Otok princa Edvarda

Otok princa Edvarda (tudi PEI ali P.E.I.; angleško Prince Edward Island, francosko Île-du-Prince-Édouard; škotskogelsko Eilean a' Phrionnsa ali Eilean Eòin) je provinca Kanade, regije Maritimes (ta sicer vsebuje še dve provinci, New Brunswick in Novo Škotsko). Je najmanjša provinca tako po površini kot po številu prebivalcev ter ima najvišjo gostoto prebivalstva v Kanadi. Otok ima več vzdevkov: Vrt Mehiškega zaliva, Rojstni kraj Konfederacije in Zibelka Konfederacije. Njegovo glavno in največje mesto je Charlottetown. Je ena od treh pomorskih provinc in ena od štirih atlantskih provinc. Zgodovinsko gledano je bil otok sestavni del domovine Mi'kmaq, Mi'kma'kov, ki je obsegal del okrožja Epekwitk aq Piktuk (dobesedno 'PEI in Pictou'). Leta 1604 so Epekwitk kolonizirali Francozi kot del kolonije Akadija, kjer je postal znan kot Isle St-Jean (otok sv. Janeza). Kasneje je bil po koncu sedemletne vojne leta 1763 prepuščen Britancem in postal del kolonije Nova Škotska. Leta 1769 je otok sv. Janeza postal lastna britanska kolonija, leta 1798 pa se je ime spremenilo v Otok princa Edvarda (PEI). Leta 1864 je PEI gostil konferenco v Charlottetownu, na kateri so razpravljali o združitvi pomorskih provinc; konferenca postala prva v seriji srečanj, ki so 1. julija 1867 privedla do Kanadske konfederacije. Otok princa Edvarda se je sprva upiral Konfederaciji, a se je zaradi bankrota zaradi zemljiškega vprašanja in gradnje železnice 1. julija 1873 pridružil kot sedma kanadska provinca. Po podatkih Statističnega urada Kanade je imela provinca Otok princa Edvarda leta 2025 182.508 prebivalcev. Hrbtenica otoškega gospodarstva je kmetijstvo; pridela 25 % kanadskega krompirja. Druge pomembne panoge so ribištvo, turizem, vesoljska tehnika, biotehnologija, informacijsko tehnologijo in obnovljivi viri energije. Ker je Otok princa Edvarda eno najstarejših naseljenih območij Kanade, njegovo prebivalstvo še vedno odraža poreklo prvih naseljencev, prevladujejo pa akadski, škotski, irski in angleški priimki. Otok princa Edvarda je v zalivu sv. Lovrenca, približno 10 km čez Northumberlandski preliv od Nove Škotske in New Brunswicka. Je približno 200 kilometrov severno od Halifaxa in 600 kilometrov vzhodno od mesta Quebec. Njegova površina meri 5686,03 km², je 104. največji otok na svetu in 23. največji otok v Kanadi. Je edina kanadska provinca, ki jo v celoti sestavljajo otoki. Etimologija Otok je v jeziku Mi'kmawi'simk, avtohtonem jeziku Mi'kmaw, znan kot Abegweit ali Epekwitk, kar v grobem pomeni »dežela, obdana z valovi«. Ko je bil otok del Akadije, ki so jo prvotno naselili francoski kolonisti, se je njegovo francosko ime imenovalo Île Saint-Jean ('Otok svetega Janeza'). V francoščini se otok danes imenuje Île-du-Prince-Édouard (ÎPÉ). Otok se je leta 1769 odcepil od britanske kolonije Nova Škotska in leta 1798 preimenoval po princu Edvardu, vojvodi Kentskem in Strathearnskem (1767–1820), četrtem sinu kralja Jurija III. in leta 1819 očetu bodoče kraljice Viktorije. Zato so princa Edvarda imenovali »oče kanadske krone«. V škotski gelščini se otok imenuje Eilean a' Phrionnsa (dobesedno 'Otok princa', lokalna oblika daljšega imena Eilean a' Phrionnsa Iomhair/Eideard) ali Eilean Eòin (dobesedno 'Janezov otok', kar se nanaša na nekdanje francosko ime otoka) za nekatere gelske govorce v Novi Škotski, čeprav ne na PEI. Zgodovina Okrožje Mi'kmaw Mi'kmaki so avtohtoni prebivalci današnjega Otoka princa Edvarda, ki svojo državo imenujejo Mi'kma'ki. Kopno na otoku je tvorilo del okrožja