NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castelo de San Felipe (Puerto de la Cruz)

O Castillo de San Felipe é uma edificação de caracter originalmente defensiva localizada na cidade de Puerto de la Cruz, no norte da ilha de Tenerife (Canárias, Espanha). Localização Está situado a uns 900 metros do centro urbano, na costa de Porto de la Cruz, na desembocadura do barranco de San Felipe do que toma o nome. Em seu meio localiza-se a Praia Jardim. História O castelo foi um dos quatro fortins que na antiguidade defenderam a cidade. Começou a construir-se em 1599 numa zona na que se dispunham duas lânguidas plataformas dotadas com pequenos canhões que já tinham demonstrado a sua eficácia ao recusar um ataque pirata perpetrado por cinco navios. A construção do fortim concluiu-se a princípios do século XVII, concretamente em 1604, e desde então serviu como base defensiva ante possíveis corsários que procuravam refúgio na enseada do Porto. Entre os primeiros alcaides que estiveram à frente do castelo se encontram o capitão Juan Antonio de Franchy, nomeado em 1644, Diego Benítez de Lugo, Lorenzo Perera de Ponte, Alonso Calderón, Benito Viña, Juan Francisco de Ponte e Carlos Franchy. Com a nomeação, em 1725, de José Agustín Machado Espínola fecha-se a lista, de um total de cinquenta alcaides, segundo recolhe o historiador Pinto de la Rosa em sua obra Apuntes para la História de las Antigas Fortificaciones de Canarias. No século XIX foi reformado pois o passar do tempo tinha-o deteriorado. Em 1878, procedeu-se a desartillar-lho e foi entregue à prefeitura com o objectivo de destiná-lo a trabalhos de enfermaria e lazareto. Finalmente, em 1924, declarou-se inadequado para as necessidades do Exército e foi clausurado. Descrição O castelo de San Felipe destaca entre todos os erigidos em sua época nas Canárias por ser de um refinado estilo colonial. Construído de mamposteria, tem um perímetro de forma pentagonal e, ainda que num início rodeava-o um fosso e dispunha de uma ponte levadiça, foi substituído mais tarde por uma passarela fixa. Contava originalmente com duas plantas, habilitada a segunda para alojar a uns 35 soldados aproximadamente. Estava equipado com três canhões de ferro, dois de 24 libras e outro de 16. A aparência com que luze hoje em dia o castelo responde à reforma efectuada no século XIX. Protecção Foi declarado Monumento Histórico Artístico a 22 de abril de 1949, baixo a protecção da Declaração genérica do Decreto de 22 de abril de 1949, e a Lei 16/1985 sobre o Património Histórico Espanhol. Além de baluarte defensivo, ao longo de sua história tem sido lazareto, enfermaria, cidadela, depósito, sociedade de tiro e restaurante. No final do século XX acometeu-se por parte do consistório portuense a uma profunda remodelagem que transformou o recinto em centro cultural municipal e palco para concertos musicais e exposições artísticas. A mal uns 50 metros do castelo se conserva o antigo armazém de pólvora ou Polvorim. Galeria de imagens Referências Bibliografia Pinto de la Rosa, José María. Apuntes para la Historia de las Antiguas Fortificaciones de Canarias. [S.l.: s.n.] 764 páginas. ISBN 84-920318-0-8
Castillo de San Felipe (monument)

Castillo de San Felipe är ett slott i Spanien. Det ligger i provinsen Provincia de Santa Cruz de Tenerife och regionen Kanarieöarna, i den sydvästra delen av landet, 1 800 km sydväst om huvudstaden Madrid. Castillo de San Felipe ligger 8 meter över havet. Det ligger på ön Teneriffa. Terrängen runt Castillo de San Felipe är varierad. Havet är nära Castillo de San Felipe åt nordväst.Runt Castillo de San Felipe är det tätbefolkat, med 427 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Puerto de la Cruz, 0,91 km öster om Castillo de San Felipe. Trakten runt Castillo de San Felipe består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Cementerio de La Orotava

