Меридіан Голл

Меридіан Голл (англ. Meridian Hall) — відомий майданчик для проведення театральних та музичних виступів у Торонто (провінція Онтаріо, Канада). Комплекс, який спочатку відкрився 1 жовтня 1960 року під назвою «Центр виконавських мистецтв О'Кіфа» (O'Keefe Centre for the Performing Arts). У різні часи також був відомий як «Центр виконавських мистецтв Хаммінгберд» (Hummingbird Centre, 1996–2007) та «Центр виконавських мистецтв Соні» (Sony Centre, 2007–2019). Сучасну назву «Меридіан Голл» майданчик отримав 15 вересня 2019 року в результаті ребрендингу. Розташований за адресою Фронт-стріт Іст, 1 (1 Front Street East), цей комплекс був побудований для муніципального уряду Торонто на кошти броварні O'Keefe Brewery і наразі вміщує найбільший глядацький зал із м'якими кріслами в Канаді. Зараз об'єктом керує TO Live — незалежна муніципальна агенція та зареєстрована благодійна організація, створена міською владою. Протягом своєї історії Центр, завдяки своїм масштабам та акустичним властивостям, орієнтувався переважно на грандіозні масштабні видовища. До 2006 року він слугував постійною домівкою для Канадської оперної компанії (Canadian Opera Company) та Національного балету Канади (National Ballet of Canada). На його сцені проходили гастрольні виступи Кіровського балету та Метрополітен-опера, ставилися численні бродвейські мюзикли, проходили масштабні музичні концерти та класичні театральні вистави. У 2008 році влада Торонто внесла будівлю театру до списку об'єктів культурної спадщини міста. Того ж року розпочалася масштабна реконструкція, спрямована на відновлення історичних елементів будівлі, зокрема вхідного навісу-маркізи та знаменитого настінного муралу Йорка Вілсона у фоє під назвою «Сім живих мистецтв» (The Seven Lively Arts). Було проведено ретельну реставрацію елементів інтер'єру з дерева, латуні та мармуру, оновлено глядацькі крісла та підлогове покриття, модернізовано вбиральні та повністю переплановано простір вестибюлів. Після двох років реставраційних робіт будівля знову відкрилася 16 жовтня 2010 року — рівно через п'ятдесят років після свого першого офіційного відкриття. Історія Історія будівництва Центр було збудовано на землі, яку раніше займала низка комерційних будівель, зокрема компанія Canadian Consolidated Rubber Company, а ще раніше тут розташовувався термінал Великої Західної залізниці (згодом — Оптовий фруктовий ринок Торонто). Ділянку викупила влада міста. Оскільки вона розташовувалася на південній стороні Фронт-стріт, до засипання території під залізниці та склади тут була акваторія гавані Торонто. Під час будівництва довелося видалити дерев'яні палі старих причалів, а підвальний поверх зводити у спеціальному водонепроникному котловані. Ідея створення центру виконавських мистецтв, який відповідав би потребам динамічного мегаполіса, з'явилася майже за 20 років до його відкриття. У середині 1940-х років Нетан Філліпс (майбутній мер міста) закликав промисловців Торонто профільнансувати будівництво багатофункціонального центру для театру, музики та танцю. Проте відгукнулися на цей заклик не одразу. На початку 1955 року Е. П. Тейлор, керівник компанії Canadian Breweries (яка володіла броварнею O'Keefe Brewing) і великий шанувальник кінних перегонів, запропонував побудувати центр, який не лише задовольнив би потреби місцевих колективів, але й урізноманітнив би культурне життя Торонто. Міська рада Торонто одразу прийняла пропозицію в принципі, але остаточно проєкт затвердили лише у 1958 році. Зокрема, представники Об'єднаної церкви Канади виступали проти того, щоб гроші від продажу пива йшли на розвиток громади. Тейлор доручив одному зі своїх