NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Telescopi Nazionale Galileo

El Telescopi Nazionale Galileo, o TNG, és un telescopi italià de 3,58 metres de diàmetre instal·lat a l'Illa de La Palma, a l'arxipèlag de les Illes Canàries. És un dels telescopis de l'Observatori de Roque de los Muchachos, un dels llocs astronòmics més importants de l'Hemisferi Nord. Des de 2005 és dirigit per la "Fundación Galileo Galilei, Fundación Canária", una empresa sense ànim de lucre que maneja el telescopi en nom de INAF, la Institució Nacional Italiana d'Astrofísica. El telescopi va veure la seva primera llum en 1998. L'edifici que acull el TNG va ser dissenyat amb atenció especial per a reduir els efectes de la turbulència atmosfèrica. Les observacions en el TNG es poden proposar al Comitè Italià d'Assignació del Temps (en anglès Time Allocation Commitee, TAC), el quin assigna, basat solament en el mèrit científic de les propostes, el 75% del temps disponible. La resta del temps resta a disposició de la comunitat astronòmica espanyola i internacional. El TNG és obert a noves propostes dues vegades a l'any, generalment al març-abril i setembre-octubre. Característiques tècniques El TNG és un telescopi altazimutal (distància focal 38,5 metres, f/11) amb una configuració òptica de Ritchey-Chretien i un mirall terciari plànol que dirigeix la llum cap a dos focus Nasmyth oposats. Té un disseny derivat del New Technology Telescope (NTT), un telescopi de l'Agència Espacial Europea de la classe de 4 metres situat en La Silla (Xile). Per tant, la qualitat òptica del telescopi està assegurada per un sistema d'òptica activa que realitza correccions en temps real dels components òptics i que compensa, en particular, les deformacions del mirall primari, que és massa fi per a ser totalment rígid. La interfície entre la muntura del telescopi i els instruments en ambdós focus Nasmyth està proveïda per dos adaptadors/rotors. La seva principal funció és compensar la rotació de camp mitjançant una contra-rotació mecànica. La millor qualitat del TNG és que tots els instruments disponibles són muntats permanentment al telescopi. Això garanteix molta flexibilitat en les observacions, ja que és possible modificar l'instrument al llarg de la nit amb una pèrdua de temps limitada a pocs minuts. Els estudis basats en observacions del TNG són diversos. Els programes proposats van des d'estudis dels planetes i dels cossos menors del Sistema Solar fins a investigacions d'interès cosmològic (estructura a gran escala de l'Univers i cúmuls de galàxies). Enllaços externs Lloc web del TNG (anglès) Observatori del Roque dels Nois
Telescopio Nazionale Galileo

Das Telescopio Nazionale Galileo (TNG; deutsch Nationales Galileo-Teleskop) ist ein astronomisches Teleskop im Roque-de-los-Muchachos-Observatorium auf der Kanareninsel La Palma. Eigenschaften Der Spiegel in Altazimut-Montierung hat einen Durchmesser von 3,58 m und ist aus Zerodur-Glaskeramik mit Aluminiumbeschichtung. Das Teleskop hat große Ähnlichkeit mit dem New Technology Telescope des La-Silla-Observatoriums der Europäischen Südsternwarte, von dem der Entwurf abgeleitet wurde. Es sah 1998 sein „erstes Licht“ und ist nach dem italienischen Renaissance-Astronomen Galileo Galilei benannt. Betrieben wird es von der Fundación Galileo Galilei – INAF, Fundación Canaria für das italienische Nationale Institut für Astrophysik (INAF). Beobachtungsinstrumente (Stand 2021) HARPS-N (High Accuracy Radial Velocity Planet Searcher-North): Hochauflösender Spektrograf (R ~115000) für den optischen Spektralbereich 383 bis 693 nm. Wie sein Schwesterinstrument HARPS am La-Silla-Observatorium ist HARPS-N für die Suche nach Exoplaneten optimiert. DOLoRes (Device Optimized for Low Resolution): Kamera und Spektrograf für den optischen Spektralbereich. NICS (Near Infrared Camera and Spectrometer): Kamera und Spektrograf für das nahe Infrarot 900 bis 2500 nm. GIANO-B: Hochauflösender Spektrograf (R ~50000) für das nahe Infrarot 950 bis 2450 nm. SiFAP2: Extrem schnelles Photometer (Registrierung einzelner Photonen mit 8 ns Zeitauflösung). Weblinks Offizielle Homepage (englisch)
Telescopio Nazionale Galileo

