NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Рідо (канал)

Канал Рідо (англ. Rideau Canal, фр. Canal Rideau) — канал, що сполучає Оттаву і Кінгстон. Це не тільки найстаріший постійно діючий канал в Північній Америці (відкритий в 1832 році), але й один з перших каналів світу, збудованих з розрахунку на парові судна. Канал був збудований на випадок війни з США і продовжує функціювати до наших днів з використанням багатьох початкових споруд. Довжина каналу — 202 км. За нормального режиму роботи, канал може обслуговувати судна довжиною до 27,4 м, шириною до 7,9 м, висотою до 6,7 м. При проходженні суден глибиною занурення більше 1,2 м, потрібно попередньо звернутися в бюро каналу Рідо. Влітку використовується в туристичних цілях. Шлюзи на каналі відкриті з середини травня по середину жовтня. Зимою на каналі Рідо в рамках щорічного фестивалю Вінтерлюд облаштовується гігантська ковзанка довжиною 7,8 км. Його площа дорівнює 900 хокейним полям. Протягом багатьох років ця ковзанка була найдовшою у світі і лише недавно поступилась ковзанці в Вінніпезі (Форкс). У 2007 році канал включений до Список світової спадщини ЮНЕСКО. При цьому особливо звернено увагу на добре збереження первинних шлюзів та інших каналоутворюючих споруд. А ще набагато раніше, у 1925 році канал віднесений до національних історичних місць Канади, причому він став першим місцем з цим статусом в Оттаві. Історія Будівництво каналу Рідо було превентивним заходом, розпочатим військовими після доповіді, що під час війни 1812 США мали намір вторгнутися до британської колонії Верхня Канада через річку Святого Лаврентія. Англійці побудували ряд інших каналів (Ґренвілл, Шут-а-Блондо і Карильйон вздовж річки Оттава) і форти Цитадель-Гілл (Форт Джордж), Цитадель-де-Квебек і Форт-Генрі, щоб перешкодити і стримати будь-яке майбутнє американське вторгнення на канадську територію. Спочатку канал був військовим, оскільки він був призначений для забезпечення надійного постачання та зв'язку маршруту між Монреалем та британською військово-морською базою в Кінгстоні. Канал також служив в комерційних цілях. Каналом було легше користуватися, ніж річкою Святого Лаврентія у зв'язку з серією порогів між Монреалем і Кінгстоном. В результаті, канал Рідо став жвавою торговою артерією від Монреаля до Великих озер. До 1849 року, на порогах річки Святого Лаврентія були збудовані декілька шлюзів, і комерційні вантажовідправники перейшли на цей більш прямий шлях. Галерея Див. також Бенк-стріт (міст) Лор'є-авеню (міст) Міст Макензі Кінга Преторія (міст) Примітки
ГЕС Barrett Chute

ГЕС Barrett Chute – гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись між ГЕС Mountain Chute (вище по течії) та малою ГЕС Calabogie (4 МВт), входить до складу каскаду на річці Мадаваска, правій притоці Оттави (впадає ліворуч до річки Святого Лаврентія, котра дренує Великі озера). В межах проекту річку перед порогом Хай-Фолс перекрили бетонною греблею висотою 28 метрів та довжиною 340 метрів, яка утворила витягнуте по долині річки на 13 км водосховище з площею поверхні 15 км2. Ліворуч від греблі бере початок дериваційний канал довжиною 0,6 км, котрий завершується дамбою висотою 12 метрів та довжиною 110 метрів. Далі ресурс через напірні водоводи довжиною по 0,15 км потрапляє до наземного машинного залу, спорудженого на березі Мадаваски за 1,6 км від греблі. У 1942-му станцію ввели в експлуатацію з двома турбінами типу Френсіс потужністю по 24 МВт, до яких в 1968-му додали дві більш потужні по 62 МВт. Це обладнання працює при напорі у 46,9 метра. Примітки
ГЕС Арнпрайор

