NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Thomas Raddall Provincial Park

Der Thomas Raddall Provincial Park ist einer der Provinzparks in der kanadischen Provinz Neuschottland. Er liegt im Süden der Nova-Scotia-Halbinsel, rund 29 km von Liverpool und 41 km von Shelburne entfernt, auf einer kleineren Halbinsel an der Atlantikküste. Der Park erstreckt sich über eine Fläche von 678 ha. Dort befindet sich auch der Kejimkujik Seaside Adjunct National Park, welcher zum Kejimkujik-Nationalpark gehört und vier Schutzgebiete für Zugvögel. Der Zugang zum Park erfolgt über Port Joli, vom Nova Scotia Highway 103. Benannt wurde der Park nach Thomas Head Raddall, einem kanadischen Schriftsteller. Die Parkverwaltung ordnet den Park der South Shore Region zu und klassifiziert ihn als Camping Park. Geschichte 2008 wurde im Rahmen des E’se’get Archaeology Project begonnen, der Frage nach dem Verhältnis der ursprünglichen Mi'kmaq-Bevölkerung und dem Ökosystem im Süden der Provinz nachzugehen. Dabei wurde vor allem die Südküste der Halbinsel entlang des Port Joli Harbour untersucht. Die Untersuchungen erfolgten in Zusammenarbeit und Absprache mit der Acadia First Nation, der University of New Brunswick und dem Department of Natural Resources. Dabei wurden zwei bekannte Fundstätten kartiert, eine neue entdeckt. An der Fundstelle AlDf-24 (nach dem Borden-System) wurde ein 1,1 m hoher Shell midden (Muschelhügel) untersucht, eine Suche nach Überresten außerhalb des Muschelhügels erfolgte an AlDf-30 und AlDf-31. An beiden Stellen fanden sich Steinwerkzeuge, Quarzabschläge, Keramik und Holzkohle sowie eine auf zeremoniellen Gebrauch hinweisende Anordnung von Kieselsteinen. Hinzu kamen Überreste von Kabeljau, von Gänsen und Enten, von Karibu und Elch sowie von kleinen Robben. In AlDf-24 fand sich eine Steinklinge (stemmed point), dazu ein Faustkeil, ähnlich wie in AlDf-30. Seit 2010 erfolgen Ausbildungsgrabungen für die beteiligte Universität und ihre Studenten sowie Trainingsprogramme für die Mi'kmaq-Schüler der Umgebung, insbesondere der der Acadia First Nation. Weblinks Thomas Raddall Nova Scotia Provincial Parks Belege
Parc provincial Thomas Raddall

Le parc provincial Thomas Raddall (anglais : Thomas Raddall Provincial Park) est un parc provincial situé dans le comté de Queens près du village de Port Joli. Il est situé près de l'annexe côtière du parc national de Kejimkujik. Toponymie Le parc a été nommé en l'honneur de l'écrivain et historien Thomas Head Raddall (en) (1914-1994). Ses recherches sur le port Joli lui ont permis de trouver de restes de coquillages du 2 500 ans prouvant l'utilisation estivale du site par les Micmacs. Notes et références Annexes Articles connexes Parc national de Kejimkujik Refuge d'oiseaux de Port-Joli Liens externes (en) Site officiel Portail de la conservation de la nature Portail de la Nouvelle-Écosse
Zion Evangelical Lutheran Church (Lunenburg)