Le Telescopio Nazionale Galileo (littéralement en français « Télescope national Galilée »), en abrégé TNG, est le plus grand télescope italien, avec un diamètre de 3,58 mètres. Il est situé à l'observatoire du Roque de los Muchachos sur l'île de La Palma (Espagne). Il a été mis en fonctionnement en 1998. Voir aussi Article connexe Liste des plus grands télescopes optiques Liens externes (en) Site officiel Portail de l’astronomie Portail de l’Italie Portail des îles Canaries
Telescopio Nazionale Galileo

Telescopio Nazionale Galileo (TNG) är ett italienskt 3,58 meters (diameter) teleskop beläget vid Roque de los Muchachos-observatoriet på La Palma, den nordvästligaste ön i den spanska ögruppen Kanarieöarna. Teleskopet togs i bruk 1998. TNG drivs av "Fundación Galileo Galilei, Fundación Canaria", en ideell institution, på uppdrag av Italiens nationella institut för astrofysik (INAF). Teleskopet började användas 1998 och är uppkallat efter den italienska renässansastronomen Galileo Galilei. Teknisk egenskaper TNG är ett altazimutalt spegelteleskop med en Ritchey-Chretien-optisk konfiguration och en platt tertiärspegel som matar två motsatta Nasmythfokus. Det har en konstruktion som härrör från New Technology Telescope (NTT), ett ESO 4-meters teleskop beläget i La Silla (Chile). Teleskopets optiska kvalitet säkerställs genom ett aktivt optiksystem som utför realtidskorrigeringar av de optiska komponenterna och kompenserar i synnerhet för deformationerna av primärspegeln, som är för tunn för att vara helt styv. Gränssnittet mellan teleskopet och instrumenten vid båda Nasmythfokusen tillhandahålls av två rotatorer/adaptrar. Deras huvudsakliga funktion är att kompensera för fältrotationen med en mekanisk räknarrotation. Den bästa fördelen med TNG är att alla tillgängliga instrument är permanent monterade på teleskopet. Detta garanterar flexibilitet under en observationssession, eftersom det är möjligt att byta instrument under natten med en tidsförlust begränsad till några minuter. Vetenskapen som baseras på observationsdata från TNG varierar. Föreslagna observationsprogram löper från studier av planeter och mindre objekt i solsystemet upp till forskning av kosmologiskt intresse (t.ex. storskalig struktur i universum och galaxsystem). Vetenskapliga instrument TNG är utrustat med fyra instrument: HARPS-N ("High Accuracy Radial velocity Planet Searcher"), echellespektrograf avsedd för sökning av exoplaneter. DOLoRes ("Device Optimized for the Low Resolution"), CCD-kamera och lågupplöst spektrograf för observationer i synligt ljus. NICS ("Near Infrared Camera and Spectrometer"), kamera och spektrograf för observationer i nära infraröd. GIANO, högupplöst echellespektrograf för observationer i nära infraröd. Galleri Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Telescopio Nazionale Galileo, 23 december 2019. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Telescopio Nazionale Galileo.﻿ Officiell webbplats TNG News Page (TNG News) Vetenskapliga publikationer baserade på data framtagna med TNG Roque de los Muchachos Observatory Haran, Brady. ”Telescopio Nazionale Galileo (TNG)”. Deep Sky Videos. http://www.deepskyvideos.com/videos/telescopes/TNG.html.
Torre del Tostón

