Québec

Québec (francosko Québec [kebék], angleško Quebec [kvibék]) je po površini druga največja kanadska provinca, samo Nunavut je večji. Je v osrednji Kanadi in je edina frankofonska provinca v državi, kjer živijo quebeški Francozi. Na zahodu meji na province Ontario, na severovzhodu na Novo Fundlandijo in Labrador, na jugovzhodu na Novi Brunswick, obalno mejo pa ima na ozemlju Nunavut. Na jugu meji na Združene države Amerike (Vermont, New York, New Hampshire in Maine). Quebec ima približno 8 milijonov prebivalcev, zaradi česar je druga najbolj naseljena kanadska provinca, takoj za Ontariom. Med letoma 1534 in 1763 je bil današnji Québec francoska kolonija Kanada in najbolj razvita kolonija v Novi Franciji. Po sedemletni vojni je Kanada postala britanska kolonija, najprej kot provinca Quebec (1763–1791), nato Spodnja Kanada (1791–1841) in nazadnje kot del province Kanade (1841–1867) zaradi upora v Spodnji Kanadi. Leta 1867 je bila združena z Ontariom, Novo Škotsko in Novim Brunswickom. Katoliška cerkev je do začetka 1960-ih v Québecu igrala veliko vlogo v družbenih in kulturnih institucijah. Vendar pa je tiha revolucija v 1960-ih do 1980-ih povečala vlogo vlade Québeca v l'État québécois (javni oblasti Quebeca). Vlada Québeca deluje v okviru westminstrskega sistema in je hkrati liberalna demokracija in ustavna monarhija. Premier Québeca deluje kot vodja vlade. Razprave o neodvisnosti so igrale veliko vlogo v politiki. Kohezija in specifičnost quebeške družbe temeljita na treh njenih edinstvenih zakonskih dokumentih: Quebeški listini o človekovih pravicah in svoboščinah, Listini francoskega jezika in Quebeškem civilnem zakoniku. Poleg tega je pravo v Québecu za razliko od drugih delov Kanade mešano: zasebno pravo se izvaja v okviru civilnopravnega sistema, javno pravo pa v okviru običajnopravnega sistema. Gospodarstvo Québeca v glavnem podpira velik storitveni sektor in raznolik industrijski sektor. Pri izvozu se opira na ključne panoge, kot so aeronavtika, hidroelektrarna, rudarstvo, farmacija, aluminij, les in papir. Québec je znan po proizvodnji javorjevega sirupa, komediji in po tem, da je hokej eden najbolj priljubljenih športov v Kanadi. Znana je tudi po svoji posebni kulturi; provinca ustvarja literaturo, glasbo, filme, televizijske oddaje, festivale in drugo. Etimologija Ime Québec izvira iz algonkinske besede, ki pomeni »ozek prehod« ali »ožina«. Ime se je prvotno nanašalo na območje okoli mesta Québec, kjer se reka sv. Lovrenca zoži v prepad, obdan s pečinami. Zgodnje različice črkovanja so vključevale Québecq in Kébec. Francoski raziskovalec Samuel de Champlain je leta 1608 izbral ime Québec za kolonialno postojanko, ki jo je uporabljal kot upravni sedež Nove Francije. Zgodovina Domorodna ljudstva in evropske odprave (pred letom 1608) PaleoIndijanci, za katere se domneva, da so se iz Azije v Ameriko preselili pred 20.000 in 14.000 leti, so bili prvi ljudje, ki so se naselili na ozemlju Québeca, potem ko se je pred približno 11.000 leti stopil Laurentidski ledeni pokrov. Iz njih so nastale številne etnokulturne skupine. Do evropskih raziskovanj v 16. stoletju je bilo enajst avtohtonih ljudstev: Inuiti in deset Prvih narodov – Abenaki, Algonkini (ali Anichinabési), Atikamekw, Cree, Huroni-Wyandot, Wolastoqiyik, Miꞌkmaki, Irokezi, Innuji in Naskapi.[18] Algonkini so se organizirali v sedem političnih entitet in živeli nomadsko življenje, ki je temeljilo na lovu, nabiralništvu in ribolovu. Inuiti so lovili kite in tjulnje vzdolž obal Hudsonovega in Ungavskega zaliva. V 15. stoletju je propadlo Bizantinsko cesarstvo, kar je Zahodne Evropejce spodbudilo k iskanju novih morskih poti na Daljni vzhod. Zato je Giovanni da Verrazzano okoli leta 1522–23 prepričal francoskega kralja Franca I., naj naroči odpravo, da bi našel zahodno pot do Kataja (Kitajske) preko Severozahodnega prehoda. Čeprav je bila ta odprava neuspešna, je uveljavila ime Nova Francija za severovzhodno Severno Ameriko. Na svoji prvi odpravi, ki jo je naročilo Kraljevina Francija, je Jacques Cartier postal prvi evropski raziskovalec, ki je odkril in kartiral Québec, ko je 24. julija 1534 pristal v Gaspéju. Na drugi odpravi je Cartier leta 1535 raziskal deželo Stadacona in vas ter okoliška ozemlja poimenoval Kanada (iz kanata, 'vas' v irokeškem jeziku). Cartier se je vrnil v Francijo s približno 10 Irokezi iz dinastije sv. Lovrenca, vključno s poglavarjem Donnacono. Leta 1540 je Donnacona kralju povedal legendo o kraljestvu Saguenay, kar ga je navdihnilo, da je naročil tretjo odpravo, tokrat pod vodstvom Jean-Françoisa de La Rocque de Robervala; ta pa ni bila uspešna pri svojem cilju, da bi našla kraljestvo. Po teh odpravah je Francija zaradi finančne krize večinoma za 50 let zapustila Severno Ameriko. Francija je bila vpletena v italijanske vojne in verske vojne. Okoli leta 1580 je vzpon trgovine s krznom ponovno vzbudil zanimanje Francozov; Nova Francija je postala kolonialna trgovska postojanka. Leta 1603 je Samuel de Champlain odpotoval do reke sv. Lovrenca in na Pointe Saint-Mathieu sklenil obrambni pakt z Innuji, Wolastoqiyiki in Mi'kmaqi, ki je bil »odločilni dejavnik pri ohranjanju francoskega kolonialnega podjetja v Ameriki kljub ogromni številčni slabosti v primerjavi z Britanci«. Tako se je začela tudi francoska vojaška podpora Algonquinom in Huronom proti napadom Irokezov; te so postale znane kot irokeške vojne in so trajale od začetka 17. stoletja do začetka 18. stoletja. Nova Francija (1608–1763) Leta 1608 se je Samuel de Champlain vrnil v regijo kot vodja raziskovalne skupine. 