NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Авила

Авила (на испански: Ávila) е град в Испания, столица на едноименната провинция. Разположен е 115 км от Мадрид, на 1117 м надморска височина, което го прави най-високата столица на провинция в Испания. Местоположението на града обуславя суровият климат – къси лета и дълги, студени зими. Населението му е 58 149 души (по данни към 1 януари 2017 г.). История Първите обитатели на района са били келтското племе ветони, които оставят и името на града – О̀била („Висок хълм“). По време на Реконкистата, градът дълго време е на „фронтовата линия“, преминавайки ту в ръцете на маврите, ту в ръцете на християните. След 11 век, Авила окончателно преминава в ръцете на последните, които вдигат високи крепостни стени около целия град. През Средновековието, Авила става център на католическия мистицизъм. Тук е родена Тереза Авилска, чиито мощи се пазят в града. Присцилиан, римски богослов от времето на ранното християнство, е бил епископ на Авила. Забележителности Старият град на Авила е обявен през 1985 година за Световно културно наследство на ЮНЕСКО. Дълга е повече от 2,5 км и има 88 кули и 9 врати. Внушителната катедралата „Салвадор де Авила“, строена през 11 – 14 век е първата готическа катедрала в Испания. За образец служи базиликата в Сен Дьони. В града и околностите има и много запазени средновековни замъци и манастири. Известни личности Починали в Авила Томас де Торквемада (1420 – 1498), духовник Източници
Àvila

Àvila (oficialment i en castellà, Ávila) és capital de la seva província homònima, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al nord amb Cardeñosa, Mingorría, San Esteban de los Patos, Tolbaños, Berrocalejo de Aragona, Mediana de Voltoya i Ojos-Albos, a l'est amb Santa María del Cubillo, al SE amb Navalperal de Pinares i Herradón de Pinares, al sud amb Tornadizos de Ávila, al SO amb Gemuño, a l'O amb El Fresno, La Colilla, Martiherrero, Marlín, i al NO amb Bularros i Monsalupe. L'any 1985 el seu centre històric, així com les seves esglésies extramurs, foren declarades Patrimoni de la Humanitat per part de la UNESCO. Situada a 1.128 m d'altitud, en un enclavament rocós a la riba dreta del riu Adaja, afluent del Duero, és la capital de província més alta d'Espanya. El seu terme municipal té una extensió de 231,9 km². La ciutat es caracteritza especialment per tenir una muralla medieval completa, romànica. Vegeu també: Farsa d'Àvila Personatges il·lustres Julio Jiménez Muñoz, ciclista José Luis López Aranguren, filòsof Sonsoles Espinosa Díaz Claudio Sánchez-Albornoz José Luis Uribarri Miguel Gómez Camargo (1618-1690) compositor i mestre de capella. Vegeu també Muralla d'Àvila. Brieva (Àvila). Referències Enllaços externs Ajuntament d'Àvila Pàgina de Turisme de l'Ajuntament d'Àvila.
Ávila

Ávila er en by og en kommune i den autonome region Castilien og Leon i Spanien og er endvidere hovedstad i provinsen af samme navn. Kommunen har 59.008 indbyggere (2011), hvoraf 58.245 bor i selve byen Ávila. Kommunen har et areal på 230,71 km². Byen ligger på en høj 1.128 moh. på højre bred af floden Adaja, der er en biflod til Duerofloden. Byen er klassificeret som historisk monument og national kunstskat i Spanien siden 1884 og blev i 1985 optaget på UNESCOs Verdensarvsliste. Byens vigtigste monument er den store komplette ringmur fra Middelalderen, som er mere end 2.500 meter lang, har ni byportaler og 88 tårnkonstruktioner. Det er også en af Spaniens byer med flest kirker i forhold til indbyggertal. Særlig markant blandt den religiøse arkitektur er katedralen bygget mellem 1100-tallet og 1400-tallet og de romanske kirker San Vicente fra 1100-1300-tallet og klosteret Santo Tomás, der var sommerresidens for de katolske monarker. Andre vigtige bygninger er Valderrábanos-paladset (1400-tallet), Casa de los Deanes (1500-tallet), Torreón de los Guzmanes og Verdugo-paladset (1400-tallet).
Ávila