El Castell del Cotillo, torre de la Mare de Déu del Pilar i Sant Miquel o torre del Tostón, és una torre de defensa situada a la localitat del Cotillo, al municipi de l'Oliva a l'illa de Fuerteventura, (província de Las Palmas, Canàries, Espanya). Protegia el port natural, conegut com a Puerto del Roque des de 1599 fins al 1626, que va passar a denominar-se Puerto del Tostón, i al segle xx va obtenir el nom actual del Cotillo. Es va construir sobre les runes del castell de Rico Roque, construït per Jean de Bethencourt, i la van anomenar Torre de la Mare de Déu del Pilar i Sant Miquel. Descripció És una torre de planta circular i dues altures construïda el 1743, obra de l'enginyer militar Claudio de Lisle. La torre defensava amb tres canons de ferro la costa i les naus fondejades al port del Cotillo dels pirates berbers, anglesos i francesos. És semblant al Castell de Fuste, del mateix enginyer, i també a Fuerteventura, però de menors dimensions i sense espitlleres al parapet perimetral. L'accés és per una escala de pedra exterior i un pont llevadís. Hi ha cert nombre de torrasses en diversos paratges de la geografia de l'arxipèlag, seguint una certa línia de construcció d'iguals característiques. El Castell del Cotillo es considera 'bessó' del Castell de Sant Andrés a Tenerife; els de Gando i Sant Pere, en Gran Canària; el de Caleta de Fuste, a Fuerteventura; i la Torre de l'Àguila, a Lanzarote. Referències
Torre del Tostón

Defense tower “Torre del Tostón” (or "Castillo de El Cotillo") is located in the coastal town of el Cotillo, which forms part of the municipality of la Oliva, Fuerteventura, Spain. This defense tower was recognized as historic-artistic monument in 1949. Nowadays, famous local artists use Torre del Tostón as exhibition room, and it's one of the island's main tourist destinations, including as viewpoint. History French explorer Jean de Bethencourt created the first defense tower, known as "el Castillo de Rico Roque", during the first years of the colonization of the Canary Islands. Military engineer Claudio de L'Isle built a new one on the ruins of the previous defense tower around 1700, which was named "Torre de Nuestra Señora del Pilar y San Miguel". This defense tower consisted of two floors, and three iron cannons that were used to defend the coast and boats moored in the port of el Costillo against pirates who operated from France, England and North Africa (Barbary pirates). Identical towers The archipelago of the Canary Islands features a certain number of defense towers situated on various corners, which have the same structure and identical characteristics. It was added to the list of Spanish cultural heritage (“Bien de Interés Cultural”) in 1949. Torre del Tostón is almost identical to the following castles/ towers: Torre de San André (Tenerife) Torre de Gando (Gran Canaria) Torreón de San Pedro Mártir (Gran Canaria) Castillo de San Buenaventura (Fuerteventura) Castillo de las Coloradas (Lanzarote) References
Castillo de El Cotillo

El castillo de El Cotillo, torre de Nuestra Señora del Pilar y San Miguel o torre del Tostón,​ se encuentra en la localidad de El Cotillo, en el municipio de La Oliva en la isla de Fuerteventura, (provincia de Las Palmas, Canarias, España). Descripción Es una torre de planta circular y dos alturas construida alrededor de 1700, obra del ingeniero Claudio de l'Isle. La torre defendía con tres cañones de hierro la costa y las naves fondeadas en el puerto del Cotillo de los piratas bereberes, ingleses y franceses.​ Hay cierto número de torreones en diversos parajes de la geografía del archipiélago, siguiendo una cierta línea de construcción de iguales características. El Castillo de El Cotillo se considera «gemelo» del Castillo de San Andrés en Tenerife; los de Gando y San Pedro, en Gran Canaria; el de Caleta de Fuste, en Fuerteventura; y la Torre del Águila, en Lanzarote.​ Es Bien de Interés Cultural desde 1949.​​ Véase también Bienes de interés cultural de la provincia de Las Palmas Referencias Enlaces externos Castillo de El Cotillo en la página web del Gobierno de Canarias. MonumentalNet (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Torre del Tostón

Torre del Tostón, ook wel Castillo de El Cotillo genoemd, is een ronde verdedigingstoren bestaande uit twee verdiepingen in het dorpje el Cotillo op het Canarisch eiland Fuerteventura, Spanje. Ingenieur Claudio de L'Isle bouwde Torre del Tostón rond 1700. Het kasteeltje met drie ijzeren kanonnen werd gebruikt om de kust en aangemeerde schepen te beschermen tegen piraten uit Frankrijk, Engeland en Barbarijse zeerovers. In 1949 werd Castillo de El Cotillo erkend als Spaans cultureel erfgoed (Bien de Interés Cultural). Op diverse plekken verspreid over de Canarische archipel in de Atlantische Oceaan staan verdedigingstorens met dezelfde bouwstijl en karakteristieken, zoals: Torre de San André (Tenerife) Torre de Gando (Gran Canaria) Torreón de San Pedro Mártir (Gran Canaria) Torre de San Buenaventura (Fuerteventura) Castillo de las Coloradas (Lanzarote) Externe links Guía de Fuerteventura
Reserva natural integral de Inagua

La reserva natural integral de Inagua es un espacio protegido de la isla de Gran Canaria (Canarias, España). Lo conforman los pinares de Inagua, Ojeda y Pajonales, situados entre los municipios de Mogán, La Aldea de San Nicolás y Tejeda. Forma parte de la Red de Espacios naturales protegidos de Canarias​​ y de la Red Natura 2000.​ Características generales Los montes Inagua, Ojeda y Pajonales constituyen uno de los pinares naturales mejor conservados de Gran Canaria. También alberga varias cabeceras de barrancos importantes (Mulato, Mogán, etc.), de manera que tiene un importante papel en la recarga hídrica subterránea y la conservación del suelo. Tiene una altitud media por encima de los 1000 m s. n. m. (metros sobre el nivel del mar). Incluso, algunas cimas superan los 1400 m s. n. m., como Alsándara, Lina o Yescas. Está constituida por materiales del antiguo edificio en escudo que ocupó esta parte de la isla por lo que posee gran interés científico, geológico y geomorfológico además de conformar un paisaje de gran espectacularidad.​ Hábitats Los hábitats principales de la zona son: Pendientes rocosas silíceas con vegetación casmofítica Pinares endémicos canarios Flora y fauna La especie arbórea principal y casi única es el Pino canario (Pinus canariensis). Es un bosque poco tupido en el que se intercalan especies de porte menor como las tabaibas amargas (Euphorbia regis-jubae), jaras (Cistus monspeliensis) y escobones (Chamaecytisus proliferus). Existen varios endemismos, algunos en peligro de extinción, como la gildana (Teline rosmarinifolia) o el heliantemo (Helianthemum bystropogophyllum). En cuanto a la fauna, poco variada, destacan varios endemismos amenazados, algunos de los cuales tienen aquí sus mejores poblaciones. Para algunas especies de aves, como el pinzón azul de Gran Canaria (Fringilla polatzeki), estos pinares constituyen su refugio principal. Otras especies son el pájaro carpintero o picapinos (Dendrocopos major thanneri) y los herrerillos (Parus caeruleus teneriffae). También se constató, en los Llanos de Ojeda, la presencia de los últimos guirres (Neophron percnopterus) que existieron en Gran Canaria.​ Galería de imágenes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Reserva natural integral de Inagua. Reserva Natural Integral de Inagua en GEVIC
Inagua (rezerwat)

Inagua – rezerwat przyrody na wyspie Gran Canaria na Wyspach Kanaryjskich. Jest to rezerwat zintegrowany (Reserva Natural Integral de Inagua), co oznacza, że ekosystemy w nim występujące chronione są w sposób zintegrowany (ścisły) – zabronione jest użytkowanie tego obszaru, także rekreacyjne. Służyć może jedynie do celów naukowych. Obszar po raz pierwszy został objęty ochroną jako park natury (Parque Natural) „Inagua, Ojeda y Pajonales” 19 czerwca 1987. Zmiana statusu nastąpiła na podstawie decyzji z 19 grudnia 1994. Obszar położony jest w gminach Tejeda, Mogán i San Nicolás de Tolentino, na południowy zachód od znajdującego się w centrum wyspy szczytu Pico de Las Nieves. Chronione są tu najlepiej zachowane pozostałości lasów z sosną kanaryjską (Pinus canarensis), z licznymi endemitami. Obszar wyróżnia się poza tym zróżnicowaną budową geologiczną i geomorfologią. Przypisy
Ermita del Socorro

En el caseriu de El Socorro de Güímar, Canàries (Espanya, existeixen dues ermites. La major, situada a la plaça del Socorro, construïda a la fi del segle xvi i una petita capella al final de la Costa del Socorro de principis del segle xx. L'ermita del Socorro va ser declarada Bé d'Interès Cultural (BIC) en la categoria de Monument considerant que manté les característiques arquitectòniques d'un antic temple, així com la significació que té per a l'extensa comarca del sud de Tenerife i per a tota l'illa en relació amb el romiatge del Socorro. Consta de dues naus, amb coberta de teula àrab a dues aigües. Arquitectònicament destaca la seva façana d'abteria i el seu campanar. En el seu interior el paviment és de pedra xasnera i sobresurt una pintura a l'oli de La nostra Senyora del Socorro, pintada per Javier Eloy Campos, natural de Güímar. Història Segons el Pare Fray Alonso d'Espinosa, la primitiva ermita es va construir en el primer terç del segle xvi, prop del lloc on l'aparició de la Verge en la platja de Chimisay: Segons això, l'ermita estaria prop del Pla de la Verge de Güímar, possiblement després de la costa del Socorro, lloc on relata la tradició que el mencey Acaimo]sol·licita socors per poder superar les dificultats orogràfiques durant el trasllat de la imatge a la Cova de Chinguaro. L'historiador Cipriano d'Arribas y Sánchez assenyala la data de construcció de l'ermita el següent: Després d'un període de decadència, Antonio de Viana recull que a la fi del segle xvi, l'ermita va haver de ser reconstruïda en un lloc diferent: Al segle xix les reformes promogudes pel rector Agustín Díaz Núñez doten al temple de dues naus. Cap a 1915 es va aixecar una petita capella en el lloc on probablement estigués l'original. La reforma més recent ha estat la restauració del campanar realitzada en 2011. Referències Enllaços externs http://www.gobiernodecanarias.org/boc/1993/092/008.html Pàgina oficial sobre el coneixement de l'ermita del Socorro. Arxivat 2014-09-25 a Wayback Machine. L'ermita del Socorro a Todo Tenerife.
Ermita del Socorro (Güímar)

En el caserío de El Socorro existen dos ermitas. La mayor, situada en la Plaza del Socorro, construida a finales del siglo XVI y una pequeña capilla al final de la Cuesta del Socorro de principios del siglo XX. La Ermita del Socorro fue declarada bien de interés cultural con la categoría de monumento considerando que mantiene las características arquitectónicas de un antiguo templo, así como la significación que tiene para la extensa comarca del sur tinerfeño y para toda la isla en relación con la Romería del Socorro.​​ Historia Según el Padre Fray Alonso de Espinosa, la primitiva ermita se construyó en el primer tercio del siglo XVI cerca del lugar donde aparició la Virgen en la Playa de Chimisay: "...por memoria deste aparecimiento, pusieron después los cristianos una cruz que hoy está en pie, y un poco adelante fundaron una pequeña ermita, que llamaron del Socorro...".​ Según esto, la ermita estaría cerca del Llano de la Virgen, posiblemente tras la Cuesta del Socorro, lugar donde relata la tradición que el mencey Acaymo solicita "socorro" para poder superar las dificultades orográficas durante el traslado de la imagen a Chinguaro. El historiador Cipriano de Arribas y Sánchez señala la fecha de construcción de la ermita, "...mandada fabricar por el primer Adelantado y vecinos de la isla en 1510.".​ Tras un periodo de decadencia, Antonio de Viana recoge que a finales del siglo XVI la ermita tuvo que ser reconstruida en un lugar diferente: "...y vio el barranco y sitio venturoso donde apareció la Santa Imagen, y adonde se fundó por su memoria una ermita llamada del Socorro, que nuevamente se ha reedificado y está muy cerca del barranco, puesto que fundarse en el mismo fue imposible por el combate de la mar que baña toda la playa, y boca del barranco,...".​ En el siglo XIX las reformas promovidas por el párroco Agustín Díaz Núñez dotan al templo de dos naves.​ Hacia 1915 se levantó una pequeña capilla en el sitio donde probablemente estuviera la original.​ La reforma más reciente ha sido la restauración del campanario realizada en 2011.​ Descripción Consta de dos naves, con cubierta de teja árabe a dos aguas. Arquitectónicamente destaca su fachada de abtería y su campanario. En su interior el pavimento es de piedra chasnera y sobresale una pintura al óleo de Nuestra Señora de El Socorro, pintada por Javier Eloy Campos, natural de Güímar. Galería Véase también Virgen del Socorro (Güímar) Romería del Socorro Referencias Enlaces externos Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el BOC n.º 092 el 16 de julio de 1993 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Conoce El Socorro Archivado el 25 de septiembre de 2014 en Wayback Machine.
Estadio Virgen de las Nieves

El estadio Virgen de las Nieves es un conjunto de instalaciones deportivas y sociales propiedad de la Sociedad Deportiva Tenisca situado en el barrio de Mirca de la ciudad canaria de Santa Cruz de La Palma (La Palma) .​ Historia El estadio principal fue inaugurado el 15 de agosto de 2001 en un partido amistoso entre la S. D. Tenisca y la U. D. Las Palmas.​​ Desde entonces, la S. D. Tenisca juega sus partidos de local en este estadio. Las instalaciones cuentan con un estadio anexo con superficie artificial donde la cadena de filiales disputan sus partidos. La sede social del club está ubicada contigua al campo anexo. El campo principal es de césped natural y de unas dimensiones de 105 x 65 m.​​ Referencias
San Marcial de Rubicón

Die Ermita de San Marcial del Rubicón, auch Ermita de San Marcial de Limoges, ist eine katholische Kirche in Femés auf der zu Spanien gehörigen Insel Lanzarote. Geschichte In der Kirche befindet sich ein Bildnis des Schutzpatrons der Insel und des Bistums Kanarische Inseln, der heilige Martial von Limoges. Dadurch ist die Kirche ein Wallfahrtsort. Die ursprüngliche Kirche, die Catedral de San Marcial de Limoges, stand ursprünglich an der Küste und war die erste Kathedrale des Bistums Rubicón. Dort war sie aber immer wieder Piratenangriffen ausgesetzt. 1483 verlegte man die Diözese nach Las Palmas de Gran Canaria und nannte sie Diócesis Canariense-Rubicense. Das Kirchengebäude wurde später an einer höher gelegenen Stelle neu erbaut und steht heute rund 350 Meter über dem Meeresspiegel unterhalb des Berges Atalaya de Femés. Zur Zeit der großen Vulkanausbrüche auf Lanzarote war die Kirche 1730 bis 1736 ein Zufluchtsort. Zeitweise befand sich auch ein Sanatorium und ein Waisenhaus für Kinder in den Gebäuden. Am 25. Februar 1730 wurde Don Andrés Lorenzo Curbelo Pfarrer der Kirche in Fémes. Er schrieb eine Chronik der Vulkanausbrüche der Insel im 18. Jahrhundert. Weblinks Einzelnachweise