El cementerio de la villa de La Orotava está situado en la isla de Tenerife (Canarias, España). Fue declarado bien de interés cultural, con categoría de monumento, en 2005.​​ Historia El cementerio nace a raíz de la necesidad de buscar espacio para enterrar a los numerosos fallecidos producidos por el natural incremento de la población al no encontrarse sitio en las iglesias de la Villa. Asimismo, se convirtió en una apremiante necesidad por motivos higiénicos, ya que se hacía cada vez más frecuente tener que cerrar los templos para someterlos a rigurosos procesos de desinfección. Este cementerio orotavense tiene la particularidad de haber sido diseñado por el conocido escultor Fernando Estévez, hijo de la Villa, que también era un consumado maestro de dibujo artístico. Estévez concibió el camposanto al gusto romántico, como un jardín, muy al uso en la época. Recordemos que fue inaugurado en julio de 1823. El cementerio, que todavía sigue en uso y por consiguiente ampliándose con nuevos nichos, conserva los panteones familiares de los villeros más notables, como el del marqués de la Quinta Roja o el de la familia Monteverde, entre otros. Es de resaltar la capilla central que conserva la puerta del santuario del monasterio de las Claras de San José que no tiene nada que ver, como se creía hasta hace poco, con la del colegio de los jesuitas. Esta portada ha sufrido recientemente un incendio que aunque no la ha destruido sí le ha dejado huellas. Esta capilla central también fue diseñada por el maestro Estévez y está realizada con cantería del país. Referencias Enlaces externos Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el BOC n.º 133 el 8 de julio de 2005 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española.
Central térmica Los Guinchos

La central térmica de Los Guinchos está situada en el municipio de Breña Alta, en la zona este de la isla de La Palma (Canarias, España).La central cuenta con una turbina de gas que funciona con gasóleo y diez motores diésel que funcionan con fuel.​​ Historia Los tres primeros grupos diésel, de 4,32 MW de potencia cada uno, entraron en producción en 1972, 1973 y 1975, respectivamente. El cuarto grupo diésel, de 5,04 MW de potencia, se conectó a la red en 1980. En 1983 se incorporó al parque de generación de la central un grupo de 7,52 MW. Otro grupo de la misma potencia se conectó en 1995. Los dos grupos, de 12,3 MW cada uno, se pusieron en funcionamiento en 2001 y 2003, respectivamente. Los dos últimos grupos, de 12,6 MW cada uno, se pusieron en marcha en 2006. La turbina de gas, de 22 MW de potencia, comenzó su operación en 2004.​ Propiedad La central térmica de Los Guinchos está participada por: Endesa 100% Véase también Centrales térmicas en España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Central térmica Los Guinchos. Web de Endesa (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). Ficha del Ministerio de la central
ТЕС Лос-Гуінчос

ТЕС Лос-Гуінчос – теплова електростанція на іспанському острові Ла-Пальма (Канарські острови). Основне обладнання ставало до ладу кількома чергами, зокрема: - в 1972, 1973 та 1975 роках ввели в дію три генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 4,32 МВт (отримали станційні номери Diesel 6 – 8); - в 1980 році ввели в дію генераторну установку на основі двигуна внутрішнього згоряння потужністю 5,04 МВт (Diesel 9); - в 1983 та 1995 роках запустили дві генераторні установки на основі двигуна двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 7,52 МВт (Diesel 10 та 11); - у 2001 та 2003 роках ввели в дію дві генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 12,3 МВт (Diesel 12 та 13); - у 2004-му запустили встановлену на роботу у відкритому циклі мобільну газотурбінну установку потужністю 22 МВт; - у 2006-му запустили дві генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 12,6 МВт (Diesel 14 та 15); Таким чином, загальна потужність ТЕС досягнула 105,3 МВт, втім, цей показник характеризує брутто-потужність, тоді як нетто-потужність складала лише 96,4 МВт. Станція розрахована на споживання нафтопродуктів. Розповсюдження електроенергії на Ла-Пальмі відбувається під напругою 66 кВ. Примітки
Kraftwerk Barranco de Tirajana

Das Kraftwerk Barranco de Tirajana (spanisch Central térmica de Barranco de Tirajana), auch unter dem Namen Kraftwerk Juan Grande bekannt, ist ein Öl- und Windkraftwerk nahe der Ortschaft Juan Grande der Gemeinde San Bartolomé de Tirajana im Südosten der Insel Gran Canaria in der Nähe der großen Touristenorte. Eigentümer und Betreiber ist die Unión Eléctrica de Canarias (UNELCO), eine Tochtergesellschaft der ENDESA. Das Kraftwerk besitzt eine installierte Leistung von 697 MW und ist damit das größere der beiden Wärmekraftwerke Gran Canarias (Kraftwerk Barranco de Tirajana und Kraftwerk Jinámar). Es besitzt zwei ölbefeuerte Blöcke mit einer Leistung von je 80 MW und ging zwischen 1995 und 1996 in Betrieb. Die Heizkessel wurden von Babcock & Wilcox geliefert. Außerdem befinden sich auf dem Gelände mehrere Windkraftanlagen. Einzelnachweise
Central térmica de Barranco de Tirajana

