NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Вальдерребольо

Вальдерребольо (исп. Valderrebollo) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Гвадалахара, в составе автономного сообщества Кастилия — Ла-Манча. Занимает площадь 14 км². Население — 51 человек (на 2010 год). Население Примечания Ссылки Excavaciones y hallazgos numismáticos de Fernando Sepúlveda en Valderrebollo (1877—1879) / Abascal Palazón, J.M. (PDF 1,4MB)
Вальдерребольйо

Вальдерребольйо (ісп. Valderrebollo) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-Ла-Манча, у провінції Гвадалахара. Населення — 51 особа (2010). Муніципалітет розташований на відстані близько 95 км на північний схід від Мадрида, 42 км на північний схід від Гвадалахари. Демографія Динаміка населення (INE ): Галерея зображень Посилання Примітки
Provincial Museum of Ciudad Real

The Provincial Museum of Ciudad Real (Spanish: Museo Provincial de Ciudad Real) is a paleontology and archaeology museum in Ciudad Real, Spain. It is jointly operated with the fine arts museum housed in the Convent of La Merced. History The project was awarded to the architect Carlos Luca de Tena, while building works took place from 1976 to 1978. It was opened to public on 15 March 1982. After reform works between 1993 and 1995, the museum was reopened on 29 March 1995. New reform works started in 2007 and the section of Fine Arts was relocated to the Convent of La Merced. The museum was thus reopened again on 27 September 2013. Collection The archaeological section exhibits an important set of Paleolithic items, chiefly coming from private collections. The Chalcolithic and Bronze Age feature bell beaker pottery and stone arrowheads. The items from the later period also include Bronze Age warrior stelae discovered in the province of Ciudad Real, as recently as that found in Chillón in 2018. A reconstruction of an Anancus skeleton found in Las Higueruelas constitutes the landmark item of the museum. References Citations Bibliography Torre Echávarri, José Ignacio de la; Arias Sánchez, Esther (2017). "Historia del Museo de Ciudad Real" (PDF). Boletín del Museo Arqueológico Nacional. 35. Madrid: Museo Arqueológico Nacional: 869–884. ISSN 2341-3409.
Santuario de la Virgen de la Hoz

El santuario de la Virgen de la Hoz se encuentra en la localidad de Ventosa, Guadalajara, España). Se sitúa en el barranco de la Hoz, al orillas del río Gallo, dentro del parque natural del Alto Tajo. Según la leyenda popular, un pastor de Ventosa,encontró en este entorno una imagen de la Virgen. En ese paraje se construyó la ermita posteriormente. Descripción Planta Su planta es rectangular, estilo románico del siglo XIII,​ de una sola nave (2) de cuatro tramos rematada por ábside (3) de cabecera plana y sobre él se levanta una espadaña (5) de vano único. La bóveda, de cañón apuntado en sillería, está soportada por seis contrafuertes. Fue realizada con sillar de buena calidad, bien tallado y asentado. El acceso al templo se efectúa por el pórtico Sur (1),​ de arco de medio punto abocinado y adovelado, con arquivoltas sobre capiteles y columnas. Justo enfrente, se encuentra el acceso a la Gruta de la aparición (7). El paso al presbiterio (3) se efectúa mediante arco apuntado apoyado en columnas adosadas mediante capiteles con decoración sencilla. En el interior del templo, a la derecha e izquierda del pórtico, se encuentran las capillas de San Blas (6) y San Antonio (8). Detrás del altar mayor, en el camarín de la Virgen (4), se conservan diversas reliquias. Al pie del templo, se sitúan el coro (9) elevado y la Capilla de la Reconciliación (10), a la que también se puede acceder por la puerta (11) situada en el suroeste de la fachada sur. Marcas de cantero Se han identificado 4 signos situados en el exterior del templo: Referencias Bibliografía "Alto Tajo, una volta en BTT per Guadalajara". En: Excursionisme, n.º 368 (2012), pp. 8-12 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre el santuario de la Virgen de la Hoz. Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre: Marcas de cantero y gliptografía en el santuario. Turismomolina.com / Santuario de la Virgen de la Hoz
Plaza de la Constitución (Albacete)