Epekwitk aq Piktuk (pisano tudi Epegwitg aq Pigtug). Otok, imenovan Epekwitk (in v angleščini preveden kot Abegweit) – kar pomeni 'zibati se na valovih' – so upravljali Sakamaki oziroma poglavarji skupnosti, ženski svet (Sakama'sgv) in čuvaji vampumov (Putu's), sčasoma pa je padel pod jurisdikcijo Sante' (ali Mi'kmawey) Mawio'mija in velikega poglavarja oziroma Kji Sagamawa. Danes Epekwitk (aq Piktuk) skupaj z ostalimi sedmimi okrožji Mi'kma'ki varujejo mirovne in prijateljske pogodbe, ki jih imajo Mi'kmaki s krono. Na Epekwitku sta skupnosti Abegweit in Lennox Island First Nations. Najstarejše zgodbe o Mi'kmakih, ki segajo daleč nazaj v zgodovino, segajo v čas Glooscapa, kulturnega junaka in prvega človeka v mitologiji Wabanakijev. Legenda o Mi'kmavih, velikem po velikosti in moči, pravi, da je Glooscap, ko je končal s slikanjem sijaja sveta, pomočil čopič v mešanico vseh barv in ustvaril Epekwitk – svoj najljubši otok. Ko je Glooscap spal, je bil Enmigtaqamu'g (ali celinska Nova Škotska) njegova postelja, Epekwitk pa njegova blazina. Druga legenda pravi, da je Minegoo – drugo ime za otok, ki v jeziku Mi'kmawi'simk pomeni preprosto »otok« – oblikoval Veliki duh, ki je na Modre vode položil nekaj temno rdeče gline v obliki polmeseca. Ustna zgodovina Mi'kmawov spominja na čas, ko je bil svet prekrit z vodo. Takrat je bitje Sebanees, ki je prispelo v kjiktu'lnu (»naš veliki čoln«), pristalo na obali Epekwitka. Čoln, narejen iz ledu, je prevažal vse živali in ribe, ki jih je njegova družina potrebovala za preživetje, in pravijo, da je bila edinstvena tvorba kopnega Epekwitka posledica taljenja ledenega čolna. Arheološki dokazi, kot so kupi školjk in ostanki taborišča, potrjujejo zgodbe Mi'kmawov, ki kažejo na starodavno prisotnost v Epekwitku. Pred evropsko kolonizacijo Amerike so imeli Mi'kmaki različne odnose s sosednjimi narodi, kot so Wolastoqiyik (Maliseet), Passamaquoddy in Abenaki, s katerimi so v Dawnlandu ustanovili Wabanakijsko konfederacijo. Francoska kolonija Leta 1534 je bil Jacques Cartier prvi Evropejec, ki je videl otok. Leta 1604 je Kraljevina Francija v skladu z doktrino odkritja zahtevala ozemlja Pomorskega območja, vključno z otokom princa Edvarda, in ustanovila francosko kolonijo Akadija v Mi'kma'kiju. Francozi so otok poimenovali Île Saint-Jean (otok sv. Janeza). Mi'kmaki teh zahtev niso nikoli priznali, so pa Francoze pozdravili kot trgovinske partnerje in zaveznike. V 18. stoletju so bili Francozi vpleteni v vrsto konfliktov s Kraljevino Veliko Britanijo in njenimi kolonijami. V tem obdobju se je na otoku princa Edvarda zgodilo več bitk med obema sprtima stranema. Po britanski osvojitvi Louisbourga med avstrijsko nasledstveno vojno so Novoangleži napadli Île Saint-Jean (danes otok princa Edvarda); britanski odred pa se je izkrcal v Port-la-Joyeju. V prestolnici otoka je bila garnizija 20 francoskih vojakov pod poveljstvom Josepha du Pont Duvivierja. Vojaki so pobegnili iz naselja, Novoangleži pa so ga požgali do tal. Duvivier in dvajset mož so se umaknili po reki Northeast (Hillsborough River), Novoangleži pa so jih zasledovali, dokler francoske čete niso bile okrepljene s prihodom akadijske milice in Mi'kmaqov. Francoskim četam in njihovim zaveznikom je uspelo Novoangleže pregnati do njihovih čolnov. Devet Novoangležev je bilo ubitih, ranjenih ali ujetih. Novoangleži so vzeli šest akadijskih talcev, ki bi bili usmrčeni, če bi se Akadežani ali Mi'kmaki uprli nadzoru Nove Anglije. Novoangleške čete so odšle v Louisbourg. Duvivier in njegovih 20 