Rideaujev prekop

Rideaujev prekop je 202 kilometra dolg prekop, ki povezuje reko Ottawo pri Ottawi z reko Cataraqui in Ontarijskim jezerom pri Kingstonu v Ontariu v Kanadi. Njegovih 46 zapornic dvigne čolne iz reke Ottawe 83 metrov gorvodno vzdolž reke Rideau do jezer Rideau in od tam se spusti 50 metrov dolvodno vzdolž reke Cataraqui do Kingstona. Rideaujev prekop je bil odprt leta 1832 za komercialni ladijski promet. Tovorni promet se je sčasoma preselil na železnice in morsko pot sv. Lovrenca, vendar prekop še danes uporabljajo za rekreacijsko plovbo, ki jo od maja do oktobra upravlja Parks Canada. Je najstarejši neprekinjeno delujoči kanalski sistem v Severni Ameriki in je na Unescovem seznamu svetovne dediščine. Toponimija Ime je dobil po reki Rideau, ki je bila nato poimenovana po slapovih Rideau. Ime Rideau, francosko za 'zaveso', izhaja iz videza slapov, podobnih zavesi, kjer se združijo z reko Ottawo. Zgodovina Načrtovanje Po vojni leta 1812 so bile prejete informacije o načrtih Združenih držav Amerike, da bi iz severnega dela zvezne države New York napadle britansko kolonijo Zgornja Kanada po reki sv. Lovrenca. To bi prekinilo življenjsko žilo med Montréalom in pomembno pomorsko oporiščem v Kingstonu. Da bi se v prihodnosti zaščitili pred takim napadom, so Britanci začeli graditi ali krepiti številne obrambne objekte, vključno s Citadel Hill v Halifaxu, La Citadelle v mestu Quebec in Fort Henry v Kingstonu. Da bi zagotovili varen prehod vojaških plovil med Montrealom in Kingstonom, je bila načrtovana pot, ki bi se od Montreala nadaljevala proti zahodu, po reki Ottawi do ustja reke Rideau, kasneje na mestu Bytown (danes Ottawa), nato pa proti jugozahodu preko vrste kratkih kanalov, ki povezujejo naravna vodna telesa (reke in jezera) s Kingstonom, ki je ob Ontarijskem jezeru. Rideau bi skupaj s krajšimi prekopi pri Grenvilleu, Chute-à-Blondeauju in Carillonu tvoril zadnji del te poti, da bi se izognili brzicam in drugim nevarnostim na poti. Del poti Rideau te varne vojaške oskrbovalne poti od Montreala do Kingstona je leta 1783 prvič pregledal poročnik Gershom French, ne kot kanalsko pot, temveč kot potencialno območje za naselbino lojalistov. Takrat ni bilo vodne povezave s Kingstonom. Pot, dolgo uporabljena avtohtona vodna pot, je vodila od slapov Rideau navzgor po reki Rideau do jezera Rideau, čez razvodje pri Newboru in v spodnja jezera Rideau, nato pa preko reke White Fish (zdaj potopljene) do spodnjega jezera Beverley in nato po reki Gananoque do reke sv. Lovrenca. Prvo geodetsko meritev za traso prekopa je leta 1816 opravil sir Joshua Jebb. Jebb, takrat mladi 22-letni kraljevi inženir, je izmeril glavno pot mimo jezer Rideau in tudi bližnjico od ustja potoka Irish Creek na reki Rideau do zaliva Morton, kjer bi se vrnila na glavno pot Rideau. V času Jebbovega pregleda je bila zaradi poplav, ki so jih povzročili mlinski jezovi pri slapovih White Fish (današnji Morton) in Round Tailu (severno od Upper Brewers), vzpostavljena vodna povezava s Kingstonom, ki so poplavili prej neplovno območje, poplavno ravnico Cranberry. Jebbov predlog bližnjice je postal znan kot pot Irish Creek in to je bila pot, ki jo je Jebb priporočil v svojem poročilu. Naslednji pregled