La plaza de la Constitución es una céntrica plaza de la ciudad española de Albacete, presidida por la estatua de Isabel de Portugal. Se encuentra en las inmediaciones de la catedral de Albacete, a la que se accede a través de unas escalinatas en la plaza, y de la plaza del Altozano, y es la continuación de la calle Concepción. Constituye un transitado lugar de la ciudad.​ Historia La plaza de la Constitución se denominó durante la época franquista plaza de la División Azul en honor a los soldados españoles caídos en la lucha durante el fascismo. En el pasado albergó un monumento a los caídos de la División Azul.[cita requerida] Está presidida por la estatua de Isabel de Portugal, señora de Albacete, título, el señorío de la villa de Albacete, que recibió la reina Isabel de Portugal al casarse con Carlos V. Se trata de una reproducción de la copia existente en el palacio de Fuensalida de Toledo de la original realizada por Leone y Pompeo Leoni en 1564, expuesta en el Museo del Prado.​​ La plaza en la actualidad La plaza, de forma triangular, está delimitada por las calles Rosario al este y Boticarios y El Cura al oeste. Está constituida por una gran explanada con la estatua de Isabel de Portugal. Es un lugar comercial, transitado, con terrazas.[cita requerida] Cultura En Navidad se celebra el Mercado Navideño de Albacete, en el que se encuentran productos típicos de esta época del año, además de la celebración de numerosas actividades culturales.​ En mayo tiene lugar el tradicional Mercado Medieval de Albacete, donde las calles se engalanan y trasladan a la época medieval.​ Fue lugar de concentración del Movimiento 15-M en Albacete. Véase también Centro (Albacete) Referencias
Iglesia de la Madre de Dios

Iglesia de la Madre de Dios is a Roman Catholic church located in Almagro, Spain. It is situated in what was the Hospital de Nuestra Señora de La Mayor, on lots purchased by the town in 1546. It features late Gothic and Renaissance styles, a pattern found in other parts of Castile-La Mancha as well. It is the largest church in the province, surpassing even the Cathedral of Ciudad Real. The facade, with large buttresses, has a large rose window of brick dated 1602. The tower, built unfinished on the right side of the facade, is the work of Benito de Soto. External links Iglesia de la Madre de Dios at Castilla-La Manacha website
Museo Municipal de Albacete

El Museo Municipal de Albacete es un museo ubicado en la plaza del Altozano de la ciudad española de Albacete. Con sede en la antigua casa consistorial de Albacete o casa Cortés, acoge exposiciones y comparte instalaciones con el Museo Internacional de Arte Popular del Mundo.​​ Historia El Museo Municipal de Albacete fue inaugurado en 1995 en la antigua casa consistorial de Albacete ocupando la sede que albergó hasta 1986 el Ayuntamiento de Albacete.​ La plaza del Altozano fue considerada oficialmente como el centro de la ciudad en 1902 y el ayuntamiento instaló en ella su sede en 1903, en la antigua casa Cortés, remodelada por el arquitecto Francisco Manuel Martínez Villena y estrenada en 1905 por el rey Alfonso XIII.​ El edificio La histórica edificación del siglo XVIII fue la casa consistorial de Albacete entre 1879 y 1986. De estilo ecléctico, posee una torre central que alberga el reloj que preside la plaza del Altozano. El escudo de Albacete y un letrero central en el que se lee «casa consistorial», fruto de su antigua función, son visibles en su fachada. Características El Museo Municipal es un museo multiusos formado por cinco modernas salas de grandes dimensiones que acogen numerosas exposiciones temporales a lo largo del año así como la sede del Museo Internacional de Arte Popular del Mundo, ubicado en la segunda planta, con el que comparte instalaciones. El museo de arte popular está formado por una colección de más de 20 000 piezas de los cinco continentes reunidas por el crítico de arte Juan Ramírez de Lucas, quien fue pareja de Federico García Lorca.​ El antiguo salón de plenos del Ayuntamiento de Albacete, situado en la primera planta, es utilizado para la celebración de bodas civiles, así como para conferencias, congresos o actos públicos.​​ Véase también Bienal de Artes Plásticas Ciudad de Albacete Plaza del Altozano Jardines del Altozano Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha Calle Márques de Molins Paseo de la Libertad Centro (Albacete) Albacete Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo Municipal de Albacete.
Lavendel

Lavendel (Lavandula) er en lille slægt med 39 arter i et område, der strækker sig fra Kap Verde og de Kanariske øer, Middelhavsområdet, Østafrika og Mellemøsten til det sydøstlige Indien. Det er stedsegrønne eller vintergrønne buske eller halvbuske med kompakt vækstform og tæt behårede blade. Bladene er linjeformede til lancetformede med indrullet rand. Oversiden er grågrøn, mens undersiden er hvidfiltet. Blomsterne er samlet i endestillede, akslignende stande, hvor de enkelte blomster er énsymmetriske med blå til violette kronblade. Frugterne er 4-rummede kapsler med hver ét frø. Ægte lavendel (Lavandula angustifolia) Tandet lavendel (Lavandula dentata) Bredbladet lavendel (Lavandula latifolia) Sommerfuglelavendel (Lavandula stoechas) Noter
Lavanda

