NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aéroport de Black Tickle

L'aéroport de Black Tickle est situé à 1,9 km au nord-ouest de Black Tickle à Terre-Neuve-et-Labrador, au Canada. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Black Tickle Airport » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liens externes Portail de l’aéronautique Portail de Terre-Neuve-et-Labrador
Aeroportul Black Tickle

Aeroportul Black Tickle (IATA: YBI, ICAO: CCE4) este un aeroport din Black Tickle⁠(d), Newfoundland și Labrador, Canada ce deservește zona Black Tickle⁠(d)[[Black Tickle (human settlement in Newfoundland and Labrador, Canada)|​]]. A fost numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 16 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Este operat de government of Newfoundland and Labrador⁠(d). Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Black Tickle Airport

Black Tickle Airport är en flygplats i Kanada. Den ligger i provinsen Newfoundland och Labrador, i den östra delen av landet, 1 700 km nordost om huvudstaden Ottawa. Black Tickle Airport ligger 17 meter över havet. Den ligger på ön Island of Ponds. Terrängen runt Black Tickle Airport är platt. Havet är nära Black Tickle Airport åt nordost. Trakten är glest befolkad. Kommentarer Källor
Seal Lake (Naskaupi River)

Der Seal Lake (englisch für „Seehunde-See“) ist ein in der kanadischen Provinz Neufundland und Labrador gelegener See. Der Innu-Name des Sees lautet Atshiku-nipi. Lage Der Seal Lake befindet sich im zentralen Osten von Labrador. Der See besteht aus drei Becken, die über zwei Engstellen miteinander verbunden sind. Das Seensystem liegt auf einer Höhe von 212 m. Der langgestreckte See ist in West-Ost-Richtung ausgerichtet. Der Seal Lake besitzt eine Länge von 41 km und weist eine maximale Breite von etwa 1,3 km auf. Die Wasserfläche liegt bei etwa 59 km². Den östlichen Seeteil durchfließt der Naskaupi River in südlicher Richtung. In das westliche Seeende mündet ein namenloser Fluss, der die westlich gelegenen Seen Ten Mile Lake, Letitia Lake, Bessie Lake, Adeline Lake und Upper Seal Lake entwässert. An den bewaldeten Seeufern wachsen hauptsächlich Schwarz-Fichte und Papier-Birke. Tierwelt Im Seal Lake kommt der Atlantische Lachs, der Amerikanische Seesaibling, die Heringsmaräne und die Saugkarpfen-Art Catostomus catostomus (Longnose sucker) vor. Der Naskaupi River unterhalb des Seal Lake weist keine Barrieren für Wanderfische auf. Weitere Fischarten, die wahrscheinlich im Seal Lake vorkommen sind: Bachsaibling, Hecht, Arktischer Stint, Dreistachliger und Neunstachliger Stichling sowie Catostomus commersonii (White sucker). Der See wurde nach den Seehunden (englischer Name: seal) benannt, die im unteren Flusssystem des Naskaupi River damals gesichtet wurden. Biber, Bisamratte, Amerikanische Wasserspitzmaus und Nordamerikanischer Fischotter sind typische Wasserbewohner in der Region. Das Gebiet wird im Frühjahr und im Sommer von verschiedenen Vogelarten zum Brüten und zur Aufzucht der Jungen genutzt. In den Feuchtgebieten halten sich häufig folgende Vogelarten auf: Wilsonbekassine, Großer Gelbschenkel, Wiesenstrandläufer, Einsiedelwasserläufer, Odinshühnchen und Kleiner Schlammläufer. Zu den Vögeln, die sich auf dem offenen Wasser aufhalten, gehören: Kanadagans, Brillenente, Mittelsäger und Eistaucher. Weblinks Seal Lake bei Natural Resources Canada Einzelnachweise
Nunatsiavut

