'ю мала права власності на графство Аквітанія на західному узбережжі Франції і котре формально було посагом за нареченою. Однак заволодіти Аквітанією йому не судилося. Тим не менше зв'язки з Пуату були і це пояснює, чому оновлена церква у Сорія має впливи на власну архітектуру від церкви Нотр Дам ля Гранд з Пуатьє, особливо в головному фасаді. Нова церква у Сорія вийшла у спрощеному варіанті у порівнянні з Нотр Дам ля Гранд, але більш гармонійною за силуетом і позбавленою низки зайвих і дріб'язкових деталей. Опис храму Формально головний фасад церкви у Сорія має ті ж деталі, що і його прообраз у Пуатьє: колонади, фронтон, мандорла. Але іспанські будівничі відмовились від двох веж на фасаді, від трьох порталів, залишивши один парадний, мандорлу перемістили з тимпану фронтону на тимпан парадного портала. Парадний портал поєднаний з аркадою верхнього ярусу двома бічними скульптурами, котрі, однак, не акцентовані і не головують на головному фасаді. Тричастинність французького зразка на фасаді церкви у Сорія не помітна. Аби збагатити головний фасад, у Сорія наважились на створення круглого вікна-троянди, важкого технологічно і котрого не мав навіть фасад Нотр Дам ля Гранд з Пуатьє, де створили просте напівциркульне вікно. Церква має декілька частин, створених у різні будівельні періоди. Від церкви Санто Томе зберегли первісний ярус і гранчасту вівтарну частини. Збережена від неї також вежа на північному фасаді, що слугує дзвіницею. Верхній ярус стін вибудували у 16 століття. В 16 столітті церква була віддана новому монастирю отців домініканців. Все це створило доволі індивідуальний образ храму, художній образ котрого високо оцінили. Так, Гай Нуну писав, що її декоративні деталі найбільш розроблені, а архітектурний образ вийшов найбільш стилістично цілісним і гармонійним на Іберійському півострові. Храмові фасади та декор Інтер'єри Див. також Романське мистецтво Романська архітектура Мистецтво Іспанії Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Церква Санто-Домінго (Сорія) Джерела Rabal y Díez, Nicolás (1889). Historia de Soria. Soria Varios autores (1999). «Santo Domingo (antes Santo Tomé)». Enciclopedia del románico en Castilla y León: Soria. Fundación Santa María la Real - Centro de Estudios del Románico. pp. 978-998. ISBN 84-89483-83-3.
Pintia

Pintia és el nom d'una antiga ciutat vaccea, situada a la pedania de Padilla de Duero (Peñafiel), a l'actual província de Valladolid. Els vacceus van ser els primers pobladors assentats al centre de la Vall del Duero i en el curs baix del Pisuerga, en una zona que englobaria l'actual província de Valladolid, bona part de la de Palència i zones de la de Zamora, Segòvia i Àvila. Els vacceus eren un poble celta provinent del nord d'Europa que va arribar en diverses onades a aquesta zona. Van fundar diverses ciutats (Pallantia, Pintia) que tenien un govern autònom fins a ser gairebé ciutats estat, però sense perdre les relacions amb les ciutats germanes del seu entorn. Fins a tal punt era l'agermanament de les ciutats, que els vacceus van ajudar els arevacs de Numància durant el setge a què van ser sotmesos pels romans. Precisament per aquest ajut, els invasors romans van atacar les ciutats vaccees després de sotmetre Numància. Al cap dels anys Pintia acabaria per ser romanitzada. Durant anys, es va pensar que Valladolid era l'antiga Pintia, però ni les distàncies viàries ni l'arqueologia de la mateixa ciutat així ho mostraven. Les excavacions arqueològiques que es realitzen a Padilla de Duero han descobert un important nucli de població que ha estat identificat com el seu possible emplaçament. La Zona Arqueològica consta de tres parts difirenciades: La ciutat a la zona de "Las Quintanas", el lloc d'enterrament o necropolis de "Les Rodes" i el barri terrisser de "Carralaceña". A "Las Quintanas" s'ha descobert que la ciutat va ser destruïda per un incendi, després d'això els visigots de la zona van instal·lar la seva necròpolis sobre l'antiga ciutat vacceo-romana. A la necropolis de "Les Rodes" també s'hi han trobat rics aixovars de guerrers, dones, nens ... D'altra banda, ja al terme de la propera localitat de Pesquera de Duero hi ha el barri artesà de "Carralaceña", situat a l'altra banda del riu Duero, per evitar que per un accident sobrevingut durant el procés de cocció de la ceràmica, el foc es pogués propagar al nucli de població principal. Aquest barri terrissaire, unit a Pintia per un gual al riu Duero, tenia a més la seva pròpia necròpolis o lloc d'enterrament. Els forns trobats aquí són únics a Europa, per les seves dimensions i cronologia, però no es poden visitar perquè la Junta de Castella i Lleó no considerà rendible la seva restauració i valoració. La permissivitat institucional i la falta de suport als projectes d'excavació ha suposat la destrucció parcial del poblat amb la plantació de vinyes. La Universitat de Valladolid s'encarrega actualment de la recuperació del poblat i del seu estudi. Part del material exhumat es pot contemplar al Museu de Valladolid.
Pintia