3. julija 1608 je s podporo kralja Henrika IV. ustanovil Habitation de Québec (danes Quebec (mesto)) in ga razglasil za glavno mesto Nove Francije in njenih regij. Naselje je bilo zgrajeno kot stalna postojanka za trgovanje s krznom, kjer so Prvi narodi menjali krzno za francosko blago, kot so kovinski predmeti, orožje, alkohol in oblačila. Misijonarske skupine so prispele v Novo Francijo po ustanovitvi mesta Quebec. Lesni kurirji in katoliški misijonarji so uporabljali rečne kanuje za raziskovanje notranjosti in vzpostavitev utrdb za trgovanje s krznom. Družba Cent-Associés, ki ji je leta 1627 podelil kraljevi mandat za upravljanje Nove Francije, je uvedla pariški običaj in seigneurialni sistem ter prepovedala naseljevanje komur koli razen katoličanom. Leta 1629 se je Quebec brez boja predal angleškim zasebnikom med anglo-francosko vojno; leta 1632 se je angleški kralj strinjal, da ga vrne s pogodbo iz Saint-Germain-en-Laye. Trois-Rivières je bil ustanovljen na Champlainovo zahtevo leta 1634. Paul de Chomedey de Maisonneuve je leta 1642 ustanovil Ville-Marie (danes Montréal). Leta 1663 je Družba Nove Francije prepustila Kanado kralju Ludviku XIV., ki je Novo Francijo spremenil v kraljevo provinco Francije. Nova Francija je bila zdaj prava kolonija, ki jo je upravljal Suvereni svet Nove Francije iz Quebeca. Generalni guverner je upravljal Kanado in njene upravne odvisnosti: Akadijo, Louisiano in Plaisance. Francoski naseljenci so bili večinoma kmetje in so bili znani kot Canadiens ali Habitanti. Čeprav je bilo priseljevanja malo, je kolonija rasla zaradi visoke rodnosti Habitantov. Leta 1665 je polk Carignan-Salières razvil vrsto utrdb, znanih kot Dolina utrdb, za zaščito pred vdori Irokezov in s seboj pripeljal 1200 novih moških. Da bi odpravil neravnovesje med spoloma in spodbudil rast prebivalstva, je kralj Ludvik XIV. sponzoriral prehod približno 800 mladih Francozinj (kraljevih hčera) v kolonijo. Leta 1666 je intendant Jean Talon organiziral prvi popis prebivalstva in preštel 3215 Habitantov. Talon je sprejel politike za diverzifikacijo kmetijstva in spodbujanje rojstev, kar je leta 1672 povečalo število prebivalcev na 6700. Ozemlje Nove Francije se je razširilo od Hudsonovega zaliva do Mehiškega zaliva in obsegalo Velika jezera. V začetku 18. stoletja je guverner Callières sklenil veliki mir v Montréalu, ki ni le potrdil zavezništva med Algonkinci in Novo Francijo, temveč je dokončno končal irokeške vojne. Od leta 1688 naprej je ostro tekmovanje med Francozi in Britanci za nadzor nad notranjostjo Severne Amerike in monopolizacijo trgovine s krznom Novo Francijo in njene avtohtone zaveznike postavilo proti Irokezom in Angležem v štirih zaporednih vojnah, ki so jih Američani imenovali francoska in indijanska vojna, ter medkolonialne vojne v Quebecu. Prve tri so bile vojna kralja Viljema (1688–1697), vojna kraljice Ane (1702–1713) in vojna kralja Jurija (1744–1748). Leta 1713 je orleanski vojvoda po utrechtskem miru odstopil Akadiji in zalivu Plaisance Veliki Britaniji, vendar je obdržal otoka Île Saint-Jean in Île-Royale, kjer je bila kasneje zgrajena trdnjava Louisbourg. Te izgube so bile znatne, saj je bil zaliv Plaisance glavna komunikacijska pot med Novo Francijo in Francijo, v Akadiji pa je bilo 5000 Akadijcev. V obleganju Louisbourga (1745) so Britanci zmagali, a so mesto po vojnih koncesijah vrnili Franciji. Zadnja od štirih francosko-indijanskih vojn je bila sedemletna vojna (v Quebecu Osvajalna vojna) in je trajala od 1754 do 1763. Leta 1754 so se napetosti za nadzor nad dolino Ohio stopnjevale, saj so oblasti v Novi Franciji postale bolj agresivne v prizadevanjih za izgon britanskih trgovcev in kolonistov. Leta 1754 je George Washington izvedel presenetljiv napad na skupino spečih kanadskih vojakov, znan kot bitka pri Jumonville Glenu, prva bitka v vojni. Leta 1755 sta guverner Charles Lawrence in častnik Robert Monckton ukazala prisilno izgon Akadijcev. Leta 1758 je britanski general James Wolfe na Île-Royale oblegal in zavzel trdnjavo Louisbourg. To mu je omogočilo nadzor nad dostopom do zaliva sv. Lovrenca skozi Cabotski preliv. Leta 1759 je tri mesece oblegal Quebec z Île d'Orléans. Nato je Wolfe napadel Quebec in se v bitki na Abrahamovih ravnicah boril proti Montcalmu za nadzor nad mestom. Po britanski zmagi je kraljev namestnik in lord Ramezay sklenil kapitulacijske člene Quebeca. Spomladi 1760 je Chevalier de Lévis oblegal Quebec in prisilil Britance, da so se utrdili v bitki pri Sainte-Foyu. Vendar pa je izguba francoskih ladij, poslanih na oskrbo Nove Francije po padcu Quebeca v bitki pri Restigoucheu, pomenila konec francoskih prizadevanj za ponovno zavzetje kolonije. Guverner Pierre de Rigaud, markiz de Vaudreuil-Cavagnial, je 8. septembra 1760 podpisal kapitulacijske člene Montreala. Med pričakovanjem izidov sedemletne vojne v Evropi je Nova Francija postala pod britanskim vojaškim režimom pod vodstvom guvernerja Jamesa Murrayja. Leta 1762 je poveljnik Jeffery Amherst v bitki pri Signal Hillu končal francosko prisotnost na Novi Fundlandiji. Francija je s pogodbo iz Fontainebleauja na skrivaj odstopila Španiji zahodni del Louisiane in delto reke Misisipi. Pariška pogodba je 10. februarja 1763 končala vojno. Francija je svoje severnoameriške posesti odstopila Veliki Britaniji. Tako je Francija končala Novo Francijo in zapustila preostalih 60.000 Kanadčanov, ki so se postavili na stran katoliške duhovščine in zavrnili prisego britanski kroni. Ločitev od Francije je sprožila preobrazbo znotraj potomcev Kanadčanov, ki je sčasoma privedla do rojstva novega naroda. Britanska Severna Amerika (1763–1867) Potem ko so Britanci leta 1763 pridobili Kanado, je britanska vlada v skladu s kraljevo proklamacijo uvedla ustavo za novo pridobljeno ozemlje. Kanadčani so bili podrejeni vladi Britanskega imperija in omejeni na območje doline sv. Lovrenca in otoka Anticosti, imenovano provinca Quebec. Ker so v njihovih južnih kolonijah naraščali nemiri, so se Britanci bali, da bi Kanadčani lahko podprli tisto, kar bo postalo ameriška revolucija. Da bi si zagotovili zvestobo britanski kroni, sta