провідних топменеджерів, Г'ю Вокеру, контролювати будівництво об'єкта, який протягом перших 36 років був відомий як «Центр О'Кіфа». У народі комплекс ніжно прозвали «клунею, яку збудувало пиво» (the barn that beer built). Оригінальна концепція передбачала зведення великого комплексу з кількох будівель по обидва боки Фронт-стріт, на кшталт Рокфеллерівського центру в Нью-Йорку. Офісна будівля на північній стороні вулиці мала покрити витрати на глядацький зал. Проте проєкт довелося урізати, щоб вкластися в бюджет: відмовилися від малого драматичного театру та виставкової площі. Зрештою було вирішено зупинитися на одному універсальному залі. Розчищення території розпочалося у 1957 році, а саме будівництво — у 1958-му з метою завершити роботу восени 1959 року. Через загальний страйк будівельників терміни змістилися, і відкриття перенесли на осінь 1960 року, щоб воно збіглося зі стартом нового театрального сезону. Епоха «Центру О'Кіфа» (1960–1996) «Центр О'Кіфа» відкрився першого жовтня 1960 року грандіозним гала-вечором із червоною доріжкою.Першою постановкою стала добродвейська прем'єра мюзиклу Лернера та Лоу «Камелот» (Camelot) продюсера Александра Г. Коена, де головні ролі виконали Річард Бертон, Джулі Ендрюс та Роберт Гуле. У квітні 1961 року Лоренс Олів'є представив тут свою виставу «Бекет». Перший сезон завершився у травні 1961 року виступами нью-йоркської Метрополітен-опера («The Met»), яка привела оперу «Марта» Фрідріха фон Флітова з Вікторією де лос Анхелес та «Турандот» Джакомо Пуччіні з Біргіт Нільссон. У наступних сезонах «Мет» неодноразово поверталася сюди з такими зірками, як Пласідо Домінго та Рената Скотто. За свій дебютний сезон «Центр О'Кіфа» встановив шість світових рекордів касових зборів за кількістю проданих абонементів на вистави. Починаючи з 1961 року, Канадська оперна асоціація (пізніше — Канадська оперна компанія, COC) зробила цей майданчик своєю головною сценою. Їхній перший сезон тривав з вересня по жовтень і включав опери «Кармен» Бізе, «Тоска» Пуччіні, «Сільська честь» Масканьї, «Паяци» Леонкавалло та «Продана наречена» Сметани. У 1964 році до «Центру О'Кіфа» з меншого за розмірами театру «Роял Александра» переїхав Національний балет Канади. За 42 роки резидентства балетної трупи на цій сцені запалилися такі канадські зірки світового масштабу, як Карен Кейн, Вероніка Теннант та Рекс Гаррінгтон. У 1968 році уряд Великого Торонто (Metro Toronto) викупив «Центр О'Кіфа» за 2,7 мільйона канадських доларів, що зняло фінансовий тягар з утримання будівлі з муніципалітету Торонто. Після злиття муніципалітетів у 1998 році комплекс знову перейшов у власність новоствореного єдиного міста Торонто. У 1974 році на сцені центру виступав Великий балет (Большой театр). Саме під час цих гастролей молодий радянський танцівник Михайло Баришніков здійснив свою знамениту втечу з СРСР: він вислизнув через двері залаштунків у машину, що чекала на нього. У цьому йому таємно допомогли журналіст Джон Фрейзер, федеральний чиновник Джим Пітерсон та бізнесмен Тім Стюарт. У 1976 році новим генеральним менеджером став Том Берроуз, який до цього керував Фестивалем Шоу. Берроуз пообіцяв відкрити майданчик для місцевих колективів і відмовитися від добродвейських турів через стрімке зростання витрат на виробництво та гастролі. Проте після кількох поспіль великих дефіцитів бюджету, які поставили під загрозу майбутнє закладу, Берроуза у 1978 році замінив міський чиновник Джон Крюгер, який до 1980 року зумів скоротити дефіцит практично до нуля. У грудні 1988 року «Центр О'Кіфа» тимчасово закрився через страйк профспілки театральних робітників (монтувальників сцени). Виступи Національного балету скасували, а постановки Канадської опери опинилися під загрозою, поки у січні 1989 року не було досягнуто компромісу.