vojakov so odšli v Quebec. Po padcu Louisbourga so bili francoski prebivalci otoka Île Royale (danes otok Cape Breton) deportirani v Francijo, preostali Akadijci z otoka Île Saint-Jean pa so do konca vojne živeli pod grožnjo deportacije. Novoangleži so imeli v Port-La-Joyeu nameščenih 200 vojakov, dve vojni ladji pa sta vkrcali zaloge za pot proti Louisbourgu. Da bi ponovno zavzeli Akadijo, so Ramezaya iz Quebeca poslali v regijo, da bi se pridružil odpravi vojvode d'Anvilla. Po prihodu v Chignecto je poslal Boisheberta na otok Île Saint-Jean, da bi ugotovil velikost novoangleških sil. Po Boishebertovi vrnitvi je Ramezay poslal Josepha-Michela Legardeurja de Croisille in de Montessona skupaj z več kot 500 možmi, od katerih jih je bilo 200 Mi'kmaqov, v Port-La-Joye. Julija 1746 se je bitka zgodila v bližini reke York. Montesson in njegove čete so ubile štirideset Novoangležancev in ostale ujeli. Montesson je bil pohvaljen za svoj prvi samostojni poveljniški uspeh.[58] Sovražnosti med Britanci in Francozi so se končale leta 1748 z Aix-la-Chapelle pogodbo. Pred eksodusom Akadijcev iz Nove Škotske je na otoku živelo približno tisoč Akadijcev. Število prebivalcev se je v poznih 1740-ih in zgodnjih 1750-ih povečalo na skoraj 5000, saj so Akadijci iz Nove Škotske med eksodusom Akadijcev in poznejšimi izgoni, ki so jih odredili Britanci, začeli leta 1755. Sovražnosti med britanskimi in francoskimi kolonialnimi silami so se nadaljevale leta 1754, čeprav so bile formalne vojne napovedi izdane šele leta 1756. Potem ko so bile francoske sile poražene pri obleganju Louisbourga, so Britanci izvedli vojaško kampanjo na Ile Saint-Jean (danes Otok princa Edvarda), da bi zavarovali otok. Kampanjo je vodil polkovnik Andrew Rollo po ukazu generala Jefferyja Amhersta. V naslednjih kampanjah je bila večina Akadijcev deportirana z otoka. Mnogi Akadijci so umrli med izgonom na poti v Francijo; 13. decembra 1758 se je potopila transportna ladja Duke William, na kateri je umrlo 364 ljudi. Dan prej se je potopila Violet, na kateri je umrlo 280 ljudi; nekaj dni pozneje se je potopila Ruby z 213 ljudmi na krovu. Francozi so otok in večino Nove Francije formalno prepustili Britancem s Pariško pogodbo iz leta 1763. Britanska kolonija Otok, ki so ga Britanci sprva poimenovali otok sv. Janeza, je bil upravljan kot del kolonije Nova Škotska, dokler ni bil leta 1769 razdeljen v ločeno kolonijo. Sredi 1760-ih je geodetska skupina pod vodstvom Samuela Hollanda razdelila otok na 67 parcel. 1. julija 1767 so bile te nepremičnine z loterijo dodeljene podpornikom kralja Jurija III. Lastništvo zemljišč je ostalo v rokah posestnikov v Angliji, kar je razjezilo otoške naseljence, ki niso mogli pridobiti lastništva zemljišč, na katerih so delali in živeli. Visoke najemnine (za odsotne posestnike) so povzročile še večjo jezo. Zemljišče je bilo dano odsotnim posestnikom s številnimi pogoji glede vzdrževanja in pogojev poravnave, od katerih mnogi niso bili izpolnjeni. Otočani so desetletja poskušali prepričati krono, naj zaseže parcele; vendar so bili potomci prvotnih lastnikov na splošno dobro povezani z britansko vlado in niso želeli odstopiti zemlje. Potem ko se je otok odcepil od Nove Škotske in postal ločena kolonija, je bil Walter Patterson leta 1769 imenovan za prvega britanskega guvernerja otoka sv. Janeza. Po prevzemu funkcije leta 1770 je imel kontroverzno kariero, v kateri so spori o lastništvu zemljišč in frakcijski konflikti upočasnili začetne poskuse naseljevanja in razvoja otoka v fevdalnem sistemu. V