The Zion Evangelical Lutheran Church is a church in Lunenburg, Nova Scotia. The church is the home of the oldest active Lutheran congregation in Canada. German Lutheran settlers arrived in 1753 and held services in the open air and later at St. John's Anglican Church (Lunenburg). The first church on this site was built in 1772 in preparation for the arrival of its first pastor, the Rev. Mr. Friederich Schultz at Lunenburg. He stayed for 8 years. After the position was vacant for two years, Johann Gottlob Schmeisser arrived in Lunenburg on 1 May 1782. Within a month of arriving in the community, the Lutheran minister was involved in defending the town from American invaders in the Raid on Lunenburg (1782). He is buried at the Hillcrest cemetery. In 1814, Dettlieb Christopher Jessen donated to the church a silver paten and two chalices. Third minister was Ferdinand Conrad Temme (1808-1832). He was forced to leave Principality of Brunswick-Wolfenbüttel (part of present-day Germany) in 1806 when Duke Charles William Ferdinand was defeated by Napoleon's troops in the Battle of Auerstedt. Temme described his initial response to being posted to Lunenburg: "I reluctantly accepted this call ... and on 5th of February, 1708, commenced the voyage to the Siberia of North America." He stayed at Lunenburg for 24 years. Almost 50 years after he died, the congregation built a monument to him in the Hillcrest cemetery. The position of pastor was vacant for three years until the arrival of Rev. Charles Ernst Cossman (1835-1876). He was a pupil of Wilhelm Gesenius at the University of Hale. Cossman described how clergy thought about leaving Germany to come to Lunenburg: "not one would go because Nova Scotia was so far, such a dreary land and only a salary of $400 was offered; less than a common school-master in Germany." He stayed in Lunenburg 46 years. He is buried at the Hillcrest Cemetery (Lunenburg, Nova Scotia). The church was replaced in 1841. The present building dates from 1890 and was designed in the High Victorian Gothic style. The only remains of the first Lutheran church are the key to the building and the Saint Antoine-Marie bell that had formerly hung in the Fortress of Louisbourg (St. Joseph is engraved on the bell, created 1723, Brittany, France) and had been purchased by the congregation in 1776. See also Little Dutch (Deutsch) Church St. John's Anglican Church (Lunenburg) Foreign Protestants List of historic places in Lunenburg County, Nova Scotia References External links Media related to Zion Evangelical Lutheran Church (Lunenburg, Nova Scotia) at Wikimedia Commons
St. Andrew's Presbyterian Church (Lunenburg)

St. Andrew's Presbyterian Church is a church in Lunenburg, Nova Scotia. The congregation is the longest history of any Presbyterian congregation in Canada. After meeting at a private house, the congregation worshipped in St. John's Anglican Church (Lunenburg) (1759–1770). The first church was built in 1770 and the first minister was Reverend Bruin Romkes Comingo, who served the community for 50 years until he died at age 95 (1820). The current church was built in the neo-Gothic style and dates from 1828. See also Presbyterian Church in Canada Little Dutch (Deutsch) Church St. John's Anglican Church (Lunenburg) Zion Evangelical Lutheran Church (Lunenburg) Links A sermon preached at Halifax, July 3d, 1770, at the ordination of the Rev. Bruin Romcas Camingoe to the Dutch Calvinistic Presbyterian Congregation at Lunenburg: by John Seccombe, of Chester, A. M., being the first preached in the province of Nova-Scotia, on such an occasion; to which is added an appendix References
Gorsebrook Park

Gorsebrook Park is a 19-acre Canadian urban park located in the South End of Halifax, Nova Scotia. History In the 1800s the South End of Halifax began to be settled with large estates and land grants. One of those was the estate of John Tremaine, which was bought by Enos Collins in the 1824 and renamed Gorsebrook. "Gorsebrook" extended from Robie Street on the west, South Street on the north, Gorsebrook Avenue on the south and Wellington Street and Tower Road on the east. Today’s Gorsebrook Park was the hay field of the property, with the Collins house located on Tower Road near the current location of the Homburg Centre at Saint Mary's University. While SMU has a plaque noting the location, the house was torn down in the 1960s and this was the incident that spurred the founding of the Heritage Trust of Nova Scotia. In 1894 the estate was split. By 1900 the northern portion was rented to the Gorsebrook Golf Club, who operated a 9-hole course. When Ashburn Golf Club opened in 1922 Gorsebrook became a community golf course. In 1928, course expanded to southern section and 18 holes. No trees were to be cut. In 1941, Cartaret Collins, a descendant of Enos Collins, died and the sell-off began. Late in WWII, the Royal Canadian Air Force purchased and built RCAF Base Gorsebrook northeast portion, and by 1953 it expanded to become full air force residence. In the late 1940s, Halifax city bought the remaining north lands and divided it into baseball diamonds. Gorsebrook Junior High School was built on the north west of what is now Gorsebrook Park in 1949, and St Francis School, now called Inglis Street Elementary School, was built on the south west in 1952. In 1983, Sir Frederick Fraser School, operated by Atlantic Provinces Special Education Authority (APSEA), began operation at the site. Facilities The park is intensively used for many different sports and recreation activities: 2 softball/baseball diamonds (Gorsebrook and St Francis ballfields) 1 Class A soccer pitch (Gorsebrook Field) 3 tennis courts 1 outdoor basketball court 1 lacrosse rink 1 fully accessible playground 1 non-functional splash pool a 42 plot community garden tobogganing and skiing in the winter The adjacent school's gyms are both used year-round as municipal recreation facilities. Further reading Peter McGuigan (2007). Historic South End Halifax Nimbus Publishing References External links Official website
Truro (Nueva Escocia)