ГЕС Арнпрайор – гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись після ГЕС Стьюартвіль, становить нижній ступінь каскаду на річці Мадаваска, правій притоці Оттави (впадає ліворуч до річки Святого Лаврентія, котра дренує Великі озера). В межах проекту річку перекрили бетонною греблею висотою 35 метрів та довжиною 810 метрів, крім того, для закриття сідловини на правобережжі знадобилась допоміжна споруда висотою 18 метрів та довжиною 1100 метрів. Разом вони утримують витягнуте по долині річки на 16 км водосховище з площею поверхні 9,3 км2. Інтегрований у праву частину греблі машинний зал обладнали двома пропелерними турбінами потужністю по 40 МВт, які працюють при напорі у 21,2 метра. Примітки
ГЕС Кемерон-Фолс

ГЕС Кемерон-Фолс — гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись між ГЕС Pine Portage (вище по течії) та ГЕС Alexander, входить до складу каскаду на річці Ніпіґон, яка дренує озеро Ніпіґон та впадає до озера Верхнє (найвище по сточищу серед Великих озер). У районі станції ліву протоку Ніпіґон перекриває гребля завдовжки кілька десятків метрів, а в правій протоці розташувався русловий машинний зал. Ці споруди підняли природний рівень річки на 23 метри, що призвело до затоплення ділянки завдовжки 19 км. У машинному залі в 1920-х роках встановили 6 турбін типу Френсіс потужністю по 9,2 МВт, які використовували напір 22 метри. У 1958-му до них додали ще одну з показником 19 МВт, а станом на середину 2010-х загальна потужність станції після проведених модернізацій досягла 92 МВт. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 110 кВ. Станція працює під дистанційним управлінням з Тандер-Бей. Примітки
ГЕС Маніту

ГЕС Маніту – гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись між ГЕС Ear Falls (17 МВт) та ГЕС Lac Seul (12 МВт) з одної сторони і ГЕС Карібу-Фолс з іншої сторони, входить до складу каскаду на річці Інгліш, яка впадає праворуч до річки Вінніпег (одна з основних приток озера Вінніпег, котре річкою Нельсон дренується до Гудзонової затоки). Інгліш в районі порогів Маніту-Фолс перекрили бетонною греблею висотою 21 метр, створений якою підпір утримує водосховище з об’ємом 354 млн м3. Інтегрований у праву частину греблі машинний зал обладнали п’ятьма турбінами потужністю по 14,4 МВт. Станція управляється дистанційно з диспетчерського центру у Тандер-Бей. Примітки
ГЕС Обрі-Фолс

ГЕС Обрі-Фолс — гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись перед ГЕС Веллс (та резервною ГЕС George W. Ryner), становить верхній ступінь каскаду на річці Міссіссагі, яка впадає у північну частину озера Гурон. У межах проекту річку перед водоспадом Aubrey Falls перекрили греблею з насипної та бетонної ділянок (остання призначена для перепуску води, що надає можливість періодично відновлювати діяльність водоспаду для його перегляду туристами). Утворений цією спорудою підіпр дозволив спрямувати ресурс до затоки, що витягнулась по лівобережжю на 0,4 км в обхід водоспаду та завершується бетонною греблею висотою 53 метри та довжиною понад 0,3 км. Біля підніжжя останньої розташований машинний зал станції, обладнаний двома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 162 МВт, які при напорі у 55 метрів забезпечують виробництво 167 млн кВт-год електроенергії на рік. При тому, що об'єм водосховища греблі Aubrey Falls становить 60 млн м3, безпосередньо вище від нього знаходиться значно більша водойма, котра накопичує ресурс в інтересах всього каскаду — Роккі-Ісланд-Лейк. Зведена у вузькій ущелині бетонна гребля висотою 21 метр створила резервуар з площею поверхні 17,5 км2 та об'ємом 392 млн м3. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
ГЕС Стьюартвіль