poskusu, da bi pritegnil naseljence iz Irske, je Patterson v enem od svojih prvih dejanj (1770) vodil kolonialno skupščino otoka, da je otok preimenovala v Nova Irska, vendar je britanska vlada to takoj zavrnila, saj je presegla pooblastila, ki jih ima kolonialna vlada; ime kolonije je lahko spremenil le Tajni svet v Londonu. Med ameriško revolucionarno vojno sta Charlottetown leta 1775 napadla dva ameriška zasebnika. Dve oboroženi škunerki, Franklin in Hancock, iz Beverlyja v Massachusettsu, sta bili ujeti generalnemu državnemu tožilcu v Charlottetownu po nasvetu nekaterih prebivalcev Pictouja, potem ko sta v zalivu Canso ujeli osem ribiških plovil. Med in po ameriški revolucionarni vojni, od leta 1776 do 1783, so bila prizadevanja kolonije, da bi privabila izgnane lojalistične begunce iz uporniških severnoameriških kolonij, nekoliko uspešna. Walterjev brat, John Patterson, eden od prvotnih prejemnikov zemlje na otoku, je bil začasno izgnani lojalist in je vodil prizadevanja, da bi prepričal druge, naj pridejo. Odpustitev guvernerja Pattersona leta 1787 in njegov odpoklic v London leta 1789 sta ublažila bratova prizadevanja, zaradi česar se je John osredotočil na svoje interese v Združenih državah. Edmund Fanning, prav tako lojalist, ki ga je revolucija izgnala, je prevzel mesto drugega guvernerja in služil do leta 1804. Njegov mandat je bil uspešnejši od Pattersonovega. Velik pritok škotskih višavcev v poznem 18. stoletju je prav tako povzročil, da je imel otok sv. Janeza največji delež škotskih priseljencev v Kanadi. To je privedlo do večjega deleža govorcev škotske gelščine in cvetoče kulture, ki je preživela na otoku kot na sami Škotski, saj so se naseljenci lažje izognili angleškemu vplivu v tujini. 29. novembra 1798, med Fanningovo administracijo, je britanska vlada odobrila spremembo imena kolonije iz otok sv. Janeza v Prince Edward Island, da bi jo ločila od območij s podobnimi imeni v današnji Atlantski Kanadi, kot sta mesti Saint John v New Brunswicku in St. John's na Novi Fundlandiji. Novo ime kolonije je bilo v čast četrtemu sinu kralja Jurija III., princu Edvardu Avgustu, vojvodi Kentskem (1767–1820), ki je nato vodil britanske vojaške sile na celini kot vrhovni poveljnik Severne Amerike (1799–1800) s poveljstvom v Halifaxu. Leta 1853 je otoška vlada sprejela zakon o nakupu zemljišč, ki ji je omogočil nakup zemljišč od lastnikov, ki so jih bili pripravljeni prodati, in nato zemljišča preprodati naseljencem po nizkih cenah. Ta shema je propadla, ko je otoku zmanjkalo denarja za nadaljevanje nakupov. Mnoga od teh zemljišč so bila tudi rodovitna in so bila eden ključnih dejavnikov za ohranjanje gospodarstva otoka princa Edvarda. Konfederacija Od 1. do 7. septembra 1864 je Otok princa Edvarda gostil konferenco v Charlottetownu, ki je bila prvo srečanje v procesu, ki je vodil do Quebeških resolucij in ustanovitve Kanade leta 1867. Otok princa Edvarda je pogoje združitve ocenil kot neugodne in se je leta 1867 uprl pridružitvi ter se odločil, da bo ostal kolonija Združenega kraljestva. Konec šestdesetih let 19. stoletja je kolonija preučila različne možnosti, vključno z možnostjo, da bi postala samostojna dominion, in gostila delegacije iz Združenih držav Amerike, ki so bile zainteresirane za pridružitev Otoka princa Edvarda Združenim državam Amerike. Leta 1871 je kolonija začela graditi železnico Otoka princa Edvarda (PEIR) in zaradi nezadovoljstva britanskega kolonialnega urada začela pogajanja z Združenimi državami Amerike. Leta 1873 je kanadski premier