[20] Зміни назв та модернізація (1996 — дотепер) На початку лютого 1996 року комплекс перейменували на «Центр Хаммінгберд» (Hummingbird Centre) на знак подяки за велике фінансове пожертвування від канадської софтверної компанії Hummingbird Communications Ltd.[2] Донат у розмірі 5 мільйонів канадських доларів дозволив провести низку капітальних ремонтів та покращень, зокрема встановити ліфт та оновити систему підсилення акустики в залі. У жовтні 2006 року компанія OpenText викупила Hummingbird і відмовилася продовжувати спонсорський контракт із центром. У вересні 2007 року компанія Sony придбала права на назву за 10 мільйонів канадських доларів, що дало старт десятирічному партнерству. Хоча «Центр О'Кіфа» проєктувався як універсальний майданчик, найкраще він підходив саме для масштабних музичних видовищ. Його часто порівнювали з лондонським Роял Фестівал Голл та Королівським театром Друрі-Лейн.[13] Проте ні Національний балет, ні Канадська опера не вважали цей зал ідеальним (хоча він і був кращим за їхні попередні локації). Акустика не повністю задовольняла їхні потреби, а самому центру критично бракувало складських приміщень: декорації та обладнання доводилося зберігати за межами будівлі. План створення нового спеціалізованого оперного та балетного залу винашувався багато років і врешті втілився у будівництві меншого (на 2000 місць), але професійно спроєктованого Центру чотирьох зарань (Four Seasons Centre). У 2006 році обидві компанії переїхали туди на постійній основі. Розуміючи потребу в новому наповненні, Центр з 2004 року змінив вектор і перейшов до більш різноманітних програм, що відповідали мультикультурному характеру Торонто. У 2006 році комплекс отримав дозвіл від міської влади на будівництво житлового хмарочоса поруч із будівлею театру. Спроєктована всесвітньо відомим архітектором Даніелем Лібескіндом (автором футуристичного «Кристала» для Королівського музею Онтаріо), житлова вежа L Tower була зведена на південно-західному кутку ділянки. 26 червня 2008 року «Центр Соні» закрився на масштабну реконструкцію самого театру, яка завершилася урочистим відкриттям 1 жовтня 2010 року. 21 січня 2019 року влада Торонто оголосила про укладання 15-річної партнерської угоди на суму 30,75 мільйона канадських доларів із кредитною спілкою Meridian Credit Union. У результаті «Центр Соні» отримав назву Меридіан Голл (Meridian Hall), а Центр мистецтв Торонто — Меридіан Артс Сентр (Meridian Arts Centre). Нові назви офіційно набрали чинності 15 вересня 2019 року. Репертуар та відомі виступи Протягом усього часу свого існування майданчик прийняв колосальну кількість знакових концертів світових зірок. У грудні 1961 року Джуді Гарленд дала тут два концерти, викликавши шалений ажіотаж: близько 20 000 людей змагалися за право купити квитки на 6400 доступних місць. У 1965 році вона повернулася сюди знову, відігравши шість шоу. Гаррі Белафонте виступав на сцені центру дванадцять разів — починаючи з листопада 1960 року і закінчуючи лютим 1990 року. Том Джонс з'являвся тут п'ять разів у період з червня 1974 року по липень 1987 року. Серед інших легендарних представників популярної музики та джазу на цій сцені виступали: Дюк Еллінгтон (травень 1966), Луї Армстронг (червень 1966), Діана Росс та The Supremes (квітень 1969), Боб Ділан, Джанет Джексон, Елтон Джон, Стів Ерл, Леонард Коен, Шарль Азнавур (листопад 1971), Лайза Міннеллі (листопад 1971, вересень 1978), Девід Бові (червень 1974), Елвіс Костелло (листопад 1978), Енн Мюррей (серпень 1980), Лу Рід (червень 