Ávila város Spanyolországban, Ávila tartományban. Fekvése Ávila Madridtól kb. 95–100 km-re nyugatra található. Szomszédos települések Ávila Herradón de Pinares, Tornadizos de Ávila, Riofrío, Gemuño, El Fresno, La Colilla, Martiherrero, Bularros, Marlín, Monsalupe, Cardeñosa, Mingorría, San Esteban de los Patos, Tolbaños, Berrocalejo de Aragona, Mediana de Voltoya, Ojos-Albos, Santa María del Cubillo és Navalperal de Pinares községekkel határos. Lakosainak száma 59 107 fő (2025). Története Ávilai Szent Teréz szülővárosa és egykori lakóhelye volt. Szent Teréz egy eksztázisban átélt látomása után megalapította a karmelita rend ún. sarutlan apácakolostorát. A város egyházi jellegű épületei közül igen sok az ő nevéhez kapcsolódik. Népessége A település népessége az utóbbi években az alábbiak szerint változott: Éghajlata A város éghajlata Spanyolország belső vidékeihez hasonló: mérsékelt égövi száraz kontinentális (más felosztásban hideg félszáraz vagy hideg félsivatagi). Környezete szinte félsivatagos. A nyár forró és száraz gyakori hőhullámokkal, a tél hideg, olykor szokatlanul erős fagyokkal. Mivel a napsütéses órák száma télen is magas, a nyílt ég alatt az éjszakák rendkívül lehűlnek, nem ritka a mínusz tíz fok sem. Havazás is gyakran előfordul. Gazdasága Közlekedése Kultúra Sportélete Híres személyek Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Ávila (stad)

Ávila is een stad en gemeente in Spanje, in de autonome regio Castilië en León. Het is de hoofdstad van de gelijknamige provincie Ávila. De stad telt 58.915 inwoners (in 2012), bevindt zich in de Spaanse Hoogvlakte of meseta (Spaans: Meseta central) en is de hoogst gelegen stad van Spanje (1127 m). Bezienswaardigheden zijn de stadsmuur en de kathedraal, die deel uitmaakt van de omwalling, alsook talrijke romaanse kerken en kloosters. De oude stad en de kerken buiten de stadsmuur zijn opgenomen in de Werelderfgoedlijst van de UNESCO sinds 1985. De stadsmuur Tussen 1050 en 1250, tijdens de reconquista verschoof de grens van de christelijke koninkrijken op het Iberisch Schiereiland naar het zuiden ten koste van het grondgebied in handen van de islamitische Moren. Het veroverde gebied was dunbevolkt en een migratiestroom werd op gang gebracht om de nieuwe veroveringen in ontwikkeling te brengen. Aan het einde van de 11e eeuw nam Alfons VI van León hiertoe belangrijke initiatieven. Ávila werd in 1087 opgericht. Het werd een bestuurscentrum ook om de herbevolking te stimuleren en het was een defensief bolwerk tegen Moorse aanvallen en kon ook als uitvalsbasis fungeren voor toekomstige aanvallen tegen de Moren. Ávila wordt volledig omringd door een 2,5 km lange stadsmuur. Met de bouw ervan werd gestart in 1090 in opdracht van Alfons VI van León, met als doel de stad beter te beschermen en ze te herbevolken. Verschillende delen van de stadsmuur werden herbouwd in de 12de eeuw. Deze heeft een rechthoekig patroon en omringt een gebied van 31 hectaren. De totale lengte bedraagt 2516 meter, en omvat 87 halfronde torens en 2500 kantelen. De muren hebben een dikte van 3 meter en een gemiddelde hoogte van 12 meter. Negen poorten geven toegang tot de oude stad. De apsis van de kathedraal maakt deel uit van de muur. Ongeveer de helft van de muur is toegankelijk voor wandelaars. Demografische ontwikkeling Bron: INE; 1857-2011: volkstellingen Opm.: Aanhechting van La Alamedilla del Berrocal, Aldea del Rey Niño, Bernuy Salinero, Narrillos de San Leonardo, Urraca Miguel en Vicolozano (1981) Afbeeldingen Sport Ávila was op 17 mei 2015 de startplaats van de 30ste editie van de Ronde van Castilië en León, die uiteindelijk werd gewonnen door de Fransman Pierre Rolland. Geboren in Ávila Isabella I van Castilië (1451-1504), koningin Theresia van Ávila (1515-1582), mystica Sancho d'Avila (1523-1583), veldheer Tomás Luis de Victoria (1549-1611), componist Julio Jiménez (1934-2022), wielrenner (won o.a. driemaal de bolletjestrui in de Tour de France en driemaal het bergklassement in de Vuelta) David Navas (1974), wielrenner Jesús Hernández (1981), wielrenner Borja Jiménez Sáez (1985), voetbaltrainer Stedenbanden Rodos (Griekenland)
Ávila

Ávila (Ávila de los Caballeros) – miasto i stolica prowincji Ávila w środkowej Hiszpanii, w regionie Kastylia i León, w Górach Kastylijskich (na wysokości 1128 m n.p.m.), nad rzeką Adaja (dopływ Duero), 110 km na północny zachód od Madrytu. 53.794 tys. mieszkańców (2007).Ważna twierdza z okresu rekonkwisty. Historia Miasto założone zostało przez Celtyberów, a schrystianizowane w I wieku. Po trzech wiekach rządów Maurów zdobył je król Alfons VI w 1085 r. Po rekonkwiście w mieście ponownie zamieszkali chrześcijańscy rycerze, który rozpoczęli prace nad najbardziej charakterystyczną i reprezentatywną budowlą miasta – Las Murallas (mury obronne). Z miastem jest związana Teresa z Ávili – katolicka święta. Gospodarka W mieście rozwinął się przemysł samochodowy, materiałów budowlanych, spożywczy. Zabytki Ruiny zamku Maurów Kompleks średniowiecznych murów obronnych – Las Murallas Katedra Chrystusa Zbawiciela w Ávili z XIV–XV wieku, łącząca styl romański, gotycki i renesansowy. Basilica San Vincente upamiętniająca św. Wincentego z Saragossy i jego dwie siostry, słynie ona z niezwykłego grobowca umieszczonego pod baldachimem w orientalnym stylu. Monasterio de Santo Tomás – wybudowany w 1482 r. i zarządzany przez dominikanów klasztor, letnia rezydencja monarchów katolickich, w kaplicy znajduje się grób jedynego syna Ferdynanda i Izabeli – Don Juana. Los Cuatro Postes – cztery kolumny doryckie połączone gzymsami, z których każdą zdobi herb miasta z kamiennym krzyżem pośrodku. Współpraca Villeneuve-sur-Lot, Francja Rueil-Malmaison, Francja Teramo, Włochy Rodos (miasto), Grecja Przypisy Linki zewnętrzne Strona oficjalna miasta Ávila. avila.es. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-09-19)]. Turystyczny portal Ávilli
Ávila

Ávila este un oraș din Spania, fondat în secolul al XI-lea, pentru a proteja teritoriile spaniole de invaziile arabe. Obiective turistice Catedrala gotică. Fortificațiile medievale, cu 82 turnuri semicirculare. Personalități Tereza de Ávila (1515 - 1582), călugăriță sanctificată; Tomás Luis De Victoria (1548 - 1611), compozitor renascentist; Blas Olleros y Quintana (1851 - 1919), pictor. Legături externe
Авила

Авила (шп. Ávila) је главни град шпанске покрајине Авила која се налази у аутономној заједници Кастиља и Леон. Некада је припадала региону Старе Кастиље. Град се налази на 1.117 m надморске висине, и највиши је у Шпанији. Изграђен је на заравни каменитог брда које се издиже на сред дивљине, са веома оштром климом — дуге и хладне зиме и кратка лета. Стари град Авила је изграђен од смеђег гранита, окружен шанцем и зидинама које садрже 88 кула извидница и девет капија и које се све налазе у одличном стању, али велики део града лежи ван зидина старог града. Готичка катедрала, за коју се тврди да потиче из 1107. године, али је вероватно из 13. или 14. века, личи на тврђаву са утврђеним зидинама и две велике куле. Географија Клима Становништво Према процени, у граду је 2008. живело 56.144 становника. Партнерски градови Вилнев сир Лот Ријеј Малмезон Терамо Родос Референце Спољашње везе Convent of St. Teresa, Avila Photos of Avila Satellite picture by Google Maps Hazlitt, Classical Gazetteer "Abila"
Авіла

А́віла (ісп. Ávila) — місто в Іспанії, центр однойменної провінції на півдні Старої Кастилії. Клімат Місто знаходиться у зоні, котра характеризується середземноморським кліматом. Найтепліший місяць — липень із середньою температурою 19.7 °C (67.5 °F). Найхолодніший місяць — січень, із середньою температурою 2.8 °С (37 °F). Історія В давнину Авіла — фінікійська, а потім римська колонія. У VIII сторіччі завойована арабами. В XI-ому відвойована християнами і була предметом династичної боротьби між Арагоном та Кастилією. Отримала ряд привілеїв від Альфонсо Х, короля Кастилії (1252—1282). В 1520 місто брало активну участь в Повстанні комунерос. 29 липня 1520 року в Авілі зібралися делегати повсталих міст і утворили так звану «Святу хунту», яка оголосила себе незалежною від намісника та королівської ради. З XVII сторіччя, після вигнання з Авіли морисків у 1609 Авіла поступово занепадає. Пам'ятки В Авілі збереглися потужні середньовічні стіни з 86-ма круглими зубчастими вежами і 9-ма брамами, загальною довжиною понад 2500 метрів, собор (початок будівництва в XII сторіччі) з живописом кінця XV — початку XVI сторіч. Релігія Центр Авільської діоцезії Католицької церкви. Примітки Джерела Советская историческая энциклопедия, Москва, 1961 (рос.) Посилання Авіли старе місто та околиці [Архівовано 22 вересня 2020 у Wayback Machine.] // ВУЕ Туристичний портал Авіли [Архівовано 12 січня 2017 у Wayback Machine.] (англ.) Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Авіла
Бяла върба

Бялата върба (Salix alba) е двудомно дърво. Бялата върба е влаголюбива и студоустойчива. Расте на надморска височина до 1600 m, предимно около реки. Среща се в Европа, Азия и Северна Африка като в България това е най-разпространеният вид върба. На височина достига до 25 m. Действие и приложение В съвременната медицина се използва върбовата кора, която се събира рано на пролет. Кората е нарязва на парченца или се смачква, за да се използва в отвари. Има противоревматично, обезболяващо, потогонно, успокояващо действие. При простудни, трескави състояния, плеврит, ревматизъм, подагра, главоболие, възпаление на пикочния мехур По-рядко се прилага при чревни разстройства, обилна менструация, кожни обриви, гнойни рани, против потене на краката и др. Внимание! Върбата в големи количества може да доведе до неразположение, като гадене, стомашно-чревни проблеми, световъртеж и обрив. Прекомерната употреба маже да предизвика поява на афти в устата. Растението не се приема при алергия към аспирин. Кората не се препоръчва при бременни жени или кърмачки, както и за хора, страдащи от астма, стомашна язва, диабет и бъбречни заболявания. Източници
Hvid-pil

Hvidpil (Salix alba), ofte skrevet hvid-pil, er et op til 25 meter højt træ, der i Danmark vokser f.eks. ved bebyggelser, veje, i hegn og langs søer. Den ligner skørpil, men årsskuddene er den første tid tæt silkehårede. Beskrivelse Hvidpil er et stort, løvfældende træ med en åben og uregelmæssigt kuplet krone. Barken er først dækket af sølvagtige silkehår, men ret hurtigt tabes hårene, og barken er gulgrøn og glat med små lysebrune korkporer. Senere bliver den grå, og til sidst kan gamle grene og stammer få en furet, grå bark med smalle barkkamme. Knopperne sidder spredt, og de er tilliggende, smalle, hårløse og gule. Bladene er elliptiske med fint takket rand. Oversiden er næsten hårløs og græsgrøn, mens undersiden er mere eller mindre gråhvid med tæt hårbeklædning. Høstfarven er gul. Blomstringen sker i maj. Blomsterne er enten hanlige eller hunlige, og da træet er særbo, findes der rent hanlige og rent hunlige individer. Blomsterne er reducerede og sidder samlet i rakler. Frugterne er kapsler med mange frø, som har frøuld. Rodnettet er tæt og filtagtigt. Da træet har luftkanaler helt ud i rodspidserne, tåler det at stå med rødderne under vand i lange perioder. Højde x bredde og årlig tilvækst: 25 x 18 m (50 x 50 cm/år). Årstilvæksten er dog væsentligt større i ungdommen, hvor træet kan nå skudlængder på 200-250 cm. Voksested Hvidpil hører hjemme i Europa, nordafrika, Mellemøsten og Centralasien, hvor arten er knyttet til vedvarende fugtige floddale og bredder langs søer og vandløb. I Danmark er den almindelig på Øerne, mens den findes hist og her i Jylland. Den vokser ved bebyggelse og veje, i hegn og langs søer og åer. Varieteter og underarter Sølvpil (Salix alba var. sericea) Hvidpil (Salix alba ssp. alba ) Salix alba ssp. caerulea Salix alba ssp. vitellina Anvendelse Hvidpil kan anvendes både som hjælpetræart og som blivende træ i læplantninger. Det kan blive op til 25 m højt og er et bredkronet træ. Træet er lyskrævende. Det tåler kraftig beskæring. Af inderbarken fra hvidpil kan laves et afkog der er svagt smertestillende. Dette fordi barken indeholder salicylsyre. Acetylsalicylsyre som er et derivat af salicylsyre indgår i håndkøbslægemidler. Hvidpil er den art af piletræerne som skulle indeholde den største mængde af salicylsyre Kilder Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. ISBN 87-02-11219-1. Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger Arkiveret 18. juni 2003 hos Wayback Machine Eksterne henvisninger Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet (svensk) Naturbasen - Billeder og udbredelse i Danmark af Hvid-pil
Bijela vrba