poti Rideau, ki ga je opravil civilni geodet Samuel Clowes (1823–24), je zavrnil pot Irish Creek, deloma zato, ker je vsebovala 8 km dolg kopenski odsek. Clowesova prednostna pot je bila mimo jezer Rideau, saj je bil vrh predlaganega prekopa, čeprav daljša pot, vodna površina (jezero Rideau). Leta 1819 je Charles Lennox, 4. vojvoda Richmondski, ki je bil vrhovni guverner Britanske Severne Amerike, načrtoval pregled načrtovane poti za prekop. Vendar pa je Richmonda ugriznila lisica in je umrl v naselju blizu Richmonda, potem ko je imel simptome stekline. Richmond je že prej prepričal vojvodo Wellingtonskega, takratnega generalnega poveljnika oboroževalnih sil, naj se zanima za projekt. 1. marca 1819 je Wellington napisal memorandum, v katerem je med drugim zagovarjal gradnjo Rideaujevega prekopa kot del obrambnega sistema Kanade. Ko je bil podpolkovnik John By leta 1826 po upokojitvi premeščen iz pokoja, da bi postal nadzorni inženir za projekt Rideaujevega prekopa, je imel tako raziskavo poročnika Joshue Jebba iz leta 1816 kot raziskave in predloge za kanal Samuela Clowesa iz let 1823–24. Ker je Clowes zavrnil Jebbovo bližnjico Irish Creek, je polkovnik By upošteval le pot čez jezera Rideau. Gradnja Gradnjo prekopa je nadzoroval podpolkovnik John By iz Kraljevega inženirskega korpusa. Zasebni izvajalci, kot so bodoči podjetnik v rafiniranju sladkorja John Redpath, Thomas McKay, Robert Drummond, Thomas Phillips, Andrew White in drugi, so bili odgovorni za večino gradnje, večino dejanskega dela pa so opravili tisoči irskih, škotskih in francosko-kanadskih delavcev. Polkovnik John By se je odločil, da bo ustvaril sistem prekopov z uporabo jezov za dvig gladine vode in potopitev brzic namesto gradnje novih prekopov okoli njih. To je bil boljši pristop, saj je zahteval manj delavcev, bil je stroškovno učinkovitejši in bi ga bilo lažje zgraditi. Dela na prekopu so se začela jeseni 1826 in so bila končana spomladi 1832. Prvi popoln prehod s parnikom Roberta Drummonda, Rideau (znan tudi kot Pumper), je 22. maja 1832 zapustil Kingston s polkovnikom Byjem in družino na krovu, v Bytown pa je prispel 29. maja 1832. Končni stroški gradnje prekopa so znašali 822.804 funtov, ko so bili obračunani vsi stroški, vključno z nakupom zemljišča (januar 1834). Zaradi nepričakovanih prekoračitev stroškov so Johna Byja odpoklicali v London in upokojili; za svoj izjemen dosežek ni prejel nobenih pohval ali priznanj. Komercialna uporaba Od dokončanja prekopa ni bilo nadaljnjih vojaških spopadov med Kanado in Združenimi državami. Čeprav Rideau ni bil uporabljen v obrambne namene, je imel ključno vlogo v zgodnjem razvoju Kanade in je spodbujal ladijski promet, trgovino in naselitev Zgornje Kanade s strani več deset tisoč priseljencev. Prekop je bil zaradi znatnih brzic v reki med Montrealom in Kingstonom lažji za plovbo kot reka sv. Lovrenca. Posledično je Rideaujev prekop postal prometna trgovska arterija med Montrealom in Velikimi jezeri. V tem obdobju ga je uporabljalo tudi več deset tisoč priseljencev z Britanskega otočja, ki so se proti zahodu usmerili v Zgornjo Kanado. Bil je glavna pot za prevoz težkega blaga (les, minerali, žito) iz kanadskega zaledja na vzhodu v Montreal. Vsako leto so po