La central térmica de Barranco de Tirajana es una central térmica situada en el municipio de San Bartolomé de Tirajana, en el sureste de la isla de Gran Canaria.​ Consta de 2 grupos de vapor que funcionan con fuel, dos turbinas de gas y 2 ciclos combinados que funcionan todos con gasóleo. Historia El grupo Vapor 1 se conectó a la red en 1995. Tiene actualmente una potencia de 80 MW. El grupo Vapor 2, también de 80 MW de potencia, entró en funcionamiento en 1996. Ambos usan fuelóleo de bajo índice de azufre como combustible. Su funcionamiento es en régimen base. En 1992 entró en funcionamiento el primer grupo de turbina de gas de la central (Gas 1), con una potencia de 37,5 MW. En 1995 se conectó a la red el segundo grupo de gas (Gas 2), también de 37,5 MW. Ambos grupos utilizan gasóleo como combustible. Su funcionamiento cubre las puntas de consumo. El primer ciclo combinado de 226 MW consta de dos turbinas de gas de 75,5 MW y una de vapor de 75,1 MW interconectadas entre sí. Está preparado para operar en ciclo abierto, es decir, utilizando exclusivamente las turbinas de gas. Utiliza agua de mar en circuito abierto para su refrigeración y cumple con todos los requisitos medioambientales establecidos, tanto en la legislación europea como española. El segundo ciclo combinado de 236 MW consta de dos turbinas de gas de 76,7 MW y una de vapor de 82,5 MW interconectadas entre sí. Está preparado para operar en ciclo abierto, es decir, utilizando exclusivamente las turbinas de gas. Ambos ciclos combinados utilizan gasóleo como combustible y su funcionamiento es en régimen base. En 1998, la central obtuvo de AENOR el certificado de gestión medioambiental ISO 14001. En 2002, la central obtuvo el certificado medioambiental EMAS, que se basa en el Reglamento EMAS de la Unión Europea. Propiedad La central térmica de Barranco de Tirajana está participada por: Endesa 100 % Véase también Centrales térmicas en España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Central térmica de Barranco de Tirajana. [1] (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última)..
ТЕС Барранко-де-Тірахана

ТЕС Барранко-де-Тірахана – теплова електростанція на іспанському острові Гран-Канарія. Також відома як ТЕС Хуан-Гранде. В 1992 та 1995 роках на майданчику станції запустили дві встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 37,5 МВт. В 1995 та 1996 роках ввели в дію конденсаційні парові турбіни з показниками по 80 МВт. В 2004-му ввели в дію парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 226 МВт, в якому дві газові турбіні потужністю по 75,5 МВт живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну з показником 75 МВт. У 2007-му став до ладу ще один парогазовий блок потужністю 236 МВт, в якому дві газові турбіні потужністю по 76,7 МВт живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну з показником 82,5 МВт. Наразі ТЕС Барранко-де-Тірахана споживає нафтопродукти, проте за умови появи на острові джерела природного газу парогазові блоки можуть перейти на це паливо. Видалення продуктів згоряння відбувається через численні димарі, зокрема, один заввишки 118 метрів для конденсаційних турбін. Для охолодження використовують морську воду. Видача продукції відбувається під напругою 220 кВ та 66 кВ. Примітки
Central térmica de Caletillas