Bijela vrba (lat. Salix alba) je bjelogorična vrsta drveća iz porodice vrba (lat. Salicaceae). Rasprostranjenost Raste kao grm ili do 20 m visoko drvo u nizinskim šumama Europe, jugozapadne i srednje Azije. U Hrvatskoj je autohtona vrsta i pojavljuje se u ritskim šumama uz rijeke, koje su dio godine poplavljene. U Podunavlju rastu šume bijele vrbe s broćikom (lat. Galio-Salicetuma albae) i šume bijele vrbe i crne topole (lat. Salici albae-Populetum nigrae). Budući da jako gusto raste, taloži i zadržava pijesak, bademasta vrba stvara uvjete za uspijevanje bijele vrbe, koja ju potiskuje. Izgled Vrhovi su grana svinuti prema dolje, a izbojci sivkasti i žilavi. Lišće je do 10 cm dugo i oko 1,5 cm široko, u početku gusto srebrnasto-svilenasto, kasnije odozdo srebrnasto-dlakavo, u sredini najšire, fino i žlijezdasto napiljena ruba, s palistićima. Rese su do 6 cm duge na postranim mladicama. Cvjetni priperci su žuti, podjednake boje. Prašnika ima 2. U cvjetovima su po 2 žlijezde. Cvatu za ili iza listanja. Varijetet bijele vrbe, Salix alba var. vitellina uzgaja se u vrtovima i vinogradima, a izbojci su žuti i sjajni te žilavi i dobri za vezanje. Korisnost Mlade jednogodišnje grančice se koriste za pletenje košara. Hipokrat je u 5. stoljeću prije rođenja Krista, pisao o gorkom prahu iz kore bijele vrbe, koji ublažava bolove i vrućicu. Talijanski kemičar Raffaele Piria i francuski farmaceut Henri Leroux izolirali su salicin, aktivnu tvar iz vrbine kore, 1828. godine. Od salicina dobiva se salicilna kiselina, a od nje reakcijom esterifikacije dobiva se aspirin, koji je acetilsalicilna kiselina. Galerija Izvori
Fehér fűz

A fehér fűz (Salix alba) a fűzfafélék (Salicaceae) családjába tartozó fűz (Salix) nemzetség legismertebb képviselője. Vesszői egészen a földig lehajolnak. Kora tavasszal megjelennek rajta a barkák, és csak azután a keskeny, világosbarna levelek. Lombhullató. Előfordulása Közép- és Dél-Európában honos, de Észak-Amerikában is meghonosították és Magyarországon is. Kedveli a meleget és a párás levegőt. Salix fűz A füzek álló- és mozgóvizeink környékének megszokott karakteres növényei. Víztűrésük többek között annak köszönhető, hogy az elárasztás idején törzsük víz alatti részén preformált gyökereket fejlesztenek, amelyek a víz felső, oxigénben dús rétegében elbokrosodva részben átveszik a levegőtlenné vált talajban lévő gyökérzet szerepét. Általában nyirkos talajt kedvelnek (a pangó vizet is tűrik), de normál viszonyok között is jól fejlődnek. Fehér fűz (Salix alba) 20-25 méterre megnövő, terebélyes, csaknem mindig tőtől ágas fa. Levelei lándzsásak, a fonákuk rásimuló ezüstös selyemszőrös. Porzós barkái és termős füzérvirágzatai nem díszítenek. Hazája Európa, Nyugat-Ázsia. Parkokba főleg fajtáit ültetik: Bédai Egyenes - Erdészeti célra szelektált, egyenes törzsű klón. Magyar nemesítésű. Tristis - Szomorúfűz - A leggyakrabban ültetett fajta. Hosszú, sárga vesszői a földig lelógnak. Feltehetően a (Salix babylonica) és a (Salix alba Vitellina) hibridje. Egyes szerzők ezért önálló fajnak tartják (Salix x sepulcralis) néven. Vitellina - Termete, mint az alapfajé, de vesszői feltűnően sárgák. Kosárfonásra is alkalmas. Minaret Babiloni fűz (Salix babylonica) A legősibb szomorúfűz. Levelei kopasz fonákúak, vesszői sárgászöldek, a napos oldalon megvörösödnek. Hazája Kína, de Nyugat-Ázsiában, majd az iszlám hódítások nyomán Észak-Afrikában és Kelet-Európában már régóta ültetik. Nyugat-Európában a XVII. században terjedt el, és a romantikus kertek egyik divatnövénye volt. Később részleges fagyérzékenysége miatt visszaszorult, helyette inkább az edzett és szebb vesszőjű Salix alba 'Tristis'-t telepítették. Felhasználása A fehér fűz kérgét láz és influenza esetén ajánlják elsősorban. Fejfájásra, fájdalomra és reumára mint fájdalomcsillapító szert használják. A virágzat jótékony hatású a méhösszehúzódásokra és az álmatlanságra. Külsőleg fagyott testrészek, sebek, fekélyek kezelésére alkalmazzák. A fehér fűz caerulea nevű változatából készülnek a világ legjobb minőségű krikettütői, ezért ezt a változatot krikettütő-fűznek is nevezik. Gyógyhatása Szalikozidtartalmának köszönhetően a fehér fűz kérge gyulladásgátló, reuma esetén fájdalom- és lázcsillapító hatású. Ugyanezen összetevő a felelős az enyhe fertőtlenítő és vérrögképződést gátló hatásáért is. Jegyzetek Források Schmidt Gábor - Tóth Imre (2006): Kertészeti dendrológia. Mezőgazda Kiadó, Budapest. Kaeg.hu - fafajták shop.builder.hu A természet füvészkertje. Reader's Digest. ISBN 963 956 201 7.
Salix alba