ГЕС Стьюартвіль – гідроелектростанція у канадській провінції Онтаріо. Знаходячись між малою ГЕС Calabogie (4 МВт, вище по течії) та ГЕС Arnprior, входить до складу каскаду на річці Мадаваска, правій притоці Оттави (впадає ліворуч до річки Святого Лаврентія, котра дренує Великі озера). В межах проекту річку перекрили бетонною греблею висотою 63 метри та довжиною 440 метрів, яка утворила витягнуте по долині річки на 21 км водосховище з площею поверхні 4,5 км2. Пригреблевий машинний зал ввели в експлуатацію у 1948-му з трьома гідроагрегатами загальною потужністю 66 МВт. В 1969-му до них додали ще два, що довело потужність станції до 182 МВт. Турбіни ГЕС працюють при напорі у 45,5 метра. Примітки
Lennox Generating Station

Lennox Generating Station is a natural gas- and fuel oil-fired power station in Lennox and Addington County, Ontario, Canada. Owned and operated by Ontario Power Generation, it is situated on Highway 33 on the north shore of Lake Ontario, 2 miles (3.2 km) west of Bath, Ontario. It is the largest natural gas power station in Canada by installed capacity. In the 1970s, Lennox was a solely oil-fired plant in an era of rising oil prices. Oil is delivered by tanker cars via a spur of the Montreal-Kingston-Toronto CN Rail line. From 1982 to 1987 the plant was placed in reserve to surplus power in Ontario. In 1997, the plant was converted to operate with either heavy oil or natural gas. In 2008, the plant obtained regulatory approval for an ozone generation system to control zebra mussel fouling of service water intake pipes. As of 2007, Lennox represented 50% of Ontario installed generation capacity east of the Toronto zone. When operating at full capacity, the plant claims to be the largest user of natural gas in Ontario. The facility is operated solely at times of peak load; the base load for the Ottawa-Toronto region is supplied by Pickering and Darlington stations in Durham Region and by an asynchronous interconnection with Hydro-Québec which has served Ottawa since 2010. It is common to operate on natural gas during the summer season and switch to oil in the winter, when demand is high for gas. Description The Lennox Generating Station consists of: 4 535 MW units 2 smokestacks - each 650 feet (200 m) tall. In 2012, Ontario's government announced an additional 900-megawatt TransCanada Energy natural gas plant (ultimately called the Napanee Generation Station) to be built at the Lennox Generating Station site; the project was originally planned for Oakville, Ontario but the location was changed in 2010 as part of a controversial government decision to relocate it and another gas-fired power plant. While estimates vary, the additional costs to transport natural gas eastward and generated power westward are expected to represent hundreds of millions of dollars over the lifetime of the new generation plant; one report claims $675 million. The relocation of this proposed plant, and another proposed for Mississauga but displaced to Sarnia's Lambton Generating Station, were key political issues in 2011 and 2014 Ontario elections. As of 2012, the site employed 160 people; an additional 25 permanent jobs will be added as a result of the 900MW expansion. Emissions *Calculated figures for CO2e are rounded to the nearest tonne. See also List of largest power stations in Canada List of tallest structures in Canada References
Leslie Street Spit

Le Leslie Street Spit, ou officiellement Outer Harbour East Headland, est un cordon littoral artificiel situé à Toronto, en Ontario, au Canada. Description Il s'étend de l'est de la ville vers le sud-ouest jusqu'au lac Ontario. Il mesure environ cinq kilomètres de long et constitue la partie sud de la rue Leslie. Il est le résultat de cinq décennies de remblayage du lac par l'administration portuaire de Toronto. En effet, conçu comme une extension du port de Toronto, il est devenu une zone récréative avec un effort de naturalisation. Une grande partie de la zone est classée zone écologiquement sensible (en) et reconnue comme zone importante pour la conservation des oiseaux. Cette zone est nommée « parc Tommy Thompson » depuis 1985 en l'honneur du fonctionnaire Tommy Thompson (en). Son nom commun est techniquement incorrect, car il ne s'agit pas d'une cordon littoral (spit), mais les Torontois n'utilisent presque jamais le nom officiel. Liens externes Site officiel Ressource relative à la géographie : BirdLife International Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Leslie Street Spit » (voir la liste des auteurs). Portail de Toronto Portail de l'ornithologie Portail des espaces verts
Leslie Street Spit