Lavanda (despik, despić, trma, tierma, lat., Lavandula) su rod biljaka iz porodice Lamiaceae. Rasprostranjene su diljem Mediterana, pa sve do Afrike i jugoistočnih predjela Indije. Rod lavandi uključuje jednogodišnje i višegodišnje vrste, travolike vrste i grmove. Kako se radi o vrlo široko rasprostranjenoj kulturi, koja se diljem svijeta uzgaja mahom u dekorativne svrhe, ali i za komercijalnu upotrebu, lavandu nerijetko srećemo kako samoniklo raste u prirodi. Postoje brojni kultivari lavande, koji su nastali međusobnim oprašivanjem zbog sadnje više vrsta unutar istog vrta ili nasada. Povijest Lavanda se upotrebljava više od 2000 godina. Pretpostavlja se da riječ lavanda dolazi od rimske riječi lavare, što znači prati. Stari su se Rimljani kupali u mirisnim kupkama u koje su dodavali lavandino ulje. Upotrebljavali su i sušenu lavandu kod crkvenih obreda i kod poroda. Grci su isto upotrebljavali lavandu, ali više u medicinske svrhe. Poznati se grčki liječnik i botaničar Dioscorides služio njezinim ljekovitim svojstvima u ublažavanju smetnji pri disanju i kao prirodni laksativ. Mnogi su redovnici u samostanima uzgajali razne ljekovite biljke, a među njima posebno je mjesto imala lavanda. Lavanda se u doba londonske kuge u 18. stoljeću primjenjivala kao zaštita od zaraze tako da su je ljudi stavljali ispod nosa i tako disali. Lavanda je također bila korisna za vrijeme prvog i drugog svjetskog rata, gdje se je primjenjivala kao sredstvo protiv boli i kod previjanja rana kao zaštita od infekcija. Vrste Postoji 49 priznatih vrsta lavande: Poveznice Budrovka, poznata u nas i kao Hvarski lavandin, križanac je prave (Lavandula angustifolia) i širokolisne lavande (Lavandula latifolia) Izvori Vanjske poveznice Aromatično bilje Hrvatska tehnička enciklopedija
Lavanda

As lavandas, também conhecidas em Portugal como alfazemas, são plantas do género Lavandula, da família Lamiaceae. São pequenos arbustos, perenes, incluindo, também, as anuais e os subarbustos. As espécies mais usadas como ervas e para ornamentação são as chamadas lavandas inglesas, como a Lavandula angustifolia (L. officinalis). As espécies ornamentais de lavandula, reconhecidas em Portugal, são: L. luisieri, L. viridis, L. pedunculata, L. latifolia Medicus e L. multifida L. As flores de lavanda são usadas para arranjos florais secos. As flores púrpuras e os brotos, de fragrância forte, são utilizados em pot-pourris e, também, para impedir a presença de insetos e parasitas. O cultivo comercial da planta é para a extração de óleos utilizados como antissépticos, em aromaterapia e na indústria de cosméticos. Como produto terapêutico, em infusão, deve ser evitado o uso contínuo, podendo produzir excitação. Em geral deve ser evitado o seu uso pois contém componentes neurotóxicos que são extremamente prejudiciais, especialmente em crianças, grávidas e pessoas sensíveis ou debilitadas. O óleo essencial da lavanda é obtido da destilação das flores, caules e folhas da espécie Lavandula officinalis. Entre várias substâncias, o óleo apresenta na sua composição o linalol e o acetato de linalila, que conferem a sua fragrância e, ainda, resina, saponina, taninos cumarinas. As flores de lavanda produzem um néctar abundante que rende um mel de alta qualidade. O mel da variedade lavanda foi produzido inicialmente nos países que cercam o Mediterrâneo e introduzido no mercado mundial como um produto de qualidade superior. A lavanda também é usada como erva isoladamente ou como ingrediente da erva da Provence (França). As lavandas nativas podem ser encontradas nas Canárias, norte e oeste da África, sul da Europa e no Mediterrâneo, Arábia e Índia. Os maiores produtores de lavanda são a Bulgária, França, Grã-Bretanha, Austrália e Rússia. Uso As lavandas são muito populares na região norte do Brasil; além de comercializada na maior feira da América Latina, na banca de cheiro das "erveiras" do Mercado do Ver-o-peso (na cidade brasileira de Belém do Pará), é um dos principais ingrediente da infusão encantada denominada Banho de cheiro, usado na comemoração da festa junina e do reveion no estado do Pará. Prática ritualística que ocorre desde o século XIX, ao qual se atribui o poder de atrair ao bebedor: a felicidade, prosperidade e, reatar amores. Também presente no Cheiro de Papel, produzido com a infusão de essências vegetais, comercializado no cesto de palha da Vendedora de cheiro, usados para aromatizar roupas guardadas em gavetas e armários. Uma combinação de raízes e paus aromáticos ralados; os ingredientes mais conhecidos são: arruda, cipó-catinga, patchuli, japana, cumaru, alecrim, baunilha, manjerona, açucena, casca preciosa, louro amarelo, jasmim, priprioca e, alfazema. O cheiro da lavanda também repele os mosquitos. Taxonomia Referências Ligações externas «PPP-Index» (em alemão) «USDA Plants Database» (em inglês) «Botânica sistemática» (em inglês) «DiversityOfLife» (em inglês) «Site oficial APG II» (em inglês) «Medline - Lavender» (em inglês)
Lavandula