Nunatsiavut (Inuktitut: ᓄᓇᑦᓯᐊᕗᑦ, la nostra bella terra) és una àrea autònoma reivindicada pels inuits a Terranova i Labrador, Canadà. L'àrea d'assentament inclou un territori a Labrador que s'estén fins a la frontera amb el Quebec. L'any 2002, la Labrador Inuit Association va presentar una proposta d'autonomia limitada al govern de Terranova i Labrador. La constitució es va ratificar l'1 de desembre de 2005, moment en què l'Associació Inuit de Labrador va deixar d'existir i es va establir el nou govern de Nunatsiavut, que inicialment era responsable de la salut, l'educació i els afers culturals. També és responsable d'establir i dur a terme les eleccions, la primera de les quals es va executar l'octubre de 2006. El 4 de maig de 2010 es va celebrar una elecció per als membres ordinaris de l'Assemblea de Nunatsiavut. L'Assemblea de Nunatsiavut es va dissoldre el 6 d'abril en preparació per a les eleccions. Les seves llengües oficials són l'anglès i l'inuttitut. Referències Bibliografia The Labrador Inuit Constitution (en anglès), 2005. The Labrador Inuit Constitution. Arxivat 2018-05-25 a Wayback Machine. Enllaços externs Associació Inuit de Labrador CBC News - Inuits de Labrador arriben a un acord sobre la terra CBC News - Inuits celebren l'autogovern
Nunatsiavut

Nunatsiavut (en silabario inuktitut, ᓄᓇᑦᓯᐊᕗᑦ) es un área reclamada por los inuit en Canadá (diferente del territorio Nunavut). Se encuentra entre Labrador y Quebec. En el 2002 se propuso una autonomía limitada por el gobierno de Terranova y Labrador. En inuttitut/inuktitut, Nunatsiavut significa "nuestra hermosa tierra". Este nombre fue ratificado por la Constitución de Labrador Inuit y aprobado por la Asociación Labrador Inuit en 2002. Un objetivo principal de la autonomía es la preservación de la cultura y el idioma inuit, así como el medio ambiente a través de la gestión ambiental. Enlaces externos Labrador Inuit Association CBC News - Labrador's Inuit cheer land agreement CBC News - Inuit celebrate self-government turnover
Nunatsiavut

Il Nunàtsiavut (in inuit: ᓄᓇᑦᓯᐊᕗᑦ) è un'area autonoma del Canada, rivendicata dagli Inuit nel territorio di Terranova e Labrador. L'area dell'insediamento comprende il territorio di Labrador che si estende fino al confine con il Québec. Il nome della regione in inuttitut vuol dire "la nostra bella terra". L'area ha ufficialmente una parziale autonomia dal 1º dicembre 2005, quando fu istituito un governo locale responsabile della salute, dell'istruzione e degli affari culturali, oltre che della definizione e dello svolgimento delle elezioni. Gli obiettivi primari dell'autonomia sono infatti quelli di conservare la cultura e la lingua inuit, nonché tutelare l'ambiente. Per il censimento canadese l'area è conteggiata nella divisione n. 11 di Terranova e Labrador. L'area è di circa 72 500 km², mentre la popolazione ammonta a 2 360 abitanti (dato del 2011). Il capoluogo legislativo è Hopedale, mentre quello amministrativo è Nain. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nunatsiavut Collegamenti esterni (EN) Sito web ufficiale, su nunatsiavut.com. (EN) Sito web istituzionale della provincia di Terranova e Labrador, su gov.nl.ca.
Nunatsiavut

Nunatsiavut – autonomiczna jednostka administracyjna Inuitów na obszarze prowincji Nowa Fundlandia i Labrador w Kanadzie. Jej stolicą legislacyjną jest Hopedale, a stolicą administracyjną Nain. Nazwa Nunatsiavut w języku Inuitów oznacza „nasz piękny kraj”. Zamieszkuje tam około 2 500 ludzi na powierzchni 72 520 km² (według danych na rok 2016 – 2 558), a dodatkowe około 4 000 dysponuje obywatelstwem Nunatsiavut, choć mieszka na innym obszarze. Wspólnota osiągnęła samorządność w roku 2005 jako pierwsza społeczność inuicka w Kanadzie. Część tzw. Inuit Nunangat. System polityczny Podstawą ustrojową funkcjonowania Nunatsiavut, obok zgód wyrażonych przez parlament Kanady, jest Konstytucja Inuitów Labradorskich przyjęta w roku 2002. Ciałem ustawodawczym jest osiemnastoosobowe Zgromadzenie Nunatsiavut, które nie podejmuje decyzji większością głosów, lecz na zasadzie konsensusu. Wybierany na czteroletnią kadencję prezydent przewodniczy obradom Zgromadzenia oraz wypełnia funkcje reprezentacyjne. Do prerogatyw całkowicie lub częściowo scedowanych na władze regionu przez rząd Kanady należą: opieka zdrowotna, edukacja, zagadnienia kultury i języka, wymiar sprawiedliwości oraz rozwój społeczności. W roku 2020 reelekcję uzyskał prezydent Johannes Lampe, który cztery lata wcześniej zastąpił na tym stanowisku Sarah Leo. Przypisy
Нунатсиавут