2000), Морріссі (жовтень 2004) та Діонн Ворвік (жовтень 2004). З-поміж культових рок- та поп-гуртів тут відзначилися The Grateful Dead, які відіграли вісім спільних концертів із Jefferson Airplane протягом шести днів у липні-серпні 1967 року. Також на сцені центру виступали The Who, Led Zeppelin (листопад 1969), Radiohead (червень 2006), The Carpenters, The Clash (вересень 1979), R.E.M. (ноябрь 2004) та Beastie Boys (вересень 2007). Вже у новітній історії, з 11 по 13 березня 2024 року, в межах свого світового турне The Wild Dreams Tour тут відіграв серію концертів ірландський поп-гурт Westlife. У форматі сольних шоу, ревю та масштабних джазових програм на сцену виходили Марлен Дітріх, Етел Мерман у мюзиклі «Влучна Енні» (Annie Get Your Gun, 1966), Денні Кей (1968), Семмі Девіс-молодший (1968), Рей Болгер (1969), Деббі Рейнольдс (1970), Білл Косбі, Джек Бенні, Дон Ріклс (серпень 1980) та Лібераче (1982). У квітні 1963 року звідси в прямому ефірі транслювалося знамените «Шоу Еда Саллівана», головними зірками якого став канадський комічний дует Вейна і Шустера, а також Ксав'є Кугат, Аббе Лейн, Конні Френсіс та Джек Картер. Театральні та балетні постановки У 1963 році Джон Гілгуд привіз сюди свою постановку «Школи лихослів'я», де зіграв роль Чарльза Серфеса разом із Ральфом Річардсоном, його дружиною Мюріел Форбс, Гвен Ффрангкон-Девідс, Річардом Істоном та Лоренсом Несмітом. У лютому 1964 року Річард Бертон повернувся на цю сцену, щоб зіграти в «Гамлеті», а супроводжувала його Елізабет Тейлор. Серед інших знакових театральних подій — мюзикл «Привіт, Доллі!» у квітні 1965 року з Мері Мартін (у пізніших показах її замінили Керол Ченнінг та Перл Бейлі). У листопаді 1966 року мюзикл «Скрипаль на даху» вперше завітав сюди з гастролями, започаткувавши серію з восьми тріумфальних повернень. У березні 1971 року Кетрін Гепберн побила всі касові рекорди, виконавши роль Коко Шанель у мюзиклі «Коко». У жовтні 1972 року Національний балет Канади представив тут розкішну та дорогу прем'єру балету «Спляча красуня» у постановці Рудольфа Нурієва. Щороку в грудні показ балету «Лускунчик» ставав традиційним різдвяним подарунком для мешканців міста. Окрім місцевих труп, майданчик регулярно приймав Королівський балет Вінніпега (Royal Winnipeg Ballet) та Les Grands Ballets Canadiens. Сюди часто приїздили провідні міжнародні танцевальні компанії: Les Ballets Africains, британський Королівський балет, Нью-Йорк Сіті Балет, Театр танцю Гарлема, Голландський національний балет, Національний балет Куби, Американський театр танцю Алвіна Ейлі, Ballet Folklórico de México, а також радянські трупи Кіровського та Великого балетів. У 1984 році, під час святкування 150-річчя Торонто в межах Міжнародного фестивалю, центр став головною локацією для низки знакових оперних вистав. «Метрополітен-опера» представила тут «Пітера Граймса» з Джоном Вікерсом, «Франческу да Ріміні», «Ернані» з Леоною Мітчелл, «Валькірію» та «Викрадення із сералю». Національний балет виконав «Онєгіна», а Канадська оперна компанія — «Смерть у Венеції». У 2000-х роках репертуар змістився в бік мультикультуралізму, відображаючи різноманітність Торонто. Яскравими подіями стали покази корейського історичного мюзиклу «Остання імператриця» (2004), гастролі всесвітньо відомого Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Павла Вірського (2004), виступи південноафриканського хору Soweto Gospel Choir (2014), шоу «Шаоліньські воїни» (2002) та програма «David Rudder & Friends» (2004). У червні 2012 року в «Центрі Соні» відбулася канадська прем'єра культової авангардної опери Філіпа Ґласса та Роберта Вілсона «Ейнштейн на пляжі». Примітки