A Leslie Street Spit (nome oficial: Outer Harbour East Headland) é uma península artificial, de cinco quilômetros de comprimento, localizada no litoral de Toronto com o Lago Ontário. A Leslie Street Spit foi criado com o intuito de fornecer um quebrar-ondas para a baía do porto da cidade, onde se esperava uma grande expansão, por causa do possível aumento do tráfego de navios após a abertura do Canal Marítimo de São Lourenço, durante o final da década de 1950. A necessidade de expansão do porto de Toronto nunca materializou-se, e Leslie Street Spit passou a servir desde então como uma área verde de Toronto. O trânsito de veículos de combusão não é permitido na península. Embora o nome oficial da Leslie Street Spit seja Outer Harbour East Headland, a grande maioria da população de Toronto utiliza o primeiro termo. East Headland recebeu o seu famoso nome por causa do fato que a principal via de transporte que corre ao longo da península é uma extensão da Leslie Street. A Leslie Street Spit passou a servir como o principal local de dejetos de prédios sendo construídos na cidade, o que acarretou sua expansão. Projetos que fariam da Leslie Street Spit uma área residencial e comercial receberam grande oposição durante as décadas de 1960 e 1970, e organizações ambientais conseguiram com sucesso fazer com que a Leslie Street Spit, onde um pequeno, mas diverso, ecossistema floresceu, continuasse uma área verde próxima ao centro financeiro da cidade. Durante a década de 1980, a cidade decidiu fazer da Leslie Street Spit uma área turística. Atualmente, o norte da Leslie Street Spit é um imenso parque (o segundo maior da cidade em área, atrás apenas do Rouge Park), o Tommy Thompson Park. A cidade planeja integrar o restante da península ao parque. Atualmente, podem ser encontrados na Leslie Street Spit mais de 290 espécies de aves migratórias, fazendo com que a península fosse considerada uma área de importância global por associações aviárias canadenses, que é atualmente um dos ponto turístico de Toronto, e um famoso ponto de recreação na cidade, mesmo estando aberta ao público apenas nos finais de semana, uma vez que a península ainda está em construção.
Lester B. Pearson Building

The Lester B. Pearson Building is an office building in Ottawa, Ontario, Canada. It is located at 125 Sussex Drive in the Lower Town neighbourhood and currently serves as the headquarters of Global Affairs Canada. It was officially opened on 1 August 1973 by Queen Elizabeth II. It is named after Lester B. Pearson, former Prime Minister of Canada and external affairs minister which has earned it the nickname "Fort Pearson". The building was designed by the Toronto-based architectural firm of Webb Zerafa Menkes and is described as "late modern with an influence of Brutalism". The building consists of four "towers" ranging from 4 to 10 storeys, of which three are interconnected from the first to the fifth floor. In 2013, the Department of Public Works and Government Services designated the office complex a Federal Heritage Building for its "historical associations, and its architectural and environmental values". In 2019, work began towards renovating the building, with major changes being made to both the interior and exterior. Walls will be torn down and individual offices removed in favour of a new activity-based working model. The project is estimated to cost $700 million and is scheduled to be completed in 2028. References
Lewiston–Queenston Bridge