Truro es un pueblo en el centro de Nueva Escocia, Canadá. Truro es la sede del Condado de Colchester y está situado en el lado sur de la llanura de inundación del río Salmon, cerca de la desembocadura del río en el extremo oriental de la bahía Cobequid. En 2011, Truro tenía unos 12.059 habitantes.​ Geografía Truro se encuentra en las siguientes coordenadas: 45°21′53″N 63°16′48″O Historia El nombre micmac para el área de Truro, "Wagobagitik", que significa "fin del flujo del agua", fue acortado por los colonos acadienses a "Cobequid" que llegaron a la zona a principios de 1700 y hacia el 1727 habían establecido un pequeño pueblo cerca del sitio del centro actual de Truro conocido como "Bois Brule Vil" (Pueblo en la madera quemada).​ Muchos acadianos abandonaron esta región en el Éxodo Acadiano que precedió a la expulsión de los acadios en 1755, la ciudad fue repoblada en 1761 por los presbiterianos del Úlster predominantemente de origen escocés que vinieron de Irlanda a través de Nueva Inglaterra. Lleva el nombre de la ciudad de Truro en Cornualles, Inglaterra. Originalmente una pequeña comunidad agrícola, la construcción del ferrocarril de Nueva Escocia, desde Halifax y Pictou en 1858 hizo que el municipio experimentáse una rápida tasa de crecimiento que aumentó aún más cuando el ferrocarril se conectó con el centro de Canadá en 1872 y se convirtió en el ferrocarril Intercolonial. El Intercolonial, que más tarde se convirtió en el Canadian National, construyó una rotonda grande y un patio de ferrocarril en Truro. Otros enlaces ferroviarios a Cabo Bretón y al Valle de Annapolis a través del tren de Dominio Atlántico en 1905 convirtieron aún más a la ciudad en un eje de transporte de Nueva Escocia. El ferrocarril también atrajo a industrias, tales como los molinos de lana de Truro en 1870 (que más tarde se convirtió en Stanfield) y las instituciones provinciales como la Escuela provincial normal (luego el Nova Scotia Teachers College) y el Colegio Agrícola de Nueva Escocia. La ciudad fue incorporada oficialmente en 1875. Muchas figuras del pasado de la ciudad se pueden contemplar en más de 40 esculturas de árboles que fueron talladas en troncos de los árboles después que Truro perdió la mayoría de sus árboles de olmo debido a la enfermedad neerlandesa del olmo en la década de 1990.​ La historia de la ciudad y el condado circundante se conserva en el Museo Histórico Colchester (c.1900-1901) en Truro está en el registro canadiense de Lugares Históricos.​ Demografía De acuerdo a Statistics Canada, en 2011, Truro tenía una población de 12.059 habitantes.​ En el área metropolitana de Truro habitaban 22.777 personas,​ mientras que en su conglomerado urbano la cifra aumenta a 45.888 habitantes.​ Referencias Enlaces externos Town of Truro (Sitio web oficial del Pueblo de Truro) (en inglés)
Truro (Kanada)