John A. Macdonald, ki si je želel preprečiti ameriški ekspanzionizem in se soočil z motečim vplivom pacifiškega škandala, pogajal o pridružitvi Otoka princa Edvarda Kanadi. Dominionska vlada Kanade je prevzela obsežne železniške dolgove kolonije in se strinjala s financiranjem odkupa zadnjih odsotnih zemljiških lastnikov kolonije, da bi otok osvobodila zakupne pravice in vseh novih priseljencev, ki so vstopili na otok (kar je bilo doseženo s sprejetjem Zakona o nakupu zemljišč iz leta 1875). Otok princa Edvarda je vstopil v Konfederacijo 1. julija 1873. Otok princa Edvarda se zaradi gostiteljstva ustanovnega srečanja Konfederacije, konference Charlottetown, predstavlja kot rojstni kraj Konfederacije, kar obeležujejo številne stavbe, trajekt in Konfederacijski most (zgrajen med letoma 1993 in 1997). Najvidnejša stavba v provinci, ki je bila posvečena temu dogodku, je Konfederacijski center umetnosti, ki ga je deset provincialnih vlad in zvezna vlada podarila prebivalcem otoka Princ Edvard ob stoletnici konference v Charlottetownu. Center stoji v Charlottetownu kot nacionalni spomenik "očetom konfederacije". Center je eno od 22 nacionalnih zgodovinskih najdišč Kanade, ki se nahajajo na otoku Princ Edvard. Geografija Otok princa Edvarda je v zalivu sv. Lovrenca, zahodno od otoka Cape Breton, severno od polotoka Nova Škotska in severovzhodno od New Brunswicka. Njegova južna obala meji na Northumberlandski preliv. Otok ima dve urbani območji in je skupaj najgosteje poseljena provinca v Kanadi. Podnebje Otok ima zmerno morsko podnebje, na katerega močno vpliva okoliški zaliv sv. Lovrenca. Zaradi toplejših voda zaliva St. Lawrence je na splošno milejši od mnogih območij New Brunswicka in Nove Škotske. Podnebje je značilno spremenljivo vreme skozi vse leto; v katerem določene vremenske razmere le redko trajajo dolgo. Julija in avgusta je povprečna dnevna najvišja temperatura na PEI 23 °C; vendar lahko temperatura v teh mesecih včasih preseže 30 °C. V zimskih mesecih januarja in februarja je povprečna dnevna najvišja temperatura -3,3 °C. Otok prejme povprečno letno količino padavin 855 milimetrov in povprečno letno količino snežnih padavin 2,85 metra. Zime so zmerno hladne in dolge, vendar milejše kot v notranjosti, saj so trki hladnega arktičnega zraka in milejšega atlantskega zraka vzrok za pogosta temperaturna nihanja.[17] Podnebje velja za bolj vlažno celinsko kot oceansko, saj zaliv sv. Lovrenca zamrzne, kar odpravi kakršno koli zmernost. Povprečna temperatura januarja je −7 ​​°C. V zimskih mesecih ima otok običajno veliko neviht (ki lahko povzročijo dež in sneg) in snežnih metežev, saj v tem času pogosto prehajajo nevihte iz severnega Atlantika ali Mehiškega zaliva. Spomladanske temperature običajno ostanejo hladne, dokler se morski led ne stopi, običajno konec aprila ali v začetku maja. Geologija Pred 250 in 300 milijoni let so sladkovodni tokovi, ki so tekli iz starodavnih gora, prinašali mulj, pesek in gramoz v območje, ki je danes zaliv sv. Lovrenca. Ti sedimenti so se nabirali in tvorili sedimentni bazen, ki sestavljajo skalno podlago otoka. Ko so se pleistocenski ledeniki pred približno 15.000 leti umaknili, so za seboj pustili ledeniške ostanke, kot je til, ki so prekrili večino območja, ki je kasneje postalo otok. To območje je bilo s celino povezano s pasom kopnega, ko pa se je gladina oceanov zaradi taljenja ledenikov dvignila, je bil ta pas kopnega poplavljen in je nastal otok. Ko se je kopno odbilo od teže ledu, se je otok dvignil in ga dvignil dlje od okoliške