Die Lewiston–Queenston Bridge, auch Queenston–Lewiston Bridge genannt, ist eine Straßenbrücke zwischen Kanada und den Vereinigten Staaten, die die amerikanische Stadt Lewiston (New York) im Bundesstaat New York mit dem kanadischen Ort Queenston in der Provinz Ontario auf der anderen Seite des Niagara River verbindet. Die Lewiston–Queenston Bridge wurde gebaut, als die etwa 1,1 km flussabwärts gelegene zweite Lewiston–Queenston Suspension Bridge dem Verkehr nicht mehr gewachsen war. Sie ist neben der Peace Bridge die einzige Brücke über den Niagara River, die für Schwerlastverkehr zugelassen ist, da die Rainbow Bridge nur von Pkw benutzt werden darf. Sie überquert außer dem Fluss auch den Niagara Parkway auf der kanadischen Seite und den Robert Moses Parkway auf der amerikanischen Seite. An den beiden Enden der Brücke befinden sich ausgedehnte Plazas für die Grenzabfertigung. Maut wird nur in Richtung Kanada kassiert. Es gibt zwar keine NEXUS-Grenzabfertigung, aber einen NEXUS-Fahrstreifen in Richtung USA. Die Brücke hat fünf Fahrstreifen, aber keine Gehwege. Der mittlere Fahrstreifen kann je nach Bedarf für die eine oder andere Richtung freigegeben werden. Sie wird von der Niagara Falls Bridge Commission betrieben. Die Lewiston–Queenston Bridge ist die letzte Brücke über den Niagara River vor seiner Mündung in den Ontariosee. Etwa einen Kilometer flussaufwärts befinden sich zwei fast gegenüberliegende Kraftwerke, das Kraftwerk Robert Moses Niagara der New York Power Authority und das kanadische Kraftwerk Sir Adam Beck. Technische Einzelheiten Die Lewiston–Queenston Bridge wurde von Hardesty & Hanover geplant, demselben Ingenieurbüro, das 21 Jahre zuvor die Rainbow Bridge unter ihrem damaligen Namen Wadell & Hardesty entworfen hatte. Sie ist zwar keine direkte Kopie der älteren Brücke, hat aber ähnliche Abmessungen und sieht fast genauso aus. Der Bau begann am 2. November 1960; am 1. November 1962 wurde die Brücke dem Verkehr übergeben. Die Lewiston–Queenston Bridge ist eine eingespannte Stahl-Bogenbrücke mit aufgeständerter Fahrbahn. Das gesamte Brückenbauwerk einschließlich der Vorbrücken über die beiden Straßen ist 488 m (1600 ft) lang. Das Brückendeck der Bogenbrücke ist zwischen den Dehnungsfugen über den äußeren Stützen 315 m (1035 ft) lang. Die Fundamente dieser Stützen bilden zusammen mit den auskragenden Kämpfern einen großen Betonblock. Die Spannweite des Brückenbogens ist daher mit 305 m (1000 ft) etwas kürzer als das Brückendeck. Der Brückenbogen besteht aus zwei stählernen Hohlkästen mit einer Bauhöhe von 4 m, die durch Dreiecksverbände gegeneinander ausgesteift sind. Die Oberkante des Brückendecks befindet sich 113 m über dem Wasser des Flusses. Weblinks The Third Queenston-Lewiston Steel Arch Bridge auf Bridges Over Niagara Falls Lewiston-Queenston Bridge auf Highest Bridges.com Lewiston–Queenston Bridge. In: Structurae Einzelnachweise
Lewiston-Queenston Bridge

Il Lewiston-Queenston Bridge, noto anche come Queenston-Lewiston Bridge, è un ponte che attraversa la gola del fiume Niagara, appena a sud della scarpata del Niagara. Il ponte, inaugurato ufficialmente il 1º novembre 1962, collega gli Stati Uniti d'America e il Canada. Inizia dall'Interstate 190 nella città di Lewiston, nello Stato di New York, e termina all'Autostrada 405 nella località di Queenston, nell'Ontario. Il Lewiston-Queenston Bridge condivide alcune caratteristiche con il Rainbow Bridge, che collega le cascate del Niagara ed è stato progettato da Richard (Su Min) Lee. Sul ponte si trovano due dogane, una dal lato statunitense e un'altra dal lato canadese. Inoltre, sono anche presenti due duty-free shop. Il ponte non è a utilizzo pedonale, ma è presente un servizio taxi autorizzato. Le bandiere del Canada e degli Stati Uniti sventolano nel punto medio sul lato sud del ponte. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lewiston-Queenston Bridge Collegamenti esterni (EN) Lewiston-Queenston Bridge, su Structurae.
Ambasadorowie Francji w Kanadzie

Lista ambasadorów Francji w Kanadzie, obecny adres ambasady to Promenade Sussex 42 Ottawa. 1928-1945 Jean Knight (1928-) Charles-Arsène Henry (1930–1934) Raymond Brugère (1934-1937) Robert de Dampierre (1937-1940) René Ristelhueber (1940-1942) Philippe Pierrenne (1942 -) Gabriel Bonneau (1943-) 1945–2010 Jean de Hauteclocque (1945- 1948). Francisque Gay (1948–1949) Hubert Guérin (1949-1955) Francis Lacoste (1955-1962) Raymond Bousquet (1962-1965) François Leduc (1965-1968) Pierre Siraud (1968–1972) Jacques Viot (1972-1977). Xavier Daufresne de la Chevalerie (1977–1979). Pierre Maillard (1979–1981) Jean Beliard (1981–1984). Jean-Pierre Cabouat (1984–1987). Philippe Husson (1987–1989). François Bujon de l’Estang (1989). Alfred Sieffer-Gaillardin (1 IV 1992). Loïc Hennekinne (3 IV 1997). Denis Bauchard (9 IX 1998). Philippe Guelluy (2002–2004) Daniel Jouanneau (2004–2008) François Delattre (2008– )
Frankrikes ambassad i Ottawa

Frankrikes ambassad i Ottawa är Frankrikes primära diplomatiska representation i Kanada. Sedan 1938 ligger ambassaden i ett art-decoinspirerat hus i Ottawa. Ambassaden Frankrike öppnade sin första beskickning i Kanada 1928 och 10 år senare byggdes det nuvarande huset i Ottawa. Huset ligger granne med den kanadensiska premiärministerns residens. Förutom ambassaden har Frankrike generalkonsulat i Montréal, Québec, Toronto, Vancouver och Moncton. Ambassadören Frankrikes ambassadör i Kanada är sedan 2008 François Delattre. Delattre har tidigare bland annat varit fransk generalkonsul i New York och arbetat i dåvarande presidenten Jacques Chiracs utrikespolitiska grupp med ansvar för hanteringen av inbördeskriget i Bosnien samt som rådgivare åt Alain Juppé under hans tid som utrkesminister 1993-95. Se även Frankrikes diplomatiska beskickningar Referenser Externa länkar Frankrikes ambassad i Ottawa (franska)(engelska)
Lillian Massey Building

The Lillian Massey Building is a Neoclassical building located in Downtown Toronto. It is situated on the St. George campus of the University of Toronto at the southeast corner of Queen's Park and Bloor Street along the Mink Mile and across from the Royal Ontario Museum. It was designed by architect George Martell Miller (1855–1933) and built between 1908 and 1912 for the University of Toronto's Household Science program created by Lillian Massey Treble, daughter of wealthy Canadian business man, Hart Massey. It presently houses the offices of the University of Toronto's Department of Classics and Centre for Medieval Studies and the offices of the University of Toronto's Division of University Advancement. Part of the building previously housed Club Monaco’s flagship retail store until 2021. Architecture Designed by George Martell Miller in the Neoclassical style, the building features Indiana Limestone facades with columns topped with Ionic capitals. There are several pediments including one supported by columns forming the grand portico fronting Queen's Park. The interior of the University of Toronto part of the building has been kept almost unchanged, featuring marble tile flooring and finishes, while the Club Monaco interiors were modified to fit the needs of a retail store. Fort Architects renovated the interior of Club Monaco's part of the building with drywall and hardwood flooring before installing shelves. The original underground pool was covered by a false floor to house the men's section of the store. Landscaping was kept to a minimum as tree planters were used in front of the Club Monaco facade to frame its entrance. References
Lime Island State Recreation Area

Lime Island State Recreation Area is a 980 acres (400 ha) undeveloped state park in the U.S. state of Michigan. The recreation area is located on Lime Island in the St. Marys River near its mouth. The park has no facilities except 5 primitive boat-in campsites. The park was purchased in 1982 and managed by the state's Forest Management Division until it was transferred to the Parks Department in 2011, becoming the 99th park unit. Lime Island contains historic sites from its history as summer camps of Woodland Indians, a lime kiln site, ship bunkering site, and a resort. Lime Island was one of the state forest campgrounds slated to be shut down due to funding cuts until it was transferred to the park program. The island has occasional moose and black bear. Hunting, hiking and fishing are allowed in the park. Notes References External links Lime Island State Recreation Area, Michigan Department of Natural Resources, 2012