Truro (do 1759 Cobequid) – miasto (town) w kanadyjskiej prowincji Nowa Szkocja, ośrodek hrabstwa Colchester, podjednostka podziału statystycznego (census subdivision). Według spisu powszechnego z 2016 obszar miasta to: 34,49 km², a zamieszkiwało wówczas ten obszar 12 261 osób, cały obszar miejski (population centre) – 22 954 osoby, natomiast aglomerację (census agglomeration) – 45 753 osoby. Centralnie w ramach prowincji położona miejscowość, pierwotnie zasiedlona przez ludność francuskojęzyczną (Akadyjczycy) nosiła miano Cobequid, dopiero po ich deportacji i zasiedleniu tego terenu w 1759 przez angielskojęzycznych przybyszów z Nowej Anglii i ulsterskich Szkotów otrzymała nazwę od kornwalijskiego Truro, a w 1875 otrzymała status miasta (town), z którym związana była przez dziesięciolecia rodzina Stanfieldów. Przypisy
Труро (Новая Шотландия)

Тру́ро (англ. Truro) — город в центральной части провинции Новая Шотландия (Канада). Труро — окружной центр графства Колчестер и находится на южной стороне поймы реки Сэлмон недалеко от устья реки в восточной оконечности залива Cobequid Bay. Население на 2011 год — 12 059 человек, вместе с пригородами — 22 777 человек, население агломерации — 45 888 человек. История Название области, в которой находится Труро, на языке микмак, «Wagobagitik» означает «конец потока воды», был сокращён акадскими поселенцами до «Cobequid». Они появились в этой области в начале 1700-х годов и в 1727 году основали небольшую деревню недалеко от теперешнего города Труро, известную как «Vil Bois Brule» («Деревня в обгоревшем дереве»). В XVIII веке данную область покинуло много франко-акадцев, до массовой депортации франо-акадцев в 1755 году, проведённой британцами. Первое поселение в данной области было вторично основано в 1761 году пресвитерианами преимущественно шотландского происхождения из Северной Ирландии. Посёлок был назван в честь города Труро в Корнуолле, Великобритания. Первоначально посёлок представлял собой небольшое фермерское сообщество, но строительство железной дороги между городами Галифакс и Пикту в 1858 году, вызвало быстрый темп роста города, даже больший, чем когда железная дорога была соединена с центральной частью Канады в 1872 году и стала межконтинентальный железной дорогой. При межконтинентальной железной дороге, которая позже стала принадлежать Канадской Национальной Железнодорожной компании, было построено веерное депо и железнодорожный двор в Труро. Железная дорога стала неким инструментом по привлечению в город различных производств, таких как шерстяной завод в Труро (позже был назван Stanfield's) и различных учреждений, таких как провинциальная общая школа (позже — Колледж учителей в Новой Шотландии) и Сельскохозяйственный колледж в Новой Шотландии. Город официально зарегистрирован в 1875 году. Многие деятели из прошлого Труро описаны в более чем 40 скульптурах, вырезанных из стволов деревьев, после того как город потерял большую часть своих вязов из-за голландской болезни вяза, занесённой в 1990-х годах. История города и прилегающих округов сохраняется в Колчестерском историческом музее (c. 1900-1901); а сам город находится в Канадском реестре исторических мест. Климат города Известные жители Крис Бёрли — канадский гимнаст. Примечания Ссылки Town of Truro (официальный веб-сайт) Central Nova Tourist Association (официальный веб-сайт) Truro Daily News
Truro, Nova Scotia

Truro är en stad i Nova Scotia i Kanada. Invånarna uppmättes 2011 till 12 059 i antalet. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 1 februari 2014. Fotnoter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Truro, Nova Scotia. Truro stad (officiell webbplats)
Труро (Нова Шотландія)