guverner James Murray in kasneje guverner Guy Carleton spodbujala potrebo po prilagoditvah, kar je privedlo do sprejetja Zakona o Quebecu leta 1774. Ta zakon je Kanadčanom omogočil, da so si povrnili svoje civilne običaje, se vrnili k seigneuralnemu sistemu, si povrnili nekatere pravice, vključno z uporabo francoščine, in si ponovno prisvojili svoja stara ozemlja: Labrador, Velika jezera, dolino Ohia, območje Illinoisa in indijansko ozemlje. Že leta 1774 je Kontinentalni kongres separatističnih Trinajstih kolonij poskušal prepričati Kanadčane za svojo stvar. Vendar pa njihove vojaške enote med invazijo na Quebec leta 1775 niso uspele premagati britanske protiofenzive. Večina Kanadčanov je ostala nevtralna, čeprav so se nekateri regimenti povezali z Američani v kampanji pri Saratogi leta 1777. Ko so Britanci ob podpisu Pariške pogodbe leta 1783 priznali neodvisnost uporniških kolonij, so Illinois in dolino Ohio prepustili novo ustanovljenim Združenim državam Amerike ter za svojo mejo označili 45. vzporednik, s čimer so drastično zmanjšali velikost Quebeca. Nekateri lojalisti Združenega imperija iz ZDA so se preselili v Quebec in naselili različne regije. Lojalisti, nezadovoljni s pravnimi pravicami v okviru francoskega gosposkega režima, ki je veljal v Quebecu, in ker so želeli uporabljati britanski pravni sistem, na katerega so bili vajeni, so protestirali pri britanskih oblasteh, dokler ni bil sprejet ustavni zakon iz leta 1791, ki je provinco Quebec razdelil na dve ločeni koloniji, začenši od reke Ottawe: Zgornjo Kanado na zahodu (pretežno angloprotestantsko) in Spodnjo Kanado na vzhodu (frankokatoliško). Ozemlje Spodnje Kanade je obsegalo obale reke sv. Lovrenca, Labradorja in otoka Anticosti, ozemlje pa se je raztezalo proti severu do Rupertove dežele, proti jugu, vzhodu in zahodu pa do meja z ZDA, Novim Brunswickom in Zgornjo Kanado. Ustanovitev Zgornje in Spodnje Kanade je lojalistom omogočila življenje po britanskih zakonih in institucijah, medtem ko so Kanadčani lahko ohranili svoje francosko civilno pravo in katoliško vero. Guverner Haldimand je lojaliste odvrnil od mesta Quebec in Montréala, tako da je vsem, ki so bili pripravljeni priseči zvestobo Juriju III., ponudil brezplačno zemljo na severni obali jezera Ontario. Med vojno leta 1812 je Charles-Michel de Salaberry postal junak, ko je kanadske čete popeljal do zmage v bitki pri Chateauguayu. Zaradi te izgube so Američani opustili kampanjo Saint Lawrence, svoj glavni strateški napor za osvojitev Kanade. Postopoma je zakonodajna skupščina Spodnje Kanade, ki je zastopala ljudstvo, prišla v konflikt z višjo oblastjo krone in njenimi imenovanimi predstavniki. Od leta 1791 je vlado Spodnje Kanade kritizirala in izpodbijala Parti canadien. Leta 1834 je Parti canadien predstavila svojih 92 resolucij, političnih zahtev, ki so izražale izgubo zaupanja v britansko monarhijo. Nezadovoljstvo se je stopnjevalo med javnimi srečanji leta 1837 in leta 1837 se je v Spodnji Kanadi začel upor. Leta 1837 sta Louis-Joseph Papineau in Robert Nelson vodila prebivalce Spodnje Kanade k ustanovitvi oborožene skupine, imenovane Patrioti. Leta 1838 so razglasili neodvisnost in zagotovili pravice in enakost vsem državljanom brez diskriminacije. Njihova dejanja so povzročila upore v Spodnji in Zgornji Kanadi. Patrioti so zmagali v svoji prvi bitki, bitki pri Saint-Denisu. Vendar so bili neorganizirani in slabo opremljeni, kar je privedlo do njihovega poraza proti britanski vojski v bitki pri Saint-Charlesu in poraza v bitki pri Saint-Eustacheu. Kot odgovor na upore so lorda Durhama prosili, naj izvede študijo in pripravi poročilo, ki bi britanskemu parlamentu ponudilo rešitev. Durham je priporočil, da se Kanadčani kulturno asimilirajo, pri čemer bi bil angleščina njihov edini uradni jezik. Da bi to dosegli, so Britanci sprejeli Zakon o uniji iz leta 1840, ki je združil Zgornjo in Spodnjo Kanado v eno samo kolonijo: provinco Kanada. Spodnja Kanada je postala frankofonska in gosto poseljena vzhodna Kanada, Zgornja Kanada pa anglofonska in redko poseljena zahodna Kanada. Ta unija je bila, kot se ne zdi presenetljivo, glavni vir politične nestabilnosti do leta 1867. Kljub razliki v številu prebivalcev sta vzhodna in zahodna Kanada dobili enako število sedežev v zakonodajni skupščini province Kanada, kar je povzročilo težave z zastopanostjo. Na začetku je bila vzhodna Kanada zaradi večjega števila prebivalcev premalo zastopana. Sčasoma pa je prišlo do množičnega priseljevanja z Britanskega otočja v zahodno Kanado. Ker sta imeli obe regiji še naprej enako zastopanost, je to pomenilo, da je bila zdaj premalo zastopana zahodna Kanada. Vprašanja zastopanosti so bila postavljena pod vprašaj z razpravami o »zastopanosti glede na število prebivalcev«. Približno v tem obdobju si je britansko prebivalstvo prisvojilo izraz Kanadčani, ki se je nanašal na Kanado, njihov kraj bivanja. Francosko prebivalstvo, ki je bilo do takrat »Kanadčani«, se je začelo identificirati s svojo etnično skupnostjo pod imenom »francoski Kanadčani«, saj so bili »Francozi Kanade«. Ker je dostop do novih zemljišč ostal problematičen, ker jih je še vedno monopolizirala Château Clique, se je začel eksodus Kanadčanov proti Novi Angliji, ki je trajal naslednjih sto let. Ta pojav je znan kot velika krvavitev in je ogrozil obstoj kanadskega naroda. Množično britansko priseljevanje iz Londona, ki je sledilo neuspelemu uporu, je to še poslabšalo. Da bi se borila proti temu, je Cerkev sprejela politiko maščevanja zibelke. Leta 1844 je bilo glavno mesto province Kanade preseljeno iz Kingstona v Montréal. Med veliko irsko lakoto zaradi krompirja (1845–1852) je skoraj 100.000 irskih beguncev prešlo skozi karantensko postajo Grosse Isle, mnogi pa so se naselili v Québecu in se vključili v francosko-kanadsko družbo. Politični nemiri so dosegli