Il salice bianco (Salix alba L., 1753), detto anche salice da pertiche è una pianta della famiglia delle Salicacee. Descrizione Albero alto fino a 25 m, dalla chioma aperta e i rami sottili, flessibili e tenaci, corteccia giallastra o grigio-rossastra. Le foglie lanceolate-acuminate, con stipole caduche e piccole, picciolate e finemente seghettate sono pelose su ambo le facce da giovani. Le foglie adulte hanno pagina superiore poco pelosa o glabra, di sotto hanno densa peluria che conferisce una colorazione argentea. Le infiorescenze sono costituite da amenti, distinti in femminili e maschili. Gli amenti maschili sono lunghi fino a 7 cm, presentano due stami e antere gialle; gli amenti femminili sono peduncolati e più esili di quelli maschili. I frutti sono costituiti da capsule glabre e subsessili che, a piena maturazione, si aprono in due parti liberando dei semi cotonosi (ovverosia semi dotati di un "pappo" bianco cotonoso). Distribuzione e habitat Comune nei luoghi umidi e lungo i corsi d'acqua fino a 1 000 metri di altitudine in Europa, Nord Africa e Asia. Usi Il salice bianco viene utilizzato per consolidare i terreni di ripa e le pendici franose, ed il suo legno, leggero e non molto pregiato, viene utilizzato nell'industria cartaria. Utilizzato come combustibile brucia in fretta, producendo un buon calore per un tempo limitato. Il salice bianco era utilizzato come sostegno per le viti avendo una crescita veloce, le piante in circa 3/4 anni erano in grado di dare i primi pali, i rami piccoli non venivano usati per legare le viti in quanto ha un legno rigido e fragile. Mentre per legare le viti veniva e viene ancora usato il Salix viminalis dove i giovani rami (vinchi o vimini) vengono impiegati in agricoltura per legare le viti. La pianta è inoltre ricca di virtù medicinali. L'acido salicilico composto alla base della nota aspirina fu ricavato proprio dal salice bianco, e la corteccia contiene tannino, utilizzato come disinfettante e cicatrizzante. Dal legno del salice bianco viene anche prodotto uno dei migliori carboni vegetali per la fabbricazione della polvere nera. Note Voci correlate Specie di Salix Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Salix alba Wikispecies contiene informazioni su Salix alba Collegamenti esterni (EN) white willow, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (EN) Salix alba, su Catalogue of Life. (EN) Salix alba, su gbif.org, Global Biodiversity Information Facility. (EN) Salix alba, su npgsweb.ars-grin.gov. (EN) Salix alba, su International Plant Names Index. (EN) Salix alba, su ITIS. (EN, JA, FR, ES) Salix alba, su Lista rossa IUCN.