Тру́ро (англ. Truro) — містечко в середній провінції Нової Шотландії, Канади. Труро графське містечко графства Колчестера розташований на південній стороні Лосося річки заплави, недалеко від гирла річки в східній частині Затоки Кобеквид (англ. Cobequid Bay). Населення в р. 2011 — 12 059, разом з передмістями — 22 777,,населення агломерації — 45 888 осіб. Історія В мовою Мікмаки регіон Труро називав «Вагобагітик» «Wagobagitik», або «Наприкінці потоку води». Пізніше Акадійці скоротили назву регіону до «Кобеквид» «Cobequid». Вони з'явилися в цій області на початку 1700-х років і в 1727 році заснували невелике село недалеко від теперішнього міста Труро, відому як «Vil Bois Brule» («Село в обгорілому дереві»). У 18 столітті дану область покинуло багато франко-акадійців, до масової депортації франко-акадійців в 1755 році, проведеної британцями. Перше поселення в даній області було вдруге засновано в 1761 році пресвітеріани переважно шотландського походження з Північної Ірландії. Селище було названо на честь міста Труро в Корнуол, Англія. Спочатку селище являв собою невелике фермерське співтовариство, але будівництво залізниці між містами Галіфакс і Пікту, в 1858 році, викликало швидкий темп зростання міста, навіть більший, ніж коли залізниця була з'єднана з центральною частиною Канади в 1872 році і стала міжконтинентальною залізницею. При міжконтинентальної залізниці, яка пізніше стала належати Канадської Національної Залізничній компанії, було побудовано віялове депо і залізничний двір в Труро. Залізниця стала певним інструментом по залученню в місто різних виробництв, таких як вовняний завод в Труро (пізніше був названий «Станфілдс» (англ. Stanfield's) і різних установ, таких як провінційна загальна школа (пізніше — Коледж вчителів у Новій Шотландії) і Сільськогосподарський коледж у Новій Шотландії. Місто офіційно зареєстроване у 1875 році. Багато діячів з минулого Труро описані в більш ніж 40 скульптурах, вирізаних з стовбурів дерев, після того як місто втратило більшу частину своїх в'язів через голландської хвороби в'яза, занесеної в 1990-х роках. Історія міста та прилеглих округів зберігається в Колчестерському історичному музеї; а саме місто перебуває в Канадському реєстрі історичних місць.. Клімат міста Кліматичні дані по місту Джерело Town of Truro (офіціальный вебсайт) (англ.) Central Nova Tourist Association (офіціальный вебсайт) (англ.) Truro Daily News (англ.) Виноски
Маяк Кейп-д’Ор

Маяк Кейп-д’Ор (англ. Cape d'Or Lighthouse) — маяк, расположенный на мысе Кейп-д’Ор близ деревни Эдвокейт-Харбор на входе в залив Минас-Басин из залива Фанди, графство Камберленд, провинция Новая Шотландия, Канада. Построен в 1922 году. Автоматизирован в 1964 году. История Название мысу, на котором стоит маяк, дал французский мореплаватель Самюэль де Шамплен в 1607 году, так как ему показалось, что в местных базальтовых скалах есть проблески золота (фр. cap d'or — золотой мыс). Мыс находится на входе в залив Минас-Басин, который служит естественной гаванью для нескольких прибрежных селений, из залива Фанди. В 1874 году на мысе был противотуманный сигнал. Осенью 1877 года был повреждён транспорт, доставляющий уголь к противотуманному сигналу. Чтобы доставлять уголь, к мысу была построена дорога. В 1922 году впервые на мысе был установлен маяк. Но это был не новый маяк, на мыс доставили маяк из города Итонвилль, где он был возведён в 1908 году. Маяк представлял собой белую квадратную деревянную башню высотой 7 метров. В 1965 году был построен новый маяк. Он представляет собой квадратное одноэтажное белое бетонное здание, на углу которого возвышается бетонная башня высотой 9 метров. В 1989 году маяк был автоматизирован. Примечания
Île du Cap de Sable