Lavanda este un gen de plante din familia Lamiaceae, native din regiunea mediteraneană până în Africa tropicală și până în regiunile sud-estice ale Indiei. Genul include circa 40 (până la 60) de specii de plante anuale, plante ierboase, arbuști. Zonele native se întind de la Insulele Canare, nordul și estul Africii, sudul Europei și Mediterana, Arabia și India. Deoarece formele cultivate sunt plantate în grădini din toată lumea, sunt uneori găsite și în sălbăticie, departe de mediul natural. Denumirea de lavandă este folosită uneori pentru a desemna parfumul extras din levănțică. Cultivare Cea mai răspândită formă de cultivare este lavanda comună sau engleză Lavandula angustifolia (denumită anterior L. officinalis). Se poate găsi o gamă largă de cultivare. Alte specii ornamentale cultivate în mod obișnuit sunt L. stoechas, L. dentata și L. multifida (levănțică egipteană). Levănțica înflorește cel mai bine în soluri uscate, bine drenate, nisipoase sau cu pietriș, în plin soare. Levănțica engleză are un proces de germinare lung (14-28 de zile) și se maturizează în 100-110 zile. Toate tipurile au nevoie de puțin sau deloc de îngrășăminte și de o bună circulație a aerului. În zonele cu umiditate ridicată, putregaiul rădăcinilor datorat infecției cu ciuperci poate fi o problemă. Mulciurile organice pot reține umezeala în jurul bazei plantelor, favorizând putrezirea rădăcinilor. Materialele cu pietriș, cum ar fi rocile zdrobite, dau rezultate mai bune. Crește cel mai bine în soluri cu un pH între 6 și 8. Cea mai mare parte a levănțicii se recoltează manual, iar timpul de recoltare variază în funcție de utilizarea preconizată. Ulei de lavandă Fitochimicale În uleiul de levănțică au fost identificate aproximativ 100 de substanțe fitochimice individuale, inclusiv conținuturi majore de acetat de linalil (30-55%), linalool (20-35%), taninuri (5-10%) și cariofilen (8%), cu cantități mai mici de sescviterpenă, alcooli perililici, esteri, oxizi, cetone, eucaliptol, camfor, beta-ocimene, limonen, acid caproic și oxid de cariofilen. Cantitățile relative ale acestor compuși variază considerabil între speciile de lavandă. Taxonomie Referințe Bibliografie Terapia Naturistă, Răducanu Dumitru, Ecaterina Dumitru. Editura Științifică București 1992. Chaytor D A. A taxonomic study of the genus Lavandula. 1937 Upson T, Andrews S. The Genus Lavandula. Royal Botanic Gardens, Kew 2004 United States Department of Agriculture GRIN: Lavandula Vezi și Mariaj de lavandă Legături externe Materiale media legate de Lavandula la Wikimedia Commons Lavandula pe Curlie Medicinal use Arhivat în 22 noiembrie 2008, la Wayback Machine. from University of Maryland Medical Center
Лаванда