La central térmica de Candelaria es una central termoeléctrica situada en la localidad de Las Caletillas, en el término municipal de Candelaria, en el noreste de la isla de Tenerife, Santa Cruz de Tenerife, en España. Consta de 2 grupos de vapor que funcionan con fuel y dos turbinas de gas que funcionan con gasóleo.​​ Incluye también 2 turbinas de gas situadas en Guía de Isora. Historia La Central Térmica de Candelaria comenzó su servicio en 1967, con los vapores 1 y 2, dados de baja desde 2001. Dicha central fue fundamental para la electrificación de Tenerife, sobre todo con el fuerte tirón de la demanda que trajo el boom del turismo y de la construcción. Los grupos de vapor 3 y 4, con 40 MW de potencia cada uno, entraron en funcionamiento en 1975 y se dieron de baja en 2010. los grupos de vapor 5 y 6, con 40 MW de potencia cada uno, entraron en funcionamiento en 1979 y 1984, respectivamente y continúan actualmente en funcionamiento. todos los grupo de vapor utilizaban como combustible fuelóleo de bajo índice de azufre. Los tres grupos diésel de la central proporcionaban una potencia de 12 MW cada uno. Entraron en producción entre 1972 y 1973 se dieron de baja en 2014 y utilizaban como combustible fuelóleo de bajo índice de azufre y gasóleo. El primer grupo de turbina de gas, de 37,5 MW de potencia, comenzó a funcionar en 1988. El segundo, también de 37,5 MW de potencia, se conectó a la red en 1989. Ambos se instalaron para sustituir a otros anteriores. la tercera turbina, de 17,2 MW, que empezó a funcionar en 1972, se dio de baja en 2017. Estos tres grupos utilizan gasóleo como combustible. Las turbinas de gas en Guía de Isora se instalaron en 2007.​ Actualmente cuenta con dos grupos de vapor y dos turbinas de gas. Los grupos de vapor, con 40 MW de potencia cada uno, utilizan fuelóleo de bajo índice de azufre. Las turbinas de gas, de 37,5 MW de potencia, utilizan gasóleo como combustible. La central obtuvo en 2005 de AENOR el certificado de gestión medioambiental ISO 14001, que acredita que sus actividades se realizan de una forma respetuosa con el medio ambiente. Además en 2015 obtuvo la certificación EMAS, adquiriendo un compromiso de mejora continua en materia medioambiental y verificada a través de auditorías independientes.​ Propiedad La central térmica de Caletillas está participada por: Endesa 100% Véase también Centrales térmicas en España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Central térmica de Caletillas. [1] (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
ТЕС Канделарія

ТЕС Канделарія – теплова електростанція на іспанському острові Тенерифе. Також відома як «Las Caletillas». Основне обладнання ТЕС складали: - запущені в 1967-му дві парові турбіни потужністю по 22 МВт (станційні номери 1 та 2); - введені в 1972 – 1973 роках три генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 12 МВт; - три встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни, щонайменше одна з яких потужністю 17 МВт була запущена в 1972-му; - введені в 1975 (дві), 1979 та 1984 роках чотири парові турбіни потужністю по 40 МВт (номери 3 – 6). В 1988 та 1989 роках дві газові турбіни замінили новими потужністю по 37,5 МВт. З плином часу застаріле обладнання виводили з експлуатації: - в 2001-му парові турбіни 1 та 2; - в 2010-му парові турбіни 3 та 4; - в 2014-му генераторні установки; - в 2017-му газова турбіна, що працювала з 1972 року; - в 2020-му парові турбіни 5 та 6. Станція розрахована на споживання нафтопродуктів. Видалення продуктів згоряння парових турбін 3 – 6 відбувалось через два димарі заввишки по 77 метрів. В 2024-му димар турбін 3 – 4 був демонтований, так само як парові турбіни 1 – 4. Для охолодження використовують морську воду. Видача продукції відбувається під напругою 66 кВ та 220. Примітки
ТЕС Лас-Салінас

ТЕС Лас-Салінас – теплова електростанція на іспанському острові Фуертевентура (Канарські острови). Основне обладнання ставало до ладу кількома чергами: - в 1975 та 1976 роках ввели в дію дві генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 4,32 МВт; - в 1980 році ввели в дію генераторну установку на основі двигуна внутрішнього згоряння потужністю 5,04 МВт; - в 1981-му запустили дві генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 7,52 МВт; - у 1987-му запустили встановлену на роботу у відкритому циклі мобільну газотурбінну установку потужністю 16,6 МВт; - в 1990 році ввели в дію генераторну установку на основі двигуна внутрішнього згоряння потужністю 24 МВт; - у 1992-му стала до ладу встановлена на роботу у відкритому циклі газова турбіна потужністю 25 МВт; - в 2000 році запустили встановлену на роботу у відкритому циклі газову турбіну потужністю 37,5 МВт; - у 2004 – 2005 роках ввели в дію три генераторні установки потужністю по 18,4 МВ. Таким чином, загальна потужність ТЕС досягнула 187 МВт, втім, цей показник характеризує брутто-потужність, тоді як нетто-потужність складала лише 159,3 МВт. Станція розрахована на споживання нафтопродуктів. Розповсюдження електроенергії на Фуертевнтурі відбувається під напругою 66 кВ та 132 кВ. Примітки
Central térmica de Punta Grande