vode. Večina skalne podlage na Otoku princa Edvarda je sestavljena iz rdečega peščenjaka, ki je del permske skupine Pictou. Čeprav komercialnih nahajališč mineralov niso odkrili, je raziskovanje zemeljskega plina pod severovzhodnim koncem province v 1940-ih privedlo do odkritja nerazkrite količine plina. Vlada je poročala, da ima otok le 0,08 trilijona kubičnih metrov 'tehnično izkoriščenega' zemeljskega plina. Na otoku princa Edvarda in na morju je bilo izvrtanih dvajset raziskovalnih vrtin za ogljikovodikove vire. Prva poročana vrtina je bila Hillsborough št. 1, izvrtana v pristanišču Charlottetown leta 1944 (prva vrtina na morju na svetu), najnovejša pa New Harmony št. 1 leta 2007. Od ponovnega začetka raziskovanja sredi 1990-ih so bile vse vrtine, ki so pokazale obetavna nahajališča plina, stimulirane s hidravličnim lomljenjem ali frackingom. Vse dejavnosti raziskovanja in izkoriščanja nafte in zemeljskega plina na otoku ureja Zakon o nafti in zemeljskem plinu R.S.P.E.I. 1988, poglavje 0-5, in z njim povezani predpisi in odredbe. Oskrba z vodo Provinca Otok princa Edvarda je za vir pitne vode popolnoma odvisna od podtalnice, saj je decembra 2018 v uporabi približno 305 visokozmogljivih vodnjakov. Ko podtalnica teče skozi vodonosnik, se naravno filtrira. Voda za mesto Charlottetown se črpa iz trinajstih vodnjakov na treh vrtalnih poljih in se distribuira odjemalcem. Odstranjena voda se obnavlja s padavinami. Infrastruktura v Charlottetownu, ki je bila nameščena leta 1888, še vedno obstaja. Zaradi starosti sistema v starejšem delu Charlottetowna se je pojavila zaskrbljenost glede svinčenih cevi. Komunalno podjetje sodeluje s svojimi prebivalci pri programu zamenjave svinca. Leta 1967 je bil v Charlottetownu izveden plebiscit o fluoriranju, prebivalci pa so glasovali za. V skladu s pokrajinsko zakonodajo mora komunalno podjetje svojim prebivalcem vsako leto poročati. Prav tako je treba redno vzorčiti vodo, pregled pa je vključen v vsako letno poročilo. Povodje reke Winter zagotavlja približno 92 odstotkov dnevne oskrbe z vodo v višini 18 tisoč kubičnih metrov (4,8 milijona ameriških galon) za mesto Charlottetown, ki je imelo težave z oskrbo v letih 2011, 2012 in 2013, dokler niso bili nameščeni vodomeri. Vlada je 8. julija 2015 predložila dokument za razpravo o predlaganem zakonu o vodi za provinco. Uporaba podtalnice je bila pod drobnogledom, saj je industrija krompirja, ki vsako leto predstavlja milijardo dolarjev in 50 % prihodkov kmetije, pritiskala na vlado, naj odpravi moratorij na visokozmogljive vodnjake za namakanje. Objava dokumenta za razpravo naj bi sprožila postopek posvetovanja jeseni 2015. Podrobne informacije o kakovosti pitne vode v skupnostih in porečjih otoka Princ Edvard so na voljo na uradni spletni strani pokrajinske vlade. Na njej je povzetek tekočega testiranja pitne vode, ki ga izvajajo analitični laboratoriji otoka princa Edvarda. Na voljo so povprečni rezultati kakovosti pitne vode, podane pa so tudi informacije o naslednjih parametrih: alkalnost; kadmij; kalcij; klorid; krom; železo; magnezij; mangan; nikelj; nitrat; pH; fosfor; kalij; natrij; in sulfat, pa tudi prisotnost pesticidov. Storitve testiranja vode se za različne stranke zagotavljajo prek analitičnih laboratorijev otoka Princ Edvard, ki ocenjujejo v skladu s priporočili Smernic za kakovost pitne vode v Kanadi, ki jih je objavil Health Canada. Rastlinstvo in živalstvo Na otoku Princ Edvard so nekoč živeli losi, medvedi, karibuji, volkovi in ​​druge večje vrste. Zaradi lova in