vrhunec leta 1849, ko so anglo-kanadski uporniki požgali stavbo parlamenta v Montréalu po sprejetju zakona o izgubah zaradi upora, zakona, ki je odškodoval francosko-kanadske državljane, katerih lastnina je bila uničena med upori v letih 1837–1838. Ta zakon, ki je nastal na podlagi koalicije Baldwin-La Fontaine in po nasvetu lorda Elgina, je bil pomemben, saj je vzpostavil pojem odgovorne vlade. Leta 1854 je bil ukinjen seigneurialni sistem, zgrajena je bila Grand Trunk Railway in uvedena je bila kanadsko-ameriška pogodba o vzajemnosti. Leta 1866 je bil sprejet Civilni zakonik Spodnje Kanade. Tradicionalni Québec (1867–1960) Leta 1864 so se na konferenci v Charlottetownu in konferenci v Quebecu začela pogajanja o Kanadski konfederaciji med provincami Kanada, Novi Brunswickom in Novo Škotsko. Potem ko se je boril kot domoljub, je George-Étienne Cartier vstopil v politiko province Kanada in postal eden od sopredsednikov vlade ter zagovornik združitve britanskih severnoameriških provinc. Postal je vodilna osebnost na konferenci v Quebecu, na kateri so bile sprejete Quebeške resolucije, temelj Kanadske konfederacije. Priznan kot oče konfederacije se je uspešno zavzemal za ustanovitev province Quebec, ki je bila sprva sestavljena iz zgodovinskega srca ozemlja francosko-kanadskega naroda in kjer bi Francozi Kanadčani najverjetneje ohranili status večine. Po londonski konferenci leta 1866 so bile Quebeške resolucije izvedene kot Zakon o britanski Severni Ameriki iz leta 1867 in so začele veljati 1. julija 1867, s čimer je bila ustanovljena Kanada, sestavljena iz štirih ustanovnih provinc: Novi Brunswick, Nova Škotska, Ontario in Québec. Zadnji dve sta nastali z delitvijo province Kanada in sta uporabili stare meje Spodnje Kanade za Quebec in Zgornje Kanade za Ontario. 15. julija 1867 je Pierre-Joseph-Olivier Chauveau postal prvi premier Quebeca. Med koncem 19. in koncem 20. stoletja je bil Montréal najbolj naseljeno mesto v Kanadi in Quebecu, vključno z njegovimi gospodarskimi in kulturnimi središči. Kot tak je bil pogosto med prvimi, ki so sprejeli nove tehnologije. Leta 1861 je uvedel prvi kanadski sistem javnega prevoza s tramvaji na konjsko vprego, leta 1878 je začel telefonsko storitev, leta 1885 pa je dobil elektriko. Novi dominion se je hitro začel zanimati za ekspanzionizem, zlasti proti zahodu, in leta 1870 odkupil Rupertovo zemljo od družbe Hudson's Bay. Leta 1885 se je boril proti frankofonskim Métisom v severozahodnem uporu in ni podelil pomilostitve Louisu Rielu, njihovemu vodji, potem ko je bil obsojen na smrt. Zaradi tega je več quebeških liberalnih in konservativnih poslancev iz jeze ustanovilo Parti National. To je v kombinaciji z vprašanjem šol v Manitobi pripomoglo tudi k temu, da je spodbujanje in obramba pravic francoskih Kanadčanov postala pomembna skrb. Klerikonacionalisti, ki so postopoma pridobivali na priljubljenosti – spodbujali so trojni ideal katolicizma, francoščine in podeželskega življenja, poleg drugih tradicionalnih vrednot (npr. tradicionalne spolne vloge, odpor proti kulturni asimilaciji, antiprogresivizem, hierarhija) – in imeli pomemben vpliv vse do 1960-ih. Montréal je nadaljeval s širitvijo in novimi napredki z uvedbo tramvajev leta 1892, kolesa in avtomobili pa so se naselili po cestah v 1890-ih oziroma 1900-ih. Medtem je kanadski parlament leta 1898 razširil Quebec z uvedbo Zakona o razširitvi meja Quebeca iz leta 1898, ki je Quebecu dal del Rupertove dežele. Pod okriljem katoliške cerkve in političnim delovanjem Henrija Bourasse so nastali simboli francosko-kanadskega nacionalnega ponosa, kot sta zastava Carillon in O Canada – domoljubna pesem, napisana za dan svetega Janeza Krstnika. Številne organizacije so nato posvetile potrditev francosko-kanadskega ljudstva, vključno s caisses populaires Desjardins leta 1900, Club de hockey Canadien leta 1909, Le Devoir leta 1910, Congress on the French language in Canada leta 1912 in L'Action nationale leta 1917. Leta 1909 je quebeška vlada sprejela zakon, ki je v Quebecu zavezal k predelavi lesa in celuloze, kar je upočasnilo Veliko krvavitev, saj je Quebecu omogočilo, da je svoje končne izdelke namesto svojih delavcev izvažal v ZDA. Leta 1910 je Armand Lavergne sprejel Lavergnejev zakon, prvo jezikovno zakonodajo v Quebecu, ki je zahtevala uporabo francoščine poleg angleščine na vozovnicah, dokumentih, računih in pogodbah, ki so jih izdala prometna in javna podjetja. V tistem času so podjetja le redko priznavala večinski jezik Quebeca. To gibanje je morda zagotovilo, da se je proti ontarijskemu predpisu 17 (1912–1927) borilo vse do njegove razveljavitve. Leta 1912 je kanadski parlament sprejel Zakon o razširitvi meja Quebeca iz leta 1912, s katerim je Quebec dobil svojo končno razširitev: še en del Rupertove dežele, imenovan okrožje Ungava. Meje Quebeca so se zdaj srečevale s Hudsonovim prelivom in se nejasno prepletale z mejami Labradorja. Ko je leta 1914 izbruhnila prva svetovna vojna, je bila Kanada samodejno vpletena in mnogi angleško govoreči Kanadčani so se prijavili kot prostovoljci. Ker pa niso čutili enake povezave z Britanskim imperijem in ni bilo neposredne grožnje Kanadi, večina francosko govorečih Kanadčanov ni videla razloga za boj. Do konca leta 1916 so žrtve in upadajoče število prostovoljcev začeli povzročati težave z okrepitvami. Po ogromnih težavah v zvezni vladi, ker je skoraj vsak francosko govoreči poslanec nasprotoval vpoklicu, medtem ko so ga skoraj vsi angleško govoreči poslanci podpirali, je Zakon o vojaški službi iz leta 1917 29. avgusta 1917 postal zakon. Francosko govoreči Kanadčani so leta 1917 protestirali v krizi vpoklica, kar je privedlo do nemirov v Quebecu. Leta 1919 je bila po pokrajinskem referendumu sprejeta prepoved žganih pijač. Leta 1920 je Montréal gostil prvo javno radijsko oddajo v Kanadi. Leta 1921 je bila prohibicija odpravljena z zakonom o alkoholnih pijačah, ki je ustvaril SAQ in vladi omogočil nadzor nad prodajo alkohola. To je povzročilo, da je imel Quebec najkrajšo in najlažjo prohibicijo v Severni Ameriki, hkrati pa je imel ogromne dobičke od prodaje alkohola turistom. Ker lokacija meje med Kanado in Labradorjem ni bila nikoli jasna, se je leta 1927 zbral britanski sodni odbor Tajnega sveta, da bi sestavil sklep. Vendar quebeška vlada sodbe ni priznala, kar je povzročilo mejni spor, ki še vedno traja. Leta 1931 je bil sprejet Westminstrski statut, ki je potrdil avtonomijo dominionov – vključno s Kanado in njenimi provincami – od Združenega kraljestva, pa tudi njihovo svobodno združevanje v Commonwealthu narodov. V 1930-ih je quebeško gospodarstvo prizadela velika depresija, ker je močno zmanjšala povpraševanje ZDA po quebeškem izvozu. Med letoma 1929 in 1932 se je stopnja brezposelnosti povečala z 8 % na 26 %. V poskusu, da bi to odpravila, je quebeška vlada sprejela infrastrukturne projekte, kampanje za kolonizacijo oddaljenih regij, finančno pomoč kmetom in Secours Directs – predhodnika kanadskega zavarovanja za primer brezposelnosti. Slabe možnosti dela v ZDA so dokončno končale tudi veliko krvavitev (Grande Hémorragie). Francoski Kanadčani so med drugo svetovno vojno še vedno nasprotovali vpoklicu. Ko je Kanada septembra 1939 napovedala vojno, se je zvezna vlada zavezala, da ne bo vpoklicala vojakov za služenje v tujini. Med vojno je vse več angleških Kanadčanov izrazilo podporo vpoklicu, kljub odločnemu nasprotovanju francoske Kanade. Po anketi leta 1942, ki je pokazala, da je 73 % prebivalcev Quebeca proti vpoklicu, medtem ko je bilo v vseh drugih provinci 80 % ali več za vpoklic, je zvezna vlada sprejela zakon 80, ki je dovoljeval vpoklic za služenje v tujini. Med krizo naborništva leta 1944 se je pojavil Bloc Populaire, ki se je boril proti naborništvu. Očitne razlike med vrednotami francoske in angleške Kanade so popularizirale izraz Two Solitudes (Dve samoti). Po krizi naborništva se je Maurice Duplessis iz Nacionalne unije (Union Nationale) ponovno povzpel na oblast. Njegova vlada je poudarjala kleronacionalistične vrednote in izvajala konservativne politike, znane kot Grande Noirceur. Te so vključevale obrambo pokrajinske avtonomije, spodbujanje katoliške in frankofonske dediščine Quebeca ter dajanje prednosti kapitalizmu laissez-faire pred nastajajočo državo blaginje. Vendar pa je francosko-kanadska družba s pospešenimi večjimi spremembami, kot so pojav televizije, baby boom, delavski konflikti, elektrifikacija podeželja, nastanek srednjega razreda, eksodus in urbanizacija podeželja, širitev univerz in birokracije, ustvarjanje avtocest ter renesansa literature in poezije, začela razvijati nove ideologije in težnje. Sodobni Quebec (1960–danes) Tiha revolucija je bila intenzivno obdobje modernizacije, sekularizacije in socialnih reform, kjer so francosko-kanadski državljani močno izrazili zaskrbljenost in nezadovoljstvo zaradi svojega slabšega socialno-ekonomskega položaja in kulturne asimilacije frankofonskih manjšin v provincah z angleško večino. To je povzročilo oblikovanje sodobne quebeške identitete in quebeškega nacionalizma. Leta 1960 je na oblast prišla Liberalna stranka Jeana Lesagea z dvosedežno večino, potem ko je vodila kampanjo s sloganom »Čas je, da se stvari spremenijo«. Ta vlada je temeljito prestrukturirala quebeške institucije in ustvarila sodobno socialno državo z novimi ministrstvi za izobraževanje, socialne zadeve in gospodarski razvoj. Ustanovila je CDPQ, Ministrstvo za izobraževanje, OQLF, Régie des rentes in Société générale de financement ter posodobila delovni zakonik in Ministrstvo za socialne zadeve. Leta 1962 je vlada razpustila finančne sindikate na ulici Saint Jacques v Montréalu, da bi oslabila vpliv tradicionalnih angleško-kanadskih gospodarskih elit. Prav tako leta 1962 je minister za naravne vire René Lévesque vodil nacionalizacijo zasebnih elektroenergetskih podjetij v Québecu, da bi ustvaril enotni Hydro-Québec. Ta obsežen projekt je bil ocenjen na več kot 600 milijonov dolarjev za prevzem enajstih podjetij. Tiha revolucija je bila še posebej značilna po sloganu Liberalne stranke iz leta 1962 Gospodarji v svoji hiši, ki je angloameriškim konglomeratom, ki so prevladovali v gospodarstvu in naravnih virih, napovedal kolektivno voljo po svobodi francosko-kanadskega ljudstva. Zaradi spopadov med nižjo duhovščino in laiki so državne institucije začele opravljati storitve brez pomoči cerkve, mnogi deli civilne družbe pa so postali bolj sekularni. Leta 1965 je Kraljeva komisija za dvojezičnost in bikulturalizem napisala predhodno poročilo, v katerem je poudarila edinstven značaj Quebeca in spodbujala odprti federalizem, politično stališče, ki Quebecu zagotavlja minimalno upoštevanje.[101][102] Da bi Quebecu med njegovo tiho revolucijo nudil prednost, je Lester B. Pearson sprejel politiko odprtega federalizma. Leta 1966 je bila Nacionalna unija ponovno izvoljena in nadaljevala z večjimi reformami. Leta 1967 je René Lévesque v svojem manifestu Option Quebec predstavil koncept suverenosti-združitve, v katerem je predlagal politično neodvisnost z gospodarskim partnerstvom, vključno s skupno valuto, prosto trgovino in skupnimi institucijami. To je sprožilo ustavno razpravo o politični prihodnosti province, saj je nasprotovalo federalističnim in suverenističnim doktrinam. Sestanki generalnih stanov francoske Kanade leta 1967 so pomenili prelomnico, ko so se odnosi med Quebecom in drugimi frankofonskimi deli Kanade pretrgali. To je močno prizadelo obe strani, saj je razbilo pankanadsko francosko-kanadsko identiteto, ki je obstajala pred tem, na: quebeški nacionalizem in več manjšinskih frankofonskih skupin drugod. Prav tako leta 1967 je francoski predsednik Charles de Gaulle obiskal Quebec, da bi se udeležil razstave Expo 67. Tam je nagovoril množico več kot 100.000 ljudi in imel govor, ki se je končal z vzklikom: »Naj živi svobodni Quebec«. Ta deklaracija je imela globok vpliv na Quebec, saj je okrepila cvetoče moderno gibanje za suverenost Quebeca in povzročila diplomatsko krizo med Francijo in Kanado. Po tem so se razvile različne civilne skupine, ki so se včasih soočale z javno oblastjo, na primer med oktobrsko krizo leta 1970. Leta 1968 so se razredni konflikti in spremembe miselnosti okrepili. Tudi quebeški umetniki so začeli slaviti svojo posebno identiteto: Michel Tremblayjeva igra Les Belles-sœurs iz leta 1968 je uzakonila joual (delavsko quebeško francoščino) kot literarni jezik, kantavtorji, kot sta Félix Leclerc in Gilles Vigneault, so začeli nov slog quebeške popularne glasbe, in začeli so nastajati številni lokalni filmi. Leta 1969 je bil sprejet zvezni zakon o uradnih jezikih, ki je uvedel jezikovni kontekst, ki je spodbujal razvoj Quebeca. Leta 1973 je liberalna vlada Roberta Bourasse začela projekt James Bay na reki La Grande. Leta 1974 je sprejela zakon o uradnem jeziku, s katerim je francoščina postala uradni jezik Quebeca. Leta 1975 je vzpostavila Listino človekovih pravic in svoboščin ter sporazum James Bay in severnega Quebeca. Prva moderna suverenistična vlada Quebeca, ki jo je vodil René Lévesque, se je uresničila, ko je Parti Québécois prišla na oblast na splošnih volitvah v Quebecu leta 1976. Naslednje leto je začela veljati Listina francoskega jezika, ki je povečala uporabo francoščine. Med letoma 1966 in 1969 je generalni stan francoske Kanade potrdil, da je zvezna država Quebec temeljno politično okolje naroda in da ima pravico do samoodločbe. Na referendumu leta 1980 o suverenosti in pridružitvi je bilo 40 % za, 60 % pa proti. Po referendumu se je Lévesque vrnil v Ottawo, da bi nadaljeval pogajanja o ustavnih spremembah. 4. novembra 1981 je bil sklenjen Kitchen Accord. Delegacije ostalih devetih provinc in zvezne vlade so dosegle dogovor v odsotnosti quebeške delegacije, ki je odšla za noč. Zaradi tega je državni zbor zavrnil priznanje novega ustavnega zakona iz leta 1982, ki je prevzel kanadsko ustavo in jo spremenil. Spremembe iz leta 1982 veljajo za Quebec, čeprav Quebec z njimi ni nikoli soglašal. Med letoma 1982 in 1992 se je odnos quebeške vlade spremenil in dal prednost reformi federacije. Poskusi ustavnih sprememb vlad Mulroneyja in Bourasse so se končali z neuspehom s sporazumom Meech Lake leta 1987 in sporazumom Charlottetown leta 1992, kar je privedlo do ustanovitve Bloc Québécois. Neuspehi so leta 1994 privedli tudi do ponovne izvolitve stranke Parti Québécois in vrnitve na oblast Jacquesa Parizeauja, ki je obljubil, da bo v enem letu po volitvah izvedel referendum o suverenosti. Leta 1995 je Parizeau razpisal referendum o neodvisnosti Quebeca od Kanade. To posvetovanje se je končalo s tesnim izidom: 50,6 % »ne« in 49,4 % »da« (omeniti velja, da je več kot 60 % frankofonov glasovalo »za« in več kot 90 % anglofonov »ne«). Leta 1996 je zvezna vlada začela program sponzorstva za povečanje prepoznavnosti zvezne oblasti v Quebecu. Leta 2000 je kanadski parlament po odločitvi vrhovnega sodišča Kanade o referenčni secesiji Quebeca sprejel pravni okvir, imenovan Zakon o jasnosti, v okviru katerega so vlade ukrepale na drugem referendumu. Leta 2002 sta komisija Gomery in mediji razkrili program sponzorstva, v katerem je bilo nezakonito porabljenih 539.000 dolarjev, dobro povezane agencije pa so prejele milijone za minimalno delo. Ta škandal je prispeval k porazu liberalcev na zveznih volitvah leta 2006.[126] 30. oktobra 2003 je državni zbor soglasno potrdil, da "prebivalci Quebeca tvorijo narod". 27. novembra 2006 je spodnji dom parlamenta simbolično izjavil, da "ta dom priznava, da Quebečani tvorijo narod znotraj združene Kanade". Leta 2007 je bila Parti Québécois v državnem zboru potisnjena nazaj v uradno opozicijo, pri čemer je vodila liberalna stranka. Med kanadskimi zveznimi volitvami leta 2011 so volivci Quebeca zavrnili Bloc Québécois v korist prej manjše Nove demokratske stranke (NDP). Ker je logotip NDP oranžen, so to poimenovali »oranžni val«. Leta 2012 je Liberalna stranka pod vodstvom Jeana Charesta napovedala zvišanje šolnin za študente. To je sprožilo večmesečne proteste, v katerih je sodelovalo več kot 300.000 študentov, znane kot Javorjeva pomlad, kar je na koncu privedlo do ukinitve zvišanj. Delno zaradi tega je Liberalna stranka izgubila naklonjenost, kar je leta 2012 omogočilo, da je Parti Québécois ponovno prevzela oblast, njena voditeljica Pauline Marois pa je postala prva ženska premierka Quebeca. Liberalna stranka Quebeca se je nato leta 2014 vrnila na oblast. Nato je leta 2018 na splošnih pokrajinskih volitvah zmagala koalicija Avenir Québec (CAQ). Med letoma 2020 in 2021 je Quebec sprejel ukrepe proti pandemiji COVID-19. Leta 2022 je CAQ, ki ga je vodil quebeški premier François Legault, na splošnih pokrajinskih volitvah povečal svojo parlamentarno večino. Leta 2025 so Quebečani po uvedbi carin in agresivni retoriki ameriškega predsednika Donalda Trumpa zmanjšali svoja potovanja v ZDA, prepovedali prodajo ameriškega alkohola in nekoliko zmanjšali osebne nakupe ameriških izdelkov. Teritorialni razvoj (18. stoletje–danes) Geografija Quebec, ki je v vzhodnem delu Kanade, zavzema ozemlje, ki je skoraj trikrat večje od Francije. Obsega površino 1,5 milijona kvadratnih kilometrov, njegove meje pa so dolge več kot 12.000 km. Večina Quebeca je zelo redko poseljena. Najbolj poseljena fiziografska regija je nižavje Velikih jezer in sv. Lovrenca. Kombinacija bogatih tal in relativno toplega podnebja nižavja naredi to dolino najbolj plodno kmetijsko območje Quebeca. Podeželski del pokrajine je razdeljen na ozke pravokotne parcele, ki se raztezajo od reke in segajo v čas seigneurialnega sistema. Topografija Quebeca se od regije do regije zelo razlikuje zaradi različne sestave tal, podnebja in bližine vode. Več kot 95 % ozemlja Quebeca, vključno s polotokom Labrador, leži znotraj Kanadskega ščita. Na splošno gre za precej raven in izpostavljen gorat teren, prepreden z višjimi točkami, kot so Laurentsko gorovje v južnem Quebecu, Otiško gorovje v osrednjem Quebecu in Torngatsko gorovje blizu zaliva Ungava. Medtem ko se nizko- in srednje visoki vrhovi raztezajo od zahodnega Quebeca do skrajnega severa, se višje gore pojavljajo v regiji Capitale-Nationale na skrajnem vzhodu. Najvišja točka Quebeca s 1652 metri je Mont d'Iberville, v angleščini znan kot Mount Caubvick. V delu ščita, ki je na polotoku Labrador, skrajno severna regija Nunavik vključuje polotok Ungava in je sestavljena iz ravne arktične tundre, v kateri živijo večinoma Inuiti. Južneje sta ekoregija tajge Vzhodnokanadskega ščita in gozdovi Osrednjekanadskega ščita. Apalaška regija ima ozek pas starodavnih gora vzdolž jugovzhodne meje Quebeca. Quebec ima eno največjih svetovnih rezerv sladke vode, ki zavzema 12 % njene površine in predstavlja 3 % svetovne obnovljive sladke vode. Več kot pol milijona jezer in 4500 rek se izliva v Atlantski ocean skozi zaliv sv. Lovrenca in Arktični ocean, skozi zalive James, Hudson in Ungava. Največje celinsko vodno telo je rezervoar Caniapiscau; jezero Mistasini je največje naravno jezero. Reka svetega Lovrenca ima nekaj največjih notranjih atlantskih pristanišč na svetu. Od leta 1959 morska pot sv. Lovrenca zagotavlja plovno povezavo med Atlantskim oceanom in Velikimi jezeri. Javna zemljišča Quebeca pokrivajo približno 92 % njegovega ozemlja, vključno s skoraj vsemi vodnimi telesi. Zavarovana območja je mogoče razvrstiti v približno dvajset različnih pravnih oznak (npr. izjemni gozdni ekosistem, zaščiteno morsko okolje, narodni park, rezervat biotske raznovrstnosti, rezervat za prostoživeče živali, cona nadzorovanega izkoriščanja (ZEC) itd.). Danes je v Quebecu več kot 2500 območij zavarovanih območij. Leta 2013 zavarovana območja predstavljajo 9,14 % ozemlja Quebeca. Ekološka klasifikacija ozemlja Quebeca, ki jo je leta 2021 določilo Ministrstvo za gozdove, prostoživeče živali in parke, je predstavljena v 9 ravneh in vključuje raznolikost kopenskih ekosistemov po celotnem Quebecu, pri čemer upošteva tako značilnosti vegetacije (fiziognomija, struktura in sestava) kot tudi fizično okolje (relief, geologija, geomorfologija, hidrografija). Podnebje Na splošno je podnebje Quebeca hladno in vlažno, z nihanji, ki jih določajo vplivi zemljepisne širine, morja in nadmorske višine. Zaradi vpliva nevihtnih sistemov iz jedra Severne Amerike in Atlantskega oceana so padavine obilne skozi vse leto, večina območij prejme več kot 1000 mm padavin, vključno z več kot 300 cm snega na mnogih območjih. Poleti se občasno pojavljajo hudi vremenski vzorci (kot so tornadi in hude nevihte). Quebec je razdeljen na štiri podnebne cone: arktično, subarktično, vlažno celinsko in vzhodno morsko. Od juga proti severu se povprečne temperature poleti gibljejo med 25 in 5 °C, pozimi pa med -10 in -25 °C. V obdobjih močne vročine in mraza lahko temperature poleti dosežejo 35 °C, pozimi pa -40 °C. Večina osrednjega Quebeca, od 51 do 58 stopinj severne zemljepisne širine, ima subarktično podnebje . Zime so dolge, zelo hladne in snežne ter med najhladnejšimi v vzhodni Kanadi, poletja pa so topla, a zelo kratka zaradi višje zemljepisne širine in večjega vpliva arktičnih zračnih mas. Padavin je nekoliko manj kot dlje na jugu, razen na nekaterih višjih nadmorskih višinah. Severne regije Quebeca imajo arktično podnebje z zelo hladnimi zimami in kratkimi, veliko hladnejšimi poletji. Glavni vplivi v tej regiji so tokovi Arktičnega oceana (kot je Labradorski tok) in celinske zračne mase z visoke Arktike. Rekordno najvišja temperatura vseh časov je bila 40,0 °C, rekordno najnižja pa −51,0 °C. Rekord največje količine padavin pozimi je bil postavljen pozimi 2007–2008, ko je na območju mesta Quebec zapadlo več kot pet metrov snega. Marca 1971 pa je prišlo do »snežne nevihte stoletja«, v kateri je v 24 urah v mnogih regijah južnega Quebeca zapadlo več kot 40 cm snega v Montrealu in 80 cm v Mont Apici. Zima leta 2010 je bila najtoplejša in najbolj suha v več kot 60 letih. Rastlinstvo in živalstvo Glede na geologijo province in njeno različno podnebje so v Quebecu številna velika območja vegetacije. Ta območja, navedena po vrstnem redu od najsevernejšega do najjužnejšega, so: tundra, tajga, kanadski borealni gozd (iglavcev), mešani gozd in listopadni gozd. Na robu zaliva Ungava in Hudsonovega preliva je tundra, katere flora je omejena na lišaje z manj kot 50 rastnimi dnevi na leto. Južneje podnebje ugodno vpliva na rast kanadskega borealnega gozda, ki ga na severu omejuje tajga. Tajga ni tako sušna kot tundra, povezana je s subarktičnimi regijami Kanadskega ščita in jo zaznamuje večje število rastlinskih (600) in živalskih (206) vrst. Tajga pokriva približno 20 % celotne površine Quebeca. Kanadski borealni gozd je najsevernejše in najbolj obilno od treh gozdnih območij v Quebecu, ki se razprostirajo čez Kanadski ščit in zgornje nižavje province. Zaradi toplejšega podnebja je tudi raznolikost organizmov večja: obstaja približno 850 rastlinskih vrst in 280 vrst vretenčarjev. Mešani gozd je prehodno območje med kanadskim borealnim gozdom in listopadnim gozdom. To območje vsebuje raznolikost rastlinskih (1000) in vretenčarskih (350) vrst kljub relativno hladnim temperaturam. Ekocona mešanega gozda je značilna za Laurentinsko gorovje, Apalače in vzhodne nižinske gozdove. Tretje najsevernejše gozdno območje zaznamujejo listopadni gozdovi. Zaradi podnebja ima to območje največjo raznolikost vrst, vključno z več kot 1600 žilnimi rastlinami in 440 vretenčarji. Skupna