La central térmica de Punta Grande se sitúa en Arrecife, capital de la isla de Lanzarote y se compone de dos grupos de turbina de gas y con 11 grupos diésel.​ Historia El primer grupo de turbina de gas se conectó a la red en 1988. Su potencia es de 37,5 MW. En 1998 se incorporó al parque de generación de la central otro grupo que cuenta con una potencia de 23,45 MW. Estos grupos emplean gasóleo como combustible. Los tres primeros grupos diésel se incorporaron a la central entre 1986 y 1987. Cada uno de ellos tiene una potencia de 7,52 MW. En 1989 entraron en producción otros dos grupos diésel de 15,5 MW cada uno. En 1997 comenzó a operar un grupo de 24 MW. En 2001 y 2002 se conectaron a la red dos grupos de 18 MW. Todos los grupos diésel utilizan gasóleo y fuel como combustible. La central ha contado con dos grupos de vapor instalados en un buque que se dieron de baja en 2004. La central cuenta con el certificado de gestión medioambiental ISO 14001, que acredita que sus actividades se realizan de una forma respetuosa con el medio ambiente. Propiedad La central térmica de Punta Grande está participada por: Endesa 100% Véase también Centrales térmicas en España Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Central térmica de Punta Grande. [1] (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última)..
ТЕС Пунта-Гранде

ТЕС Пунта-Гранде – теплова електростанція на іспанському острові Лансароте (Канарські острови). Основне обладнання ставало до ладу кількома чергами: - в 1986 – 1987 роках ввели в дію три генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 7,5 МВт; - у 1988-му стала до ладу встановлена на роботу у відкритому циклі газова турбіна потужністю 25 МВт; - в 1989 роках ввели в дію дві генераторні установки на основі двигунів внутрішнього згоряння потужністю по 15,5 МВт; - в 1992 роках запустили одну генераторну установку на основі двигуна внутрішнього згоряння потужністю 24 МВт; - у 1998-му стала до ладу встановлена на роботу у відкритому циклі газова турбіна потужністю 37,5 МВт; - в 2002 році ввели в дію дві генераторні установки MAN 18V48/60 потужністю по 18,4 МВт; - з 2006 по 2015 рік ввели в дію три генераторні установки MAN 18V48/60 потужністю по 18,5 МВ. Таким чином, загальна потужність ТЕС досягнула 232 МВт, втім, цей показник характеризує брутто-потужність, тоді як нетто-потужність складала лише 205 МВт. Станом на 2022 рік за станцією продовжувало рахуватись все ті ж 13 установок та турбін, проте з урахуванням зупинки застарілого обладнання фактична потужність станції рахувалась вже лише як 175 МВт. Станція розрахована на споживання нафтопродуктів. Розповсюдження електроенергії на Лансароте відбувається під напругою 66 кВ та 132 кВ. Примітки
Centro Insular de Atletismo de Tenerife

Le Centro Insular de Atletismo de Tenerife (CIAT) est un stade d’athlétisme de Santa Cruz de Tenerife, en Espagne, inauguré en 2007. Il a une capacité de 4 000 spectateurs. Histoire Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’athlétisme Portail des îles Canaries
Charco del viento

El charco del viento es una cala situada en el Barrio de Santa Catalina (Tenerife) del municipio de La Guancha perteneciente a la provincia de Santa Cruz de Tenerife (Canarias). Está situado en el norte de la isla de Tenerife. La costa guanchera en la antigüedad fue utilizada como puerto natural para el embarque y desembarque de mercancías, concretamente en la zona llamada Punta de Marrero; el litoral guanchero además del Charco del Viento posee el Charco de la Arena y el Charco Verde, dichos charcos se encuentran perdidos por caminos de pescadores. Este lugar fue muy elogiado por César Manrique en la visita que realizó al municipio en el año 1986. Véase también La Guancha Tenerife Lista de municipios de Santa Cruz de Tenerife Enlaces externos Foto del Charco del Viento y mapa de situación