motenj habitatov teh vrst na otoku ni več. Nekatere vrste, ki so pogoste na otoku Princ Edvard, so navadna lisica, kojot, modra šoja in ameriški drozg (Turdus migratorius). Skunki in rakuni so pogoste tujerodne vrste. Med vrstami, ki so ogrožene v P.E.I., so Charadrius melodus, ameriška jegulja (Anguilla rostrata), bobolink (Dolichonyx oryzivorus), mali rjavi netopirj (Myotis lucifugus) in Charadrius melodus. Nekatere vrste so značilne samo za to provinco. Leta 2008 je bila v potopljenem lesu v sladkovodnem potoku na otoku princa Edvarda odkrita nova vrsta askomicete, Jahnula apiospora (Jahnulales, Dothideomycetes). Biskajski kit, ena najredkejših vrst kitov, za katere se je do leta 1994 zdelo, da so redki obiskovalci regij sv. Lawrence, kažejo dramatično povečanje (letne koncentracije so bile odkrite pri Percéju leta 1995, od leta 1998 pa se postopno povečujejo po regijah), od leta 2014 pa je bilo v okolici Cape Bretona do otoka princa Edvarda zabeleženo znatno število kitov, saj so leta 2015 na teh območjih opazili od 35 do 40 kitov. Demografija Po podatkih Statističnega urada Kanade je imela provinca Otok princa Edvarda leta 2025 182.508 prebivalcev. Otok princa Edvarda je z veliko razliko najbolj keltska in še posebej najbolj škotska provinca v Kanadi ter morda najbolj škotski kraj (etnično) na svetu, zunaj Škotske. 38 % otočanov trdi, da imajo škotske korenine, vendar je to podcenjena številka in domneva se, da ima skoraj 50 % otočanov škotske korenine. Če združimo to število z Irci in Valižani, je skoraj 80 % otočanov keltskega porekla, čeprav večina družin živi na Otoku princa Edvarda vsaj dve stoletji. Le malo krajev zunaj Evrope se lahko pohvali s tako homogenim keltskim etničnim ozadjem. Po kanadskem popisu prebivalstva iz leta 2016ref name="auto">»2016 Canadian Census«. Arhivirano iz spletišča dne 16. julija 2022. Pridobljeno 28. avgusta 2020.</ref> je bilo od 139.690 ljudi, ki so se opredelili z etničnim poreklom, 98.615 evropskega porekla, 85.145 pa se je odločilo za poreklo z Britanskih otokov. Največjo etnično skupino sestavljajo ljudje škotskega porekla (36 %), sledijo jim angleški (29 %), irski (28 %), francoski (21 %), nemški (5 %) in nizozemski (3 %) rod. Prebivalstvo Otoka princa Edvarda je večinoma belo; vidnih manjšin je malo. Kitajski Kanadčani so največja vidna manjšinska skupina na Otoku princa Edvarda in predstavljajo 1,3 % prebivalstva province. Skoraj polovica anketirancev se je opredelila kot "kanadski". Po kanadskem popisu prebivalstva leta 2021 je bilo deset najpogosteje govorjenih jezikov v provinci angleščina (149.525 ali 99,36 %), francoščina (19.445 ali 12,92 %), mandarinščina (2940 ali 1,95 %), hindijščina (1660 ali 1,1 %), tagalogščina (1630 ali 1,08 %), pandžabščina (1550 ali 1,03 %), španščina (1425 ali 0,95 %), arabščina (1165 ali 0,77 %), nemščina (1040 ali 0,69 %) in vietnamščina (785 ali 0,52 %). Vprašanje o znanju jezikov omogoča več odgovorov. Upravna delitev Otok princa Edvarda je razdeljen na tri okrožja, ki so se v preteklosti uporabljala kot upravna delitev za provincialno vlado, pred konfederacijo (leta 1873) pa za kolonialno vlado. Danes se okrožja ne uporabljajo več kot upravne meje za provincialno vlado, čeprav jih Statistični urad Kanade še naprej uporablja kot popisne enote za statistične namene pri izvajanju kanadskega popisa prebivalstva. Občinski status na Otoku princa Edvarda imajo mesta, manjše občine, podeželske občine in letoviške občine. Za upravičenost do statusa mesta ali manjše občine morajo biti izpolnjeni