Нунатсиавут (англ. Nunatsiavut) — автономная территория инуитов в канадской провинции Ньюфаундленд и Лабрадор. Площадь — 72 520 км². На востоке — полуостров Унгава. Климат суров. Нунавик покрывают тундры, на крайнем юге — тайга. Численность населения составляет 2 160 чел. (2006 г.), быстро растёт за счёт высокого естественного прироста коренных жителей — инуитов (эскимосов), которые составляют свыше 90 % населения. Их родной язык — нунавиммиутитут. Столица — Хоупдэйл и Нейн - Nain or Naina (Inuit: Nunajnguk). Официальные языки — нунавиммиутитут (родной для 90 % населения) и английский. Нунавик имеет своё правительство — Кативик. См. также Нунавик Нунавут Ссылки Правительство Нунатсиавута Архивная копия от 17 августа 2000 на Wayback Machine (англ.)
Nunatsiavut

Nunatsiavut är ett delvis autonomt område i norra Labrador i Kanada. Namnet betyder "vårt vackra land" på inuktitut. Området är labradorinuiternas hemland. Området omfattar 72 520 km2 land och 44 030 km2 hav på den norra delen av Labradorhalvön. I området bor ungefär 2 500 personer i någon av områdets fem samhällen: Nain, Hopedale, Makkovik, Rigolet och Postville. Nain är områdets administrativa huvudstad, medan Hopedale utgör områdets lagstiftande huvudstad. Den 1 december 2005 bildades Nunatsiavuts regering, vilket blev provinsen Newfoundland och Labradors första regionala självstyre. Labradorinuiterna (eller labradormiut) blev i och med bildandet av Nunatsiavut även Kanadas första självstyrande inuitgrupp. Gruppen beräknas bestå av ungefär 6 500 personer som har fått rätt till självstyre, varav ungefär 2 500 redan bor i det självstyrande området. 2019 öppnades kulturcentret Illusuak i Nain, med syftet att bevara invånarna i Nunatsiavuts språk, historia och kultur. De officiella språken i området är inuttut (en inuktitut-dialekt) och engelska. Historia Befolkningen i Nunatsiavut anses vara ättlingar till det forntida Thulefolket. Thulefolket var jägare som drogs till norra Labrador i jakt på matresurser. Fram till 1500-talet levde labradorinuiterna utan kontakt med några europeiska kulturer. Den första kontakten var med baskiska valjägare på 1500-talet. På 1770-talet anlände herrnhutiska missionärer till norra Labrador och blev de första européerna som etablerade en fast bosättning norr om Hamilton Inlet. Med missionärerna följde kristendomen och ett nytt sätt att handla, vilket väsentligen förändrade inuiternas kultur och levnadssätt. Mötet med européerna innebar även att nya sjukdomar spreds, vilka var nära på att slå ut flera inuitiska samhällen. Referenser
Нунаціавут

Нунаціавут (англ. Nunatsiavut) — автономна територія інуїтів у канадській провінції Ньюфаундленд і Лабрадор. Площа — 72 520 км². На сході — півострів Унгава. Клімат суворий. Нунавік покривають тундри, на крайньому півдні — тайга. Чисельність населення складає 2 160 чол. (станом на 2006 рік), швидко росте за рахунок високого природного приросту корінних жителів — інуїтів (ескімосів), які становлять понад 90 % населення. Їх рідна мова — нунавімміутітут. Столиця — Гоупдейл і Нейн — Nain or Naina (Inuit: Nunajnguk). Офіційні мови — нунавімміутітут (рідна для 90 % населення) і англійська. Нунавік має свій уряд — Катівік. Див. також Нунавут Нунавік Посилання
King George V Park