Pintia is the name of an ancient city of the Vaccaei, situated in the area around Padilla de Duero, in the modern province of Valladolid, central Spain. The Vaccaei or Vacceans were the first sedentary occupants of the valley between the Duero and Pisuerga rivers, in an area that would include the modern province of Valladolid, a good part of the province of the Palencia, and sections of the Zamora, Segovia, and Ávila provinces. The Vacceans were an early Celtic society in northern Europe that arrived in this area during a period of growth. They founded various cities (Pallantia, Pintia) that had almost independent governments as city-states but maintained relations with their sister sisters in the surrounding area. Such was the sisterhood of these cities that the Vacceans helped the Arevaci of Numancia during the Roman siege. Because of their assistance to the Arevaci, the Roman invaders conquered the Vaccean cities after they had been victorious at Numancia. Pintia was besieged and destroyed by the Romans, which also buried forever the Vaccean culture, religion, and language. Years ago, it was believed that Valladolid was the ancient Pintia, but neither the location nor the archaeology supported this belief. The archaeological excavations conducted in Padilla de Duero uncovered an important settlement that has been interpreted as its possible location. The Archaeological Zone consists of three different parts: the city of Las Quintanas, the necropolis of Las Ruedas, and the potter's district of Carralaceña. In the city of Las Quintanas they have discovered that the city was destroyed by a fire, after which the Visigoths of the area placed their necropolis near the ancient Vacceo-Roman city. In the necropolis of Las Ruedas they have encountered rich burials of elderly soldiers. In the nearby town of Pesquera de Duero they have found the artisan district of Carralaceña, and since the kilns had such a large output, there could have been fires in the city during the period the kilns were used, so they constructed the kilns on the other side of the river and therefore established a contiguous district with the cemetery on that side of the river Duero. The kilns found here are unique in Europe, but they cannot be visited because the Executive of Castile and León do not think it would be profitable to set up the site for tourism. The town was partially destroyed by the planting of vineyards because of the lack of support given to the excavation projects. The University of Valladolid is currently in charge of the recovery and study of the town. The necropolis at Pintia is currently being excavated by international field school students every summer under the supervision of the University of Valladolid and the Federico Wattenberg Center of Vaccean Studies, facilitated by ArchaeoSpain. References
Pintia

Pintia est le nom d'une cité antique vaccéenne localisée dans le village de Padilla de Duero (es) situé dans la commune de Peñafiel dans la province de Valladolid (Castille-et-Leon, Espagne). Le site archéologique a été déclaré bien d'intérêt culturel en 1993. Histoire Description Protection Le site archéologique de Pintia fait l’objet d’un classement en Espagne en tant que zone archéologique au titre de bien d'intérêt culturel depuis le 9 décembre 1993. Notes et références Voir aussi Article connexe Vaccéens Bibliographie (es) C. Sanz et J. Velasco Vázquez, Pintia. Un oppidum en los confines orientales de la región vaccea. Investigaciones arqueológicas vacceas, romanas y visigodas (1999-2003), Valladolid, Universidad de Valladolid, 2003. Lien externe Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire (es) « Pintia », sur www.pintiavaccea.es, Centro de Estudios Vacceos Federico Wattenberg (CEVFW) de la Universidad de Valladolid (consulté le 22 juin 2016) Portail de l’archéologie Biens d’intérêt culturel en Espagne Portail de Castille-et-León
Teatro Calderón, Valladolid

The Teatro Calderón de la Barca is a theater in Valladolid, Spain. It is named after the playwright Pedro Calderón de la Barca. The site of the theater was occupied until the mid-nineteenth century by the palace of the Duke of Osuna, Admiral of Castile, which was demolished to make way for the theatre. Jerónimo de la Gándara was the architect. One of the largest theaters in Spain, the facade has an eclectic neo-classical style. The Calderón opened in 1864. The interior has a horseshoe shape in the Italian style. The paint work, curtains and sets were created by the celebrated decorator Augusto Ferri. The Art Nouveau side lamps date from the early twentieth century. Other rooms were a coffee shop, a library decorated with many paintings, and a banquet room. The magnificent and lavishly decorated building became one of the main theaters in Spain when it opened. Over the years it experienced ups and downs. Since 1973 the theater has been the permanent home of Seminci, the Semana Internacional de Cine de Valladolid, or Valladolid International Film Festival. In the 1990s a major renovation was undertaken by the architects Jaime Nadal and Sebastian Araujo, and on 9 April 1999 the theatre was reopened by Queen Sofía of Spain. Since then its stage has been used by several national theater companies, and by both national and international dance companies. Gallery References Sources
Museo de la Evolución Humana

Het Museo de la Evolución Humana (Museum van de evolutie van de mens) of MEH is een museum in het Spaanse Burgos. Het museum werd geopend op 13 juli 2010 en is gewijd aan de prehistorische mens. Er zijn vondsten te zijn van de archeologische site Atapuerca, die zestien kilometer verderop ligt. Het museumgebouw werd ontworpen door Juan Navarro Baldeweg. Externe link Officiële website