določeni kriteriji glede minimalnega ocenjenega števila prebivalcev in skupne vrednosti nepremičnine. Gospodarstvo Kmetijstvo ostaja prevladujoča panoga v gospodarstvu province, tako kot že od kolonialnih časov. Leta 2015 sta kmetijstvo in agroživilska proizvodnja predstavljala 7,6 % BDP province. Otok ima skupno površino 570.000 hektarjev, od tega je približno 240.383 hektarjev očiščenih za kmetijsko rabo. V 20. stoletju so krompir kot tržno rastlino gojili na več kot milijonu akrov kmetijskih zemljišč. Tradicionalno so pridelke gojili po principu rotacije: pogosti primeri so krompir, seno, detelja ali oves, ki so se gojili na enem kosu zemlje v danem trenutku. V zadnjem času se je skupno število kmetij, ki se uporabljajo za krompir, zmanjšalo, vendar je provinca še vedno največji dobavitelj tega pridelka v Kanadi. Provinca trenutno predstavlja četrtino celotne kanadske proizvodnje krompirja, saj letno proizvede približno 1,3 milijarde kilogramov. V primerjavi s tem zvezna država Idaho letno proizvede približno 6,2 milijarde kilogramov, s približno 9,5-krat večjim prebivalstvom. Provinca je pomemben proizvajalec semenskega krompirja, ki ga izvaža v več kot dvajset držav po svetu. Ocenjujejo, da je skupno 70 % zemlje obdelane, 25 % vsega krompirja, pridelanega v Kanadi, pa izvira iz PEI. Predelava zamrznjenega ocvrtega krompirja, zelene zelenjave in jagodičevja je vodilna poslovna dejavnost.ref>Prince Edward Island (P.E.I.). Encyclopædia Britannica Inc. 2013. Arhivirano iz spletišča dne 3. oktobra 2013. Pridobljeno 30. septembra 2013.</ref> Kot zapuščina kolonialne zgodovine otoka provincialna vlada uveljavlja stroga pravila za lastništvo zemljišč nerezidentov, zlasti od sprejetja Zakona o zaščiti zemljišč PEI iz leta 1982. Prebivalci in korporacije so omejeni na največ 400 oziroma 1200 hektarjev. Obstajajo tudi omejitve glede lastništva obal nerezidentov. Nekatere skupine, kot je budistična organizacija Bliss and Wisdom, pa so obtožene izkoriščanja vrzeli v zakonodaji o zaščiti zemljišč za nakup ogromnih količin zemlje. Številne obalne skupnosti v provinci so odvisne od nabiranja školjk, zlasti lova na jastoge, pa tudi od lova na ostrige in gojenja školjk. Gospodarstvo otoka je v zadnjem desetletju znatno zraslo na ključnih področjih inovacij. Letalska in vesoljska industrija, bioznanost, informacijska in komunikacijska tehnologija ter obnovljivi viri energije so bili v središču rasti in diverzifikacije. Samo letalska in vesoljska industrija zdaj predstavlja več kot 25 % mednarodnega izvoza province in je četrta največja industrija na otoku s 355 milijoni dolarjev letne prodaje. Bioznanstvena industrija zaposluje več kot 1300 ljudi in ustvari več kot 150 milijonov dolarjev prodaje. Prodaja gaziranih pijač, kot so pivo in brezalkoholne pijače, v posodah za enkratno uporabo, kot so aluminijaste pločevinke ali plastenke, je bila leta 1976 prepovedana kot okoljski ukrep zaradi zaskrbljenosti javnosti glede smeti. Pivovarne in podjetja za brezalkoholne pijače so se odločila za uporabo steklenic za ponovno polnjenje za svoje izdelke, ki jih je bilo mogoče unovčiti v trgovinah in skladiščih steklenic. Od leta 2015 je mediana družinskega dohodka na otoku princa Edvarda 76.607 USD/leto. Minimalna plača je od 1. oktobra 2024 16,00 USD/uro. Sklici Zunanje povezave Official website of the Government of Prince Edward Island University of Prince Edward Island Digital Historical Archives The Government Prince Edward Island Visitor's Guide PEI info Mi'kmaq Confederacy home page