Rideauju prepeljali na stotine barž blaga; leta 1841 je na primer Rideaujev prekop uporabljalo približno 19 parnikov, 3 barže na lastni pogon in 157 barž brez motorja ali vlečnih barž. Prekop je moral konkurirati Eriejskemu prekopu skozi zvezno državo New York. Nekatere pošiljke, ki bi morda prihajale iz vzhodnega Kingstona, so bile namesto tega prepeljane na nasprotno stran reke sv. Lovrenca v Oswego v New Yorku. Tam so potovale po prekopu Oswego, da bi dosegle Erie in prek reke Hudson do tržnic v New Yorku. Poslovneži v Kingstonu so preučevali to vprašanje. Razmišljali so o gradnji še enega prekopa do jezera Simcoe in naprej do reke French in zaliva Georgian Bay, s čimer bi omogočili promet po zgornjih Velikih jezerih, da bi uporabljal prekope vse do Montreala in se izognil ladijskemu prometu skozi celoten jezerski sistem. Ta načrt se je sčasoma razvil v vodno pot Trent-Severn. Prvotno je bila predvidena kot vojaška pot, vendar ni bila nikoli zgrajena. Preprostejši načrt je bil, da bi se trasa izognila nevarnim delom sv. Lovrenca, da bi omogočili neposredno ladijski promet iz Kingstona v Montreal, in to se je kmalu začelo. Do leta 1849 so bile brzice sv. Lovrenca plovne z vrsto zapornic, komercialni ladjarji pa so hitro prešli na to bolj neposredno pot. Komercialna uporaba Rideauja se je večinoma končala po odprtju železnice Prescott in Bytown decembra 1854. Zagotavljala je hitrejšo storitev kot ladijski promet po prekopu. Nadaljnja dela za izboljšanje neposredne poti so se nadaljevala vzdolž reke sv. Lovrenca. V 1950-ih je bila razvita kot sedanja morska pot sv. Lovrenca, ki je oceanskim ladjam omogočala dostop do Velikih jezer. Trenutna uporaba Po prihodu železniških prog v Ottawo je bil prekop večinoma uporabljen za rekreacijska plovila. Uvedba izvenkrmnega motorja je privedla do povečanja števila majhnih rekreacijskih plovil in vse večje uporabe celinskih plovnih poti, kot sta Rideau in Trent-Severn. Danes je Rideau del Velike zanke, glavne vodne poti, ki povezuje veliko območje vzhodnih Združenih držav Amerike in Kanade. Smrti med gradnjo Med gradnjo prekopa je umrlo kar tisoč delavcev. Večina smrti je bila posledica bolezni, predvsem zapletov malarije (P. vivax), ki je bila endemična v Ontariu na območju razširjenosti komarja Anopheles in drugih bolezni tistega časa. Nesreče so bile za projekt te velikosti dokaj redke; leta 1827 je bilo zabeleženih sedem nenamernih smrti. Za vsako nenamerno smrt so bile opravljene preiskave. Umrli moški, ženske in otroci so bili pokopani na lokalnih pokopališčih, bodisi na grobiščih v bližini delovišč bodisi na obstoječih lokalnih pokopališčih. Za delavce so bili opravljeni pogrebi, grobovi pa so bili označeni z lesenimi oznakami (ki so od takrat zgnili, kar je vodilo do napačnega prepričanja, da so bili delavci pokopani v neoznačenih grobovih). Nekateri mrtvi ostajajo neidentificirani, saj niso imeli znanih sorodnikov v Zgornji Kanadi. Ob prekopu so bili postavljeni spomeniki, nazadnje spomeniki Keltski križ v Ottawi, Kingstonu in Chaffeys Locku. Prvi spomenik na Rideaujevem prekopu v čast smrti med delovno silo sta leta 1993 postavila Delavski svet Kingstona in okrožja ter Fundacija za dediščino Ontaria v Kingston Millsu. Danes so