King George V Park is a soccer-specific stadium in St. John's, Newfoundland, located at the head of Quidi Vidi Lake in downtown St. John's. The stadium was built in 1925 as the National stadium of Newfoundland. It is the oldest surviving soccer specific stadium in North America, and hosts the Memorial Sea-Hawks soccer teams. History The most famous game played at King George V was on 14 September 1985 when over 13,000 people witnessed Canada's 2–1 victory over Honduras to win the 1985 CONCACAF Championship; the match also qualified Canada for their first World Cup (Mexico, 1986). It was a momentous occasion and is considered to be the first high point of Canadian soccer history. The stadium played host to the 1987 FIFA U-16 World Championship. In 2005 construction began on a major renovation involving widening and lengthening the field surface, installing an underground irrigation system, constructing new locker room facilities as well as expanding the bleacher seating. In 2006, the natural grass playing surface was replaced with a FieldTurf pitch. It seats 6,400 for soccer. In 2008, KGV played host to the Challenge Cup and the Jubilee Trophy. See also Royal eponyms in Canada References External links Satellite view of King George V Park on Google Maps Pictures of King George V Park
Parque Rey Jorge V

El Parque Rey Jorge V es un estadio de fútbol ubicado en San Juan de Terranova en Canadá. Historia Fue construido en el año 1925 con el nombre Newfoundland National Stadium, nombre que tuvo hasta que el estadio fuera elegido como una de las sedes de la Copa Mundial de Fútbol Sub-16 de 1987. Actualmente es el estadio más viejo de Norteamérica hecho para la práctica del fútbol. El partido más importante que se ha jugado en el estadio fue el 14 de septiembre de 1985, cuando 13.000 espectadores presenciaron la victoria de Canadá 2:1 ante Honduras por el Campeonato Concacaf de 1985, dándole a Canadá, además del título de Concacaf, la clasificación al mundial de México 1986, el primer mundial de su historia, considerándose el hecho más importante en la historia del fútbol canadiense.​ Remodelación En 2005 el estadio fue renovado con la instalación de un nuevo sistema de irrigación, nuevos camerinos y la expansión del terreno de juego, el cual fue reemplazado un año después, pasando de césped natural a FieldTurf, una variedad de gramilla artificial, y la ampliación de la capacidad del estadio a 10.000 espectadores.​ Referencias Enlaces externos Satellite view of King George V Park on Google Maps Pictures of King George V Park
King George V Park

Het King George V Park is een voetbalstadion in St. John's, de hoofdstad van de Canadese provincie Newfoundland en Labrador. Het bevindt zich ongeveer tussen Downtown St. John's en de oostelijke buurt Quidi Vidi, vlak bij de oevers van Quidi Vidi Pond. Het stadion werd in 1925 gebouwd als nationaal stadion van het toen onafhankelijke Dominion Newfoundland. Het stadion kreeg grondige verbouwing in 2005–2006 waarbij er onder andere kunstgras van het type FieldTurf werd aangebracht. Het stadion biedt plaats aan 10.000 toeschouwers. Gebruik Provinciaal voetbal Het stadion is de thuisbasis voor de eerste elftallen van drie amateurvoetbalploegen, namelijk Holy Cross FC, Feildians en St. John's SC. Ook de Memorial Sea-Hawks, de voetbalafdeling van de Memorial University of Newfoundland, gebruikt het King George V Park als thuisbasis. Ook andere ploegen uit de omgeving gebruiken occasioneel het stadion. Het King George V Park doet jaarlijks ook dienst voor de play-off-finale van de provinciale mannen- en vrouwenvoetbalcompetitie (respectievelijk de Challenge Cup en Jubilee Trophy), evenals voor de provinciale bekerfinales (NL Cup) bij zowel dames als heