Kastilija - Manča

Kastilija - Manča (špansko: [kasˈtiʎa la ˈmantʃa] ) je avtonomna skupnost Španije. Sestavljajo jo province Albacete, Ciudad Real, Cuenca, Guadalajara in Toledo, ustanovljena pa je bila leta 1982. Sedež vlade je v Toledu, ki je dejansko glavno mesto. Gre za celinsko regijo, ki večinoma zavzema južno polovico notranje planote Iberskega polotoka, vključno z velikimi deli porečij rek Tajo, Guadiana in Júcar, severovzhodni relief pa obsega Ibersko gorovje (Sistema Ibérico). Je ena najredkeje poseljenih španskih regij, največja mesta pa so Albacete, Guadalajara, Toledo, Talavera de la Reina in Ciudad Real. Kastilija - Manča meji na Kastiljo in León, skupnost Madrid, Aragonijop, Valencijsko skupnost, Murcijsko regijo, Andaluzijo in Extremaduro. Pred ustanovitvijo avtonomne skupnosti je bilo njeno ozemlje del regije Nova Kastilja (Castilla la Nueva) skupaj s provinco Madrid, razen province Albacete, ki je bila del nekdanje regije Murcia. Geografija Kastilija - Manča je na sredini Iberskega polotoka in zavzema večji del južne Submeseta Sur, prostrane ravnice, ki sestavljajo južni del Osrednje Mesete. Submeseta Sur (in avtonomna skupnost) je od Submeseta Norte (in skupnosti Kastilija in Leon) ločena z gorovjem, znanim kot Ibersko gorovje. Kljub temu v regiji ne manjka gorskih pokrajin: na severu so južna pobočja prej omenjene Osrednje Mesete, na severovzhodu Ibersko gorovje ter na jugu Sierra Morena in Montes de Toledo. Kastilija - Manča je tretja največja španska avtonomna regija s površino 79.463 kvadratnih kilometrov, kar predstavlja 15,7 odstotka španskega nacionalnega ozemlja. Regionalna urbana struktura je policentrična, brez prevladujočega osrednjega mesta. Kolikor je največja občina (Albacete) na obrobnem jugovzhodu, Madrid (zunaj regije) vpliva na razširitev tako imenovanega Corredor del Henares v provinco Guadalajara (vključno s prestolnico province) in na sever province Toledo. Preostala urbana središča ležijo na osrednjih ravnicah (na primer s prisotnostjo vmesnih kmetijskih mest v La Manči), kar je v nasprotju z redko poseljenimi gorami in drugimi obrobnimi območji. Relief Meseta je prevladujoča krajinska enota velikega dela ozemlja Kastilije - Manče: prostrana, enotna ravnica z malo reliefa. Gorovje Montes de Toledo, ki se razteza od zahoda proti vzhodu, seka Meseto, ki ločuje (severno) Tajo in (južno) Guadiana porečje. Med najbolj izstopajočimi vrhovi tega skromnega gorovja sta La Villuerca (1601 metrov) in Rocigalgo (1447 metrov). Nasprotno pa Meseto obdaja bolj gorato območje, ki služi kot naravna meja regije. Na severu province Guadalajara, ki meji na Madrid in Segovio, je gorovje, ki je del Kastiljskega gorovja, med katerim ločimo pogorja Pela, Ayllón, Somosierra, Barahona in Ministra, z izviri rek Jarama, Cañamares in Henares. kastiljsko gorovje prodira tudi na severozahod province Toledo: pogorje, ki se razteza od jugozahoda do severovzhoda in je znano kot Sierra de San Vicente, na severu meji na Tiétar, na jugu pa na Alberche in Tajo in se dviga do svojih najvišjih višin na vrhovih Cruces (1373 m), Pelados (1331 m) in San Vicente (1321 m). Na severozahodu je Ibersko gorovje, kjer je pomembna rečna in zlasti kraška dejavnost, ki je povzročila nastanek pokrajin, kot so Ciudad Encantada, Callejones de Las Majadas in Hoces del Cabriel. Na jugovzhodu je greben Sierra Morena, južna meja Osrednje Mesete in meja regije z Andaluzijo. Znotraj Sierra Morena lahko ločimo med Sierra Madrona, Sierra de Alcudia in Sierra de San Andrés. Na drugem južnem koncu Kastilje - Manče sta Sierra de Alcaraz in Sierra del Segura del Sistema Bético. Hidrografija Ozemlje Kastilije - Manče je razdeljeno na pet glavnih porečij. Tajo, Guadiana in Guadalquivir se izlivajo v Atlantski ocean, Júcar in Segura pa v Sredozemsko morje. Tajo oskrbuje z vodo približno 587.000 prebivalcev v porečju, velikem 26.699 kvadratnih kilometrov. Vključuje celotno provinco Guadalajara in večji del province Toledo, vključno z dvema največjima mestoma slednje province: glavnim mestom Toledo in Talavero de la Reina. Porečje Guadiane se razteza na 26.646 kvadratnih kilometrih v Kastiliji - Manči, kar predstavlja 37 odstotkov celotnega porečja te reke, s 583.259 prebivalci. Vključuje južni del province Toledo, skoraj celotno provinco Ciudad Real (razen skrajnega juga), jugozahod province Cuenca in severozahod province Albacete. Porečje Guadalquivirja se razteza na 5,2 odstotka površine avtonomne skupnosti, razteza se na 4100 kvadratnih kilometrih skozi južne dele provinc Ciudad Real in Albacete, vključno s tako pomembnim naseljenim središčem, kot je Puertollano. Porečje Júcarja je imelo leta 2006 397.000 prebivalcev na površini 15.737 kvadratnih kilometrov, kar je 19,9 odstotka ozemlja avtonomne skupnosti ter 36,6 odstotka celotnega povodja Júcarja. Vključuje vzhodne dele provinc Cuenca in Albacete, vključno z njunima glavnima mestoma. Končno, 34 občin jugovzhodnega Albaceteja spada v porečje Segure, ki obsega 4713 kvadratnih kilometrov. Podnebje Prevladujoče podnebje Kastilje - Manče je vroče poletno sredozemsko podnebje (Köppnova podnebna klasifikacija: Csa), medtem ko je v večini provinc Toledo in Albacete pomembno tudi hladno polsušno podnebje (BSk). Toplo poletno sredozemsko podnebje (Csb) je mogoče najti tudi na severu skupnosti. V manjši meri je prisotno oceansko podnebje (Cfb) vzdolž meje z Aragonijo. Pomanjkanje morskega vpliva vodi do veliko bolj ekstremnih temperatur: vročih poletij in precej hladnih zim, z dnevnim nihanjem do 18,5 °C na nekaterih območjih. Poletje je najbolj sušno obdobje, temperature pogosto presegajo 30 °C, temperature nad 35 °C pa so pogoste na več območjih. Pozimi temperature pogosto padejo pod 0 °C, kar povzroča zmrzal v jasnih nočeh in občasen sneg v oblačnih nočeh. Večina skupnosti ima celinski vpliv, čeprav podnebje ni ravno celinsko, saj so povprečne temperature v najhladnejšem mesecu nad 0 °C. Letne temperature lahko dosežejo več kot 20 °C. Kastilja - Manča je del območja, ki se tradicionalno imenuje España Seca ('Suha Španija'). Padavine so na splošno relativno redke, tudi na območjih s sredozemskim podnebjem, čeprav obstajajo območja, ki prejmejo več kot 1000 milimetrov. Padavine imajo opazen gradient od središča regije, kjer ne presežejo 400 milimetrov na leto, do gora, kjer lahko presežejo 1000 milimetrov na leto, na pobočjih Sierra de Gredos in Serranía de Cuenca. Večji del regije ima manj kot 600 milimetrov dežja letno. Najbolj suho območje Kastilje - Manče je na jugovzhodu skupnosti, blizu meje z regijo Murcija, kjer količina padavin ne presega 300 milimetrov. == Zgodovina Prazgodovina in protozgodovina Najdišče Pinedo predstavlja gradivo, povezano s prehodom iz zgodnejših naseljencev v zgodnji ašelski čas. Arheološka najdišča, povezana s srednjim ašeljskim obdobjem v današnji regiji, ležijo na Campo de Calatrava, pa tudi pri izviru reke Villanueva, v porečju Guadiana in porečju Segura. Najdišča iz zgornjega ašeljskega obdobja so večinoma znotraj meja današnje province Ciudad Real, njihovo število in teritorialna razširjenost pa se je v poznejšem srednjem paleolitiku znatno povečala. Zgornji paleolitik ​​v regiji predstavlja primere umetnosti zgornjega paleolitika v Serranía del Alto Tajo in zgornjem Júcarju. V Caudeteju so primeri keramike Cardium iz zgodnjega neolitika. Naravna regija La Manča predstavlja številna arheološka najdišča, povezana s tako imenovano kulturo Las Motillas iz bronaste dobe, ki se okvirno šteje za najzgodnejši zabeleženi primer človeške kulture v zahodni Evropi, ki je lahko uvedla sistem zbiranja podzemne vode, katerega vzpostavitev je verjetno povezana s krizo površinske vode, ki jo je povzročil dogodek 4,2 tisočletja. Številna od teh naselij iz bronaste dobe, motile, so bila zgrajena na mestih iz bronaste dobe. V drugi železni dobi (latenska kultura) je bilo ozemlje, ki so ga zasedale sedanje province Ciudad Real in Albacete, pod večjim vplivom punsko-feničanskih in grških kolonistov, medtem ko je bilo ozemlje, ki ga zasedajo sedanje province Toledo, Guadalajara in Cuenca, pod večjim vplivom substrata prejšnje atlantske bronaste dobe, kar je pomagalo poravnati difuzno ločitev dveh velikih skupin predrimskih ljudstev (Iberci in Keltiberi). Iberskemu sorodnemu ljudstvu, ki je prebivalo na južnem robu notranje planote, kot sta Oretani in Kontestani, so bila organizirana v plemena, ki jim je vladal kralj ali poglavar, od katerih je vsako nadzorovalo več naselij. Glavni zobnik iberske oblike naselitve je bil oppidum. Od 7. stoletja pr. n. št. naprej so bila za keltiberska naselja značilna nekoliko manjša naselja (castros). Antika V 2. stoletju pr. n. št., do začetka rimskih osvajalnih vojn, so na notranji planoti začela rasti prva dejanska mesta. Rimska osvojitev je prinesla znatne spremembe v mestna naselja Carpetanov, vključno s socialno delitvijo med sužnji in svobodnjaki, denarnim gospodarstvom, spodbujanjem manufakture in trgovine ali novo rimsko akulturacijo. Ozemlje sedanje regije je bilo v antiki bogato z rudniki, saj klasični viri omenjajo rudarjenje cinabarita iz Sisapa, srebra, zlata in drugih mineralov, kot sta selenit iz Segobrige in brusni kamen laminitana. Zgodovina srednjega veka Ustanovitev mesta Reccopolis, ki so ga Vizigoti ustanovili iz nič na državno pobudo, je bila edinstven dogodek v kontekstu evropskega zgodnjega srednjega veka. Po muslimanski osvojitvi Iberskega polotoka v 8. stoletju, takoj po berberskem uporu leta 741, je bila ustanovljena tako imenovana Srednja marka Al Andaluz (al-Ťāğr al-Awsat) kot teritorialna podrazdelitev, ki je obstajala do konca naslednjega emirskega in kalifalnega obdobja Al Andaluz. V tem obdobju je imela Srednja marka izrazito vojaško naravo, saj je ščitila jedro Al Andaluza pred napadi severnih krščanskih političnih skupnosti in služila kot odskočna deska za muslimanske ofenzivne kampanje proti prvim. Berberski klani, kot sta Masmuda Banu-Salim (povezana z ustanovitelji Guadalajare) ali Hawwara Banu Zennun (s sedežem v Kuri Santover), so imeli pomembno vlogo pri muslimanskem naselju delov Srednje marke. Mesto Toledo je bilo izrazito neubogljivo do kordobskih oblasti in je ostalo pomembno mesto Al Andaluza, ohranilo je precej svojega nekdanjega pomena in gostilo vodilno kulturno središče, ki je obstajalo tudi po krščanski osvojitvi. Kot posledica fitne Al Andaluz v začetku 11. stoletja je nastala neodvisna politična oblast s središčem v Toledu (Taifa Toledo), ki je približno zasedala ozemlje današnjih provinc Toledo, Ciudad Real, Guadalajara in Cuenca (ter Madrida). Po krščanski osvojitvi Toleda leta 1085 so neuspešni poskusi severnoafriških Almoravidov in Almohadov, da bi zavzeli mesto, ozemlje notranje planote južno od Taja za približno stoletje in pol spremenili v predmet skrajnih vojn. Vojaška negotovost južno od Taja je omejevala proces kolonizacije, ki so ga izvedli novi kastiljski vladarji. To je podkrepilo značilnosti redke poseljenosti v regiji; posledično je živinoreja postala glavna steber gospodarstva, kar je kasneje privedlo do vodilne vloge vojaških redov. Slednji so v regiji La Manča nadzorovali več kot 20.000 km2, upravljali pa so jih le iz 25 gradov. Šibek krščanski nadzor nad ozemljem se je porušil po njihovem uničujočem porazu proti Almohadom v Alarcosu (1195). Krščanski nadzor južno od Taja se je začel utrjevati šele po bitki pri Las Navasu leta 1212. Šibka poselitev in negotovost sta omogočila tudi podeželsko razbojništvo (tako imenovane golfine) na območju Montes de Toledo, dokler ga niso postopoma zatrli, kar je bilo učinkovito že konec 13. stoletja. Do takrat so se podeželski čebelarji samoorganizirali, da bi odvrnili plenilske prakse golfinov v monte, katerih prisotnost v Montes de Toledo je bila še bolj izbrisana z ustanovitvijo tako imenovanih hermandades viejas s strani svetišč v Toledu, Talaveri ali Villa Realu na začetku 14. stoletja. Kljub slabo reprezentativni stopnji prepustnosti so se mestne oligarhije v današnji regiji v poznem srednjem veku večinoma ohranjale s pomočjo rodovnika, dedovanja in poroke. Po vzponu Trastámarov je ozemlje današnje province Toledo doživelo proces seigneurizacije in na tem območju so postopoma nastala številna nereligiozna gospostva. 15. stoletje je prineslo tudi vse večji pomen političnih elit, ki so pripadale mestom južne Mezete, v zadevah kastiljske krone v primerjavi s prejšnjo nesporno prevlado teh elit iz mest severno od Osrednje Mezete. Sodobna zgodovina Skozi celotno 18. stoletje, po španski nasledstveni vojni, so si španski bourbonski monarhi prizadevali uravnotežiti trgovinsko ravnovesje z zunanjostjo z izvajanjem gospodarske politike, ki je poskušala spodbujati industrijske zmogljivosti z gospodarskim intervencionizmom. Država naj bi bodisi spodbujala zmogljivosti zasebnega kapitala bodisi preprosto sama zagotavljala kapital. Primeri kraljevih manufaktur, ustvarjenih v 18. stoletju, so bili Real Fábrica de Paños v Guadalajari, Real Fábrica de Sedas v Talaveri de la Reina ali Real Fábrica de Paños [es] v Brihuegi. Trenutna konfiguracija provinc približno izvira iz delitve Javierja de Burgosa iz leta 1833, s katero je določil okvir sodobnih provinc Albacete, Ciudad Real, Cuenca, Guadalajara in Toledo, razen kasnejših relativno manjših prilagoditev. Albacete je bil skupaj z Murcio del širše regije, medtem ko so Ciudad Real, Cuenca, Guadalajara in Toledo skupaj s provinco Madrid tvorili regijo, "Nova Kastilja".