Лава́нда (лат. Lavandula) — род растений семейства яснотковых (Lamiaceae или Labiatae). Включает 47 видов. Произрастает на Канарских островах, в северной и восточной Африке, в Австралии, на юге Европы, в Аравии и в Индии. Культурные формы выращиваются в садах во всём мире. Биологическое описание Род представлен травами, полукустарниками или кустарниками диаметром от 45 до 120 см, высотой от 45 до 120 см. Растения характеризуются насыщенным цветением голубого, фиолетового, розового или белого цвета: все зависит от вида и сорта. Культурных видов лаванды три, а сортов в мире более тридцати. Может выращиваться на черноземах, песчаных, малопродуктивных и каменистых почвах. Листья супротивные, линейные или линейно-ланцетные, с завернутыми краями, опушенные. Цветки — двуполые, голубовато-фиолетовые или синие (гибридные — других цветов), собранные на концах побегов в колосовидные соцветия. Плод — эллипсовидный тёмно-бурый орешек. Виды Род включает 47 видов и несколько гибридов: Гибриды: Lavandula allardii Lavandula cadevallii Sennen Lavandula chaytorae Lavandula christiana Lavandula ginginsii Lavandula heterophylla Lavandula intermedia Emeric ex Loisel. — Лаванда гибридная, или Лаванда голландская Применение Лаванда применяется в парфюмерной промышленности и медицине. Из цветков получают ценное лавандовое масло. Соцветия используют для заваривания чаев. Существует достаточно много рецептов чаев с применением лаванды. Также в Венгрии изготавливают мороженое из лаванды, собранной с полей в северной части озера Балатон. В последнее время в кафе можно встретить лавандовый кофе. В культуре Существует одноимённая песня, одна из знаменитейших из репертуара Софии Ротару. Галерея Примечания Литература Лаванда // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. Ссылки Лаванда (англ.): информация на сайте GRIN. (Дата обращения: 8 июля 2009) Лаванда (англ.) информация на сайте «Энциклопедия жизни» (EOL) (Дата обращения: 8 июля 2009). Лаванда в Энциклопедии декоративных садовых растений Лаванда
Лаванда

Лава́нда (Lavandula) — вічнозелений чагарник, який влітку квітне фіолетовими квітами. Рід рослин родини глухокропивових (Lamiaceae). Нараховує понад 40 видів, батьківщина яких Африка, Середземномор'я, Азія на захід до Індії. Ботанічна характеристика Лаванда — це кущі діаметром від 40 до 90 см, заввишки від 50 до 120 см. Характеризується насиченим цвітінням блакитного, фіолетового, рожевого або білого кольору: звісно все залежить від сорту та виду лаванди. Видів лаванди три (вузьколиста, широколиста та гібрид цих двох видів), а сортів у світі понад тридцять. Вирощується на чорноземах, піщаних, малопродуктивних та кам'янистих ґрунтах, не рекомендовано висаджувати в низинах де є застій води та у глиняну місцевість. Листки супротивні, лінійні або лінійно-ланцетні, з загорнутими краями, опушені. Квітки — двостатеві, блакитно-фіолетові або сині (гібридні — інших кольорів), зібрані на кінцях пагонів у колосоподібні суцвіття. Плід — еліпсоподібний темно-бурий горішок. Розповсюдження і застосування Лаванда поширена здебільшого в районі Середземномор'я, як окультурений вид вирощується також у Австралії, Америці та Японії. В Україні росте як у дикому стані, так і вирощується як ефіроолійна рослина в Криму, зокрема, на південному узбережжі. На материковій частині України вирощування лаванди - досить ризиковане. З квіток лаванди отримують цінну лавандову олію, яку використовують у парфумерії та медицині. Види Рід нараховує понад 40 видів. Найвідоміші види лаванди, яка гарно вирощується та зимує в Україні: Лаванда вузьколиста (L. angustifolia) — походить з Середземноморського регіону. Широко культивується та вирощується в Україні. Останні роки для України — розвиток лавандових полів на всій території, для створення магічних локацій підприємці використовують вузьколисту лаванду; Лавандин Гроссо (L.x intermedia) — широко використовують у ландшафті та садах. Лавандин — це поєднання лаванди англійської (вузьколистої) та французької лаванди (широколистої), саме Прованс засаджений лавандином; Лаванда французька широколиста (L. latifolia) — в народі більш має назву «французька». Зимує погано, переважно треба вирощувати у газонах та заносити взимку додому; Лаванду справжню (L. vera) використовують у фармакології, рослина стійка до холодної погоди; Лаванда колоскова (L. spica) — ще називають чоловіча чи велика лаванда; листки великі та оксамитові; надає перевагу жаркому клімату та сухим ґрунтам; Лаванда морська (L. stoechas) — надає перевагу ґрунтам з великим вмістом кремнію; не має значення для парфумерії, але її використовують для утворення гібридів. Селекціонери вивели велику кількість сортів різних видів лаванди, а також гібридів, які широко культивуються з декоративною метою та для отримання олії. Галерея Примітки Посилання Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985., Том 6., К., 1981, стор. 43 Лаванда // Садові декоративні рослини / О. М. Олєйнікова. — Харків : Веста, 2010. — С. 92. — ISBN 978-966-08-4940-2. Джерела Догляд за лавандою у відкритому ґрунті