za javnost odprta tri pokopališča iz obdobja prekopa: Chaffeyjevo pokopališče in zid spomina pri Chaffeyjevi zapornici – to pokopališče se je uporabljalo od leta 1825 do konca 19. stoletja; Kraljevo pokopališče sapperjev in rudarjev (prvotno imenovano Vojaško in civilno pokopališče, nato pa Staro prezbiterijansko pokopališče) v bližini Newbora – uporabljalo se je od leta 1828 do 1940-ih; in pokopališče McGuigan v bližini Merrickvilla – uporabljalo se je od začetka 19. stoletja (okoli 1805) do konca 1890-ih. Priznanja Rideaujev prekop je bil leta 1925 razglašen za nacionalno zgodovinsko območje, naslednje leto pa je bil označen z zvezno ploščo, nato pa ponovno leta 1962 in 2013. Prekop je bil upodobljen na poštnih znamkah, ki jih je izdala Kanadska pošta. Dve znamki za 45 centov – »Kanal Rideau, poletno čolnarjenje pri slapovih Jones«[28] in »Kanal Rideau, zimsko drsanje ob parlamentu« – sta bili izdani 17. junija 1998 v okviru serije Kanali in rekreacijske destinacije. Znamki sta oblikovala Carey George in Dean Martin na podlagi slik Vincenta McIndoeja. Leta 2014 se je kanal pojavil na mednarodni znamki za 2,50 dolarja kot del kompleta Kanadske pošte v čast območjem svetovne dediščine. Ista zasnova je bila ponovljena na domači znamki iz leta 2016. Leta 1993 se je kanadsko združenje British Waterways and Parks Canada strinjalo, da kanal združi s Kaledonskim prekopom na Škotskem. Leta 2000 je bila vodna pot Rideau razglašena za reko kanadske dediščine zaradi njenih izjemnih zgodovinskih in rekreacijskih vrednosti. Leta 2007 je bila vpisana na seznam svetovne dediščine UNESCO, saj je bila prepoznana kot delo človeškega ustvarjalnega genija. Kanal Rideau je bil prepoznan kot najbolje ohranjen primer kanala za ohlapno vodo v Severni Ameriki, ki v velikem obsegu prikazuje uporabo evropske tehnologije ohlapne vode v Severni Ameriki. Je edini kanal iz velike severnoameriške dobe gradnje kanalov v začetku 19. stoletja, ki še vedno deluje vzdolž svoje prvotne linije, pri čemer je večina prvotnih struktur nedotaknjenih. Prepoznan je bil tudi kot obsežen, dobro ohranjen in pomemben primer kanala, ki je bil uporabljen v vojaške namene, povezane s pomembno fazo v človeški zgodovini – bojem za nadzor nad severom ameriške celine.[27] Odbor za arheološka in zgodovinska najdišča Ontaria je na zapornici Jones Falls postavil ploščo v spomin na podpolkovnika Johna Byja, kraljevega inženirja, nadzornega inženirja, odgovornega za gradnjo kanala Rideau. Plošča označuje 198 km dolg kanal Rideau, zgrajen kot vojaška pot in vkljujuje 47 zapornic, 16 jezer, dve reki in 110 m dolg in 18,3 m visok jez pri slapovih Jones (jem Jones Falls), ki je bil dokončan leta 1832. Druge plošče kanala, ki jih je postavil Ontario Heritage Trust, so v Kingston Mills, Smiths Falls, in Rideau Lakes. Vodna pot 202 kilometra Rideaujevega prekopa vključuje odseke rek Rideau in Cataraqui ter več jezer, vključno s Spodnjim, Zgornjim in Velikim jezerom Rideau. Približno 19 km poti je umetne. Naselja vzdolž vodne poti so Ottawa, Manotick, Kars, Burritts Rapids, Merrickville, Smiths Falls, Rideau Ferry, Portland, Westport, Newboro, Seeleys Bay in Kingston. Naselja, ki so povezana s plovnimi vodnimi potmi s prekopom, sta