gozdna površina Quebeca je ocenjena na 750.300 km2. Od Abitibi-Témiscamingue do severne obale gozd sestavljajo predvsem iglavci, kot so Abies balsamea, bor Pinus banksiana, smreki Picea glaucain Picea mariana in kanadski macesen (Larix laricina). Listopadni gozd nižavja Velikih jezer in sv. Lovrenca večinoma sestavljajo listopadne vrste, kot so sladkorni javor, rdeči javor (Acer rubrum), ameriški jesen (Fraxinus americana), ameriška bukev (Fagus grandifolia), sivi oreh (Juglans cinerea), ameriški brest (Ulmus americana), ameriška lipa (Tilia americana), Carya cordiformis in rdeči hrast, pa tudi nekateri iglavci, kot sta galdki bor in ameriški klek. Območja razširjenosti breze Betula papyrifera, ameriške trepetlike (Populus tremuloides) in jerebike pokrivajo več kot polovico ozemlja Quebeca. Biotska raznovrstnost estuarija in zaliva reke sv. Lovrenca vključuje vodne sesalce, kot so sinji kit, beluga, ščukasti kit (Balaenoptera) in grenlandski tjulenj (Pagophilus groenlandicus). Med nordijskimi morskimi živalmi sta mrož in narval. V celinskih vodah živijo majhne do velike sladkovodne ribe, kot so Micropterus nigricans, Esox americanus, Sander vitreus, Acipenser oxyrinchus, Esox masquinongy, trska, jezerska zlatovčica, potočna postrv, Microgadus tomcod, atlantski losos in šarenka. Med pticami, ki jih pogosto vidimo v južnem delu Quebeca, so ameriški drozg (Turdus migratorius), domači vrabec, rdečeperuti škorčevec (Agelaius phoeniceus), mlakarica, krakač (Quiscalus quiscula), modra šoja, ameriška vrana (Corvus brachyrhynchos), črnoglava sinica (Poecile atricapillus), nekatere penice in lastovke, škorec in skalni golob. Ptičja favna vključuje ptice roparice, kot so planinski orel, sokol selec, snežna sova in ameriški jezerec (Haliaeetus leucocephalus). Morske in polvodne ptice, ki jih vidimo v Quebecu, so večinoma kanadska gos, kormoran Nannopterum auritum, strmoglavec, srebrni galeb, ameriška siva čaplja (Ardea herodias), kanadski žerjav (Antigone canadensis), atlantski mormon (Fratercula arctica) in ledni slapnik (Gavia immer) Med velike kopenske živali spadajo belorepi jelen, los, moškatno govedo, karibu (severni jelen), ameriški črni medved in severni medved. Med srednje velike kopenske živali spadajo puma, kojot, vzhodnokanadski volk (Canis lycaon), ris, polarna lisica, navadna lisica itd. Med majhne živali, ki jih najpogosteje vidimo, spadajo siva veverica (Sciurus carolinensis), snežni zajec (Lepus americanus), svizec, dihur, rakun, čipmunk in kanadski bober (Castor canadensis). Demografija V popisu prebivalstva leta 2021 je bilo ugotovljeno, da ima Quebec 8.501.833 prebivalcev, kar je 4,1 % več kot leta 2016, ko je imel 8.164.361 prebivalcev. S površino 1.356.625,27 km² je imela gostota prebivalstva leta 2016 6,0 prebivalcev/km². Quebec je predstavljal nekaj manj kot 23 % kanadskega prebivalstva. Največja mesta v Quebecu so Montréal (1.762.976), Quebec (mesto) (538.738), Laval (431.208) in Gatineau (281.501). Leta 2016 je bila mediana starosti Quebeca 41,2 leta. Leta 2020 je bilo 20,8 % prebivalstva mlajšega od 20 let, 59,5 % jih je bilo starih med 20 in 64 let, 19,7 % pa jih je bilo starih 65 let ali več. Leta 2019 se je v Quebecu v primerjavi z letom prej povečalo število rojstev (84.200 v primerjavi s 83.840), skupna stopnja rodnosti pa je bila približno 1,6 otroka na žensko. Povprečna pričakovana življenjska doba je bila leta 2020 82,3 leta. Quebec je leta 2019 zabeležil najvišjo stopnjo rasti prebivalstva od leta 1972, s povečanjem za 110.000 ljudi, predvsem zaradi prihoda velikega števila priseljencev. Leta 2019 je bila večina mednarodnih priseljencev iz Kitajske, Indije in Francije. Leta 2016 je imelo 30 % prebivalstva visokošolsko izobrazbo ali diplomo. Večina prebivalcev, zlasti parov, je lastnikov nepremičnin. Leta 2016 je 80 % lastnikov in najemnikov nepremičnin menilo, da so njihova stanovanja "nedostopna". V kanadskem popisu prebivalstva leta 2021 je 29,3 % prebivalcev Quebeca izjavilo, da so njihovi predniki kanadskega porekla, 21,1 % pa, da so njihovi predniki francoskega porekla.[227] Leta 2021 je 18 % prebivalcev Quebeca pripadalo vidni manjšinski skupini. Leta 2021 je avtohtono prebivalstvo Quebeca štelo 205.010 (2,5 % prebivalstva), vključno s 15.800 Inuiti, 116.550 pripadniki Prvih narodov in 61.010 Métisi. Štetje je podpovprečno, saj nekatere indijanske skupine redno zavračajo sodelovanje v kanadskih popisih prebivalstva. Leta 2016 niso bili prešteti rezervati Mohawk Kahnawake in Doncaster 17 skupaj z indijansko naselbino Kanesatake in Lac-Rapide, rezervatom Algonkinov iz jezera Barriere. Gospodarstvo Quebec ima napredno, tržno usmerjeno in odprto gospodarstvo. Leta 2022 je njegov bruto domači proizvod (BDP) znašal 50.000 USD na osebo po pariteti kupne moči. Gospodarstvo Quebeca je 46. največje na svetu za Čilom in 29. po BDP na osebo. Quebec predstavlja 19 % BDP Kanade. Razmerje med dolgom province in BDP je doseglo vrhunec pri 51 % v letih 2012–2013 in se je leta 2021 zmanjšalo na 43 %. Kot večina industrializiranih držav tudi gospodarstvo temelji predvsem na storitvenem sektorju. Gospodarstvo Quebeca tradicionalno poganjajo bogati naravni viri in dobro razvita infrastruktura, vendar je v zadnjem desetletju doživelo znatne spremembe. Quebec, trdno utemeljen v gospodarstvu znanja, ima eno najvišjih stopenj rasti BDP v Kanadi. Sektor znanja predstavlja približno 31 % BDP Quebeca. Nekatera najpomembnejša podjetja iz Quebeca so: Bombardier, Desjardins, Nacionalna banka Kanade, skupina Jean Coutu, Transcontinental média, Quebecor, trgovci z živili Métro Inc., Hydro-Québec, Société des alcools du Québec, Bank of Montreal, Saputo, Cirque du Soleil, Caisse de dépôt et placement du Québec, restavracije Normandin in Vidéotron. Sklici Zunanje povezave Uradna spletna stran Quebec government official tourist site