[56] Pravosodna uprava je stala med nacionalno in provincialno ravnjo oblasti (kar se prav tako ne strinja z domnevno regionalno klasifikacijo, kar zadeva Albacete), pri čemer je občina Albacete upravljala province Albacete, Cuenca in Ciudad Real, občina Madrid pa je upravljala provinci Toledo in Guadalajara (ter provinco Madrid). Omenjene spremembe delitve iz leta 1833 vključujejo stranko Villene (Albacete je leta 1836 izgubil proti Alicanteju), Requene (Cuenca je leta 1851 izgubila proti Valencii), Villarrobleda (Ciudad Real je okoli leta 1846 izgubil proti Albaceteju)[56] ali Valdeavera (Guadalajara je leta 1850 izgubila proti Madridu).[57] Institucija pokrajinske vlade je bila pokrajinska deputacija.[58] Agrarni kapitalizem, ki ga je v 19. stoletju podpirala buržoazija, je uveljavljal gospodarstvo, ki je temeljilo na žitnih surovinah in primarnem sektorju, kar je spodbujalo izravnavo zmanjšane industrijske dejavnosti – predvsem tekstilne – na ozemlju, ki ustreza današnji regiji, medtem ko je rudarska proizvodnja – z najdišči, kot so nahajališča živega srebra v Almadénu ali nahajališča premoga v Puertollanu – ostala pod potencialom. V rudarskem okrožju okoli Hiendelaencine je po letu 1844 izbruhnila srebrna mrzlica. Med letoma 1884 in 1934 je sledilo obsežno rudarjenje svinca in cinka v San Quintínu (provinca Ciudad Real). Prihod železniškega prometa sredi 19. stoletja je podredil interese provinc interesom Madrida in Levanta, čeprav je spodbudil razvoj nekaterih urbanih središč, kot so Alcázar de San Juan, Manzanares in Albacete. Pet provinc je v teku stoletja izgubilo relativno demografsko težo glede na celotno državo. Ozemlje današnje avtonomne skupnosti je bilo še posebej prizadeto zaradi deamortizacij, zlasti v Mendizábalu in Madozu. Med letoma 1836 in 1924 je bilo na dražbi prodanih 1.600.000 hektarjev zemlje (1.100.000 hektarjev občinske lastnine in preostanek cerkvene lastnine). Kupile so jo politične in gospodarske elite države. Da bi omejili priseljevanje v špansko prestolnico, je tako imenovani Madridski načrt za odpravljanje zastojev iz leta 1959 ustvaril načrtovana industrijska območja v Alcázar de San Juan, Manzanares, Guadalajara in Toledo. Načrt ni prinesel pričakovanih rezultatov, saj je Madrid še naprej rasel, industrijske cone pa so sčasoma stagnirale. Regionalnost Pod okriljem ustave iz leta 1978 je bil 15. novembra 1978 izdan odlok z zakonsko močjo, ki je določil pogoje za predavtonomni režim kastiljsko-mančeganske regije. Leta 1981 je bila v Manzanaresu ustanovljena skupščina zakonodajalcev in pokrajinskih poslancev provinc Albacete, Ciudad Real, Cuenca, Guadalajara in Toledo, da bi pripravila zgodnji osnutek regionalnega statuta. 17. junija 1982 je poslanski kongres odobril končno besedilo regionalnega statuta (organski zakon), ki je bil kasneje objavljen 16. avgusta 1982, s čimer je nastala avtonomna skupnost Kastilja - Manča. Ustanovni proces avtonomne skupnosti je bil zapečaten z izvolitvijo prvega regionalnega zakonodajnega telesa maja 1983 in posledično imenovanjem Joséja Bona za regionalnega predsednika. Do decembra 1983 je še vedno manj kot polovica državljanov dejansko poznala avtonomno skupnost, ki ji pripadajo. Od odprtja leta 1979 je prenos vode Tajo-Segura povzročil hude družbeno-gospodarske posledice za regijo, saj so se vodni viri, ki so na voljo v izvirih Taja, po letu 1980 zmanjšali za približno 47,5 %. Regionalna delitev Kastilja - Manča je razdeljena na 5 provinc, poimenovanih po njihovih glavnih mestih. To so: Albacete Ciudad Real Cuenca Guadalajara Toledo Po uradnih podatkih INE Kastilja–La Mancha sestavlja 919 občin, kar predstavlja 11,3 odstotka vseh občin v Španiji. 496 od teh ima manj kot 500 prebivalcev, 231 jih ima med 501 in 2000 prebivalci, 157 med 2000 in 10.000 prebivalci, le 35 pa jih ima več kot 10.000 prebivalcev. Občine na severu so majhne in številne, medtem ko so na jugu večje in manjše. To odraža različne zgodovine ponovne naseljenosti teh podregij med rekonkvisto. 8. člen Statuta o avtonomiji določa, da pristojnosti regije izvaja Junta skupnosti Kastilja - Manča (Junta de Comunidades de Castilla–La Mancha). Organi Junte so Cortes Kastilja-La Mancha, predsednik Junte in vladni svet. Gospodarstvo Kastilja - Manča ustvari BDP v višini 33.077.484.000 EUR, kar predstavlja 3,4 odstotka španskega BDP, s čimer se uvršča na deveto mesto med 19 španskimi avtonomnimi skupnostmi. BDP znaša približno 3,4 odstotka nacionalnega BDP vsaj od leta 2000. BDP na prebivalca v višini 17.339 EUR uvršča Kastiljo - Mančo na 17. mesto med 19 skupnostmi, nižji BDP na prebivalca imata le Andaluzija in Extremadura; nacionalno povprečje je 22.152 EUR. Kljub temu je imela Sonseca v provinci Toledo v začetku in sredi devetdesetih let prejšnjega stoletja večkrat najvišji dohodek na prebivalca v Španiji. Struktura regionalne bruto dodane vrednosti je bila leta 2017 naslednja: Javna uprava, zdravstvo in izobraževanje: 21,9 % Trgovina, popravila, promet ter hotelirstvo in gostinstvo 20,0 % Predelovalna industrija: 16,1 % Nepremičninske dejavnosti: 9,5 % Gradbeništvo: 8,0 % Kmetijstvo, živinoreja in ribištvo: 6,8 % Energetska in ekstraktivna industrija: 4,7 % Poklicne dejavnosti: 4,0 % Umetniške, rekreacijske in zabavne dejavnosti: 3,4 % Informacije in komunikacije: 2,9 % Zavarovalništvo in finančna dejavnost: 2,8 % Po statističnih podatkih Encuesta de Población Activa INE za prvo trimesečje leta 2007 je bilo v regiji Castilla-La Mancha 896.513 aktivnih oseb, od tega 827.113 zaposlenih in 69.900 brezposelnih, kar pomeni, da gostota delovne sile 55,5 odstotka prebivalstva in stopnja brezposelnosti 7,7 odstotka. Varstvo dediščine Regija gosti več območij svetovne dediščine: Toledo (od leta 1986), Cuenca (od leta 1996) in Almadén (skupaj s slovenskim mestom Idrija v okviru skupnega območja Dediščine živega srebra. Almadén in Idrija) od leta 2012. Od leta 2020 ima regija 644 bienes de interes cultural (BIC) v 5 provincah: Albacete (92), Ciudad Real (108), Cuenca (99), Guadalajara (104) in Toledo (238) ter še 3, ki presegajo meje province. Veljava regionalna zakonodaja o kulturni dediščini izvira iz leta 2013. Takrat so bile uvedene omejitve glede spreminjanja zgodovinskih stavb ali uporabe detektorjev kovin. Sklici Zunanje povezave Official Web Site of Castile–La Mancha Government of Castile–La Mancha Statistics Institute of Castile–La Mancha University of Castilla–La Mancha