Kemptville in Perth. Od prve svetovne vojne in izgradnje obsežnejših železniških prog v podeželski Ontario Rideaujev prekop uporabljajo le rekreacijska plovila. Potovanje skozi sistem prekopa z motornim čolnom v eno smer traja 3–5 dni. Izleti s čolnom po prekopu so na voljo v Ottawi, Kingstonu, Merrickvillu in Chaffeys Locku. Križarka upravlja ladjo Kawartha Voyageur. Rekreativni čolnarji jo lahko uporabljajo za potovanje med Ottawo in Kingstonom. Večina zapornic je še vedno ročno upravljanih. Ob prekopu je skupno 45 zapornic na 23 postajah, poleg tega pa sta dve zapornici (zapornici 33 in 34) na vhodu v prekop Tay (ki vodita v Perth). Nadmorska višina med reko Ottawo in njenim vrhom pri zgornjem jezeru Rideau je 83 metrov, višinska razlika od zgornjega jezera Rideau do jezera Ontario pa je 50 metrov. Poleg tega so ob vodni poti štiri blokade in nekaj od prvotnih 16 obrambnih rezidenc upraviteljev zapornic. Prvotna stavba komisariata in temelji barak kraljevih inženirjev ostajajo na postaji zapornice Ottawa. Vodna pot je dom številnim vrstam ptic, plazilcev, dvoživk, sesalcev in rib. V letih 1973–74 je bila nekaj deset metrov severno od prvotnega pregradnega dela treh zapornic (zapornice 28–30) zgrajena nova kombinirana zapornica Smiths Falls, 29a. Prvotne zapornice so bile zaobidene, vendar so ostale na mestu. Zapornice Rideaujev prekop uporablja sistem zapornic, ki še vedno v celoti deluje. Vrata, ki spuščajo čolne v zapornice in iz njih, trajajo približno 12–15 let. Ko je bil prekop zgrajen, so vrata na mestih zapornic izdelali tesarji in kovači, trenutno pa jih izdelujejo v Smiths Fallsu v Ontariu in včasih traja do dva meseca, da se zgradijo vrata. Vrata, ki se uporabljajo na Rideaujevem prekopu, so izdelana iz duglazije in so oblikovana v obliki poševnice, da se zagotovi tesno tesnjenje zaradi vodnega tlaka. Povprečen dvig zapornice v Rideaujevem prekopu porabi 1,3 milijona litrov (1300 m3) vode. Stavbe za zaščito prekopa Med letoma 1826 in 1832 so bile zgrajene štiri stavbe za zaščito kanala, ki je bil pod nadzorom britanskih sil: hiša Merrickville – na kratko uporabljena med uporom leta 1837, postala je rezidenca za zaporniškega upravitelja, zgornje nadstropje je bilo odstranjeno leta 1909 in obnovljeno leta 1960 kot muzej hiša Kingston Mills – uporabljena v letih 1837–1838, nato razširjena za uporabo kot rezidenca, leta 1909 je bila narejena še več predelav in v 1960-ih obnovljena v postavitev iz leta 1830 hiša Newboro – zgrajena s strani britanskega oddelka za orožje, v 1830-ih je bila na kratko uporabljena tudi za predvideno vojaško vlogo, nato pa preurejena v dom za zaporniškega upravitelja; v 1960-ih obnovljena v prvotno konfiguracijo blokovne hiše. hiša Rideau Narrows – zgradil jo je William H. Tett, v 19. stoletju pa je bila preurejena v rezidenco zaporničarja in med letoma 1967 in 1970 obnovljena v prvotni obliki. Peta hiša pri Burritts Rapids je bila delno zgrajena leta 1832, preden so bila dela ustavljena, tako da so bili dokončani le temelji in stene, nato pa je bil leta 1914–1915 obnovljen in dokončno porušen, da bi ga leta 1969 nadomestila sedanja zaporniška postaja. Stavba komisariata Stavba komisariata je najstarejša kamnita stavba, ki še stoji v