L'île du Cap de Sable est une petite île au sud de la Nouvelle-Écosse au canada. Géographie Il y a beaucoup de brouillards, vents, et quelquefois des ouragans qui frappent l'île. C'est une île tranquille au paysage naturel. L'île se trouve dans l'Atlantique au sud-ouest de la Nouvelle-Écosse. (voir la carte) Elle est 11 km (7 miles) de long et 4,8 km (3 miles) de large. Il y a plus de mille habitants sur l'île, qui sont surtout des pêcheurs et leurs familles. Climat Histoire L'île du Cap de Sable fut habitée par les Micmacs, qui l’appelaient l'île Kespoogwitk qui veut dire « fin des terres ». Les premiers explorateurs portugais l'ont nommée Beusablom, qui veut dire « baie de sable ». Colonie acadienne Les premiers colons installés sur Cap de Sable et Cap-Noir furent des Acadiens de Port Royal, en 1620. Charles de la Tour a colonisé Cap de Sable, lui donnant son nom actuel. La Tour y fit construit un poste fortifié en 1623, qu'il appela Fort Lomeron, en honneur de David Lomeron, qui fut son agent en France. Le poste fut par la suite renommé Fort Saint-Louis, mais fut identifié comme Fort Saint-Louis dans les écrits de Samuel de Champlain. Il mit la terre en culture et noua d'importants liens commerciaux avec les Micmacs. Siège de 1630 Avec la mainmise des Écossais sur l'Acadie et la prise de Québec par David Kirke en 1629, le Cap de Sable était le seul établissement qui demeurait aux mains des Français en Amérique du Nord. Soutenant les Écossais, Claude de la Tour essaye de convaincre son fils Charles de changer d'allégeance et assiège le fort. Battu, il rentre humilié à Port Royal. Charles devient alors lieutenant-général de l'Acadie. Pendant la Guerre civile, Charles de la Tour est battu par son rival Charles de Menou d'Aulnay de Charnisay et cède l'île de Cap de Sable, Pentagouet et Port Royal. Déportations de 1758 À la fin de l'été 1758, les Anglais prirent trois offensives contre les Acadiens. La première toucha la région de la rivière Saint-Jean, la deuxième, la région de la rivière Petitcodiac, et la troisième, l'île du Cap de Sable. Le majeur Henry Fletcher, commandant le 35e régiment et les Rangers de Joseph Gorham s'emparèrent de l'île de Cap de Sable. Une soixantaine d'Acadiens et le Père Jean Baptiste Gay des Enclaves se rendirent. Par ailleurs, cependant, 130 Acadiens et 7 Micmacs ont pu s'évader. Les prisonniers acadiens furent amenés à l'île Georges dans le port d'Halifax. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Cape Sable Island » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Bibliographie Nicholls, Andrew. A Fleeting Empire: Early Stuart Britain and the Merchant Adventures to Canada. McGill-Queen's University Press. 2010. Articles connexes Acadie Nouvelle-Écosse Pubnico Liens externes Cape Sable Island.ca CapeIsland.ca - vidéo et photos de l'île [PDF] (en) The Cap de Sable important bird area Portail de la Nouvelle-Écosse Portail des îles Portail de la Nouvelle-France Portail de l’Acadie Portail de l’océan Atlantique
Cape Sable Island

Cape Sable Island – wyspa w południowej części kanadyjskiej prowincji Nowa Szkocja, oddzielona od części kontynentalnej cieśniną Barrington Passage (43°27′32″ N, 65°36′20″ W). Nazwa wyspy pojawiła się na mapie Lopo Homema w połowie XVI w. i pochodzi od francuskiego określenia piasku – sable, od sierpnia 1949 wyspa jest połączona ze stałym lądem drogą wzdłuż grobli komunikacyjnej. Zobacz też Absalom Point – przylądek na wyspie Cape Sable Island Przypisy
Cape Sable Island

Cape Sable Island (franska: Cap de Sable) är en ö i Kanada. Den ligger i provinsen Nova Scotia, i den sydöstra delen av landet, 800 km öster om huvudstaden Ottawa. Arean är 37 kvadratkilometer. Terrängen på Cape Sable Island är mycket platt. Öns högsta punkt är 26 meter över havet. Den sträcker sig 11,8 kilometer i nord-sydlig riktning, och 7,9 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Cape Sable Island växer i huvudsak blandskog. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Cape Sable Island.
Centre Mariners

Le Centre Mariners, auparavant connu sous le nom de Mariners Centre, est le domicile du club de hockey sur glace des Mariners de Yarmouth (Nouvelle-Écosse), appartenant à la Ligue de hockey junior A des Maritimes. La patinoire est ouverte depuis le 28 novembre, 2001. Sa surface est de 65 000 pieds carrés. Liens externes Site Officiel Du Mariners Centre Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du hockey sur glace Portail de la Nouvelle-Écosse