Ottawi. Zgrajena je bila leta 1827 kot skladišče in pisarne za komisariat, oddelek za oskrbo in storitve britanske vojske. Stavba ima tri nadstropja, varen trezor, dva sklopa stopnišč ter blok in klado na sprednji strani za prevoz blaga v zgornja nadstropja. Po razdelitvi na delavnice in stanovanja je stavba komisariata od leta 1917 gostila muzej Bytown. Načrtovano je bilo, da bo na Parliament Hillu, kjer se je prekop končal pri reki Ottawi, stala trdnjava, imenovana Citadel Hill. Drsališče Od zime 1970–71 je odsek Rideaujevega prekopa, ki poteka skozi osrednjo Ottawo, preurejen v uradno največje in drugo najdaljše drsališče na svetu. Očiščena dolžina je 7,8 kilometra in ima površino, enakovredno 90 olimpijskim hokejskim drsališčem. Poteka od zapornice Hartwells na Univerzi Carleton do zapornic med stavbami parlamenta in gradom Laurier, vključno z jezerom Dow's Lake vmes. Služi kot priljubljena turistična atrakcija in rekreacijsko območje ter je tudi središče festivala Winterlude v Ottawi. Pozimi 2022–2023 je nenavadno milo vreme preprečilo odprtje drsališča za Winterlude. Bobrovi repi, ocvrto testo, se prodajajo skupaj z drugimi prigrizki in pijačami v kioskih na drsališču. Kioski so bili odstranjeni v začetku leta 2023 zaradi posledične odsotnosti turizma. Januarja 2008 je Winnipeg v Manitobi dosegel rekord najdaljšega drsališča na svetu z dolžino 8,54 kilometra, vendar s širino le 2 do 3 metre na rekah Assiniboine in Red River pri The Forks. Zaradi tega je bil Rideaujev prekop preimenovan v največje drsališče na svetu. Drsališče je bilo leta 2005 dodano v Guinnessovo knjigo rekordov kot največje naravno zamrznjeno drsališče na svetu. Od leta 2023 vam funkcija Streetview v storitvi Google Maps omogoča, da 'drsate' po dolžini drsališča. Drsališče je odprto 24 ur na dan. Dolžina sezone je odvisna od vremena, vendar se drsališče Rideaujev prekop običajno odpre januarja in zapre marca. Zaradi globalnega segrevanja se je povprečna zimska temperatura v regiji od 1970-ih pospešeno zviševala, kar je postopoma premaknilo otvoritveni dan drsanja in skrajšalo drsalno sezono. V letih 1971–1972, drugi zimi na skatewayu, je bila drsalna sezona dolga 90 dni, kar je bila njena najdaljša sezona. Do leta 2022–23 so tople temperature v kombinaciji s snegom in dežjem privedle do prve sezone brez drsalnih dni. Pred tem je bila sezona 2015–2016 najkrajša, v kateri je bila skateway odprta, saj je trajala le 34 dni (in imela je le 18 drsalnih dni). 21. januarja 2024 se je prekop odprl prvič po skoraj dveh letih, vendar je bil odprt le 10 dni drsanja, preden se je 25. februarja zaprl za sezono, kar je bila najkrajša drsalna sezona, v kateri se je prekop dejansko odprl. Čeprav so nekateri prebivalci Ottawe kanal leta uporabljali kot improvizirano drsališče, je uradna uporaba kanala kot drsališča in turistične atrakcije novejša inovacija. Še leta 1970 pa je mestna vlada Ottawe razmišljala o asfaltiranju prekopa, da bi zgradila hitro cesto. Lastništvo prekopa s strani zvezne vlade pa je mestu preprečilo, da bi ta predlog uresničilo. Ko je bil Doug Fullerton imenovan za predsednika Nacionalne komisije za prestolnico, je predlagal rekreacijski koridor okoli prekopa, vključno z zimskim drsališčem med Univerzo Carleton in parkom Confederation. Načrt je bil izveden 18. januarja 1971 kljub nasprotovanju mestnega sveta. Majhen del ledu v bližini Nacionalnega umetniškega centra so zaposleni v NCC očistili z metlami in lopatami, prvi konec tedna pa je na prekopu drsalo 50.000 ljudi. Danes je drsališče večje zaradi opreme, ki je na voljo za obnovo ledu, in 24-urnih vzdrževalnih ekip. Drsališče ima zdaj povprečno milijon obiskov na leto. Mestni svetnik in avtor Clive Doucet pripisuje tej preobrazbi prekopa zasluge za oživitev skupnosti Glebe, Old Ottawa East in Old Ottawa South. Priprava in vzdrževanje Priprave na drsališče se začnejo že sredi oktobra. Ob koncu sezone plovbe je voda izpuščena pri zapornicah Ottawa blizu parlamenta s strani Parks Canada. Nato se namestijo objekti na ledu, kot so zavetišča, koče in dostopne rampe za vozila. Nato se »na zapornice namestijo tramovi, voda pa se dvigne na raven drsanja«. Po tem koraku se dodajo bistveni elementi, kot so stopnice za dostop do ledu ter priključki za vodovod in elektriko. Ledena kapa, ki nastane, ko kanal zamrzne, postane drsališče Rideaujev prekop. Ko prekop nabere dovolj debelo ledeno površino, se sneg odstrani z ledene površine in se poplavi, da led postane še debelejši in gladek. Vzorci ledu se testirajo glede kakovosti in debeline. Ko je varno drsati, se drsališče odpre za sezono. Drsališče vzdržuje NCC (National Capital Commission). Led vzdržujejo ekipe 24 ur na dan, sedem dni v tednu. Sneg in ledene ostružke vsak dan očistijo s površine, ledeno površino pa vsako noč (če vreme dopušča) poplavijo s strojem za razprševanje vode, da zapolnijo morebitne razpoke, ki jih povzroči krčenje in širjenje ledu. Ti stroji, znani kot Frosters, so bili predstavljeni leta 2011 in so bili ustvarjeni, ker so bili stroji za obnovo ledu Zamboni, ki se tradicionalno uporabljajo na hokejskih drsališčih, premajhni in ozki za Rideaujev prekop. Ob strani drsališča je približno 20 lukenj, ki poplavljajo ledeno površino, da je bolj gladka za drsalce. Na drsališču se lahko tvorita dve vrsti ledu, in sicer beli led in prozoren led. Beli led ima mlečni videz z zračnimi mehurčki in nastane, ko se sneg in voda zmešata ter nato zmrzneta. Beli led lahko nastane tudi z mehanskim poplavljanjem ledene površine z vodo, da se poveča debelina ledene kape. Druga vrsta ledu se imenuje prozoren led, ki je brezbarven in nastane, ko se ledeni kristali naberejo pod zamrznjeno površino pri nizkih temperaturah. Če se na ledu nabere sneg, lahko to negativno vpliva na pogoje za drsanje. Sneg pritiska na ledeno površino in upočasni nastajanje ledenih kristalov pod površino. Razmere za led lahko razvrstimo kot zelo dobre, dobre, zadovoljive ali slabe. NCC jih posodablja dvakrat dnevno. Idealne (zelo dobre) razmere pomenijo, da je omejeno število tlačnih razpok, led je na splošno zelo trd in vzdržljiv, ledena površina je čista in gladka, obstaja omejeno število hrapavih območij in obstaja zelo dobra drsna površina. Sklici Zunanje povezave Official Parks Canada Site: Rideau Canal National Historic Site of Canada Rideau Canal Tourism Rideau Canal Waterway Actual Specifications, beam, draft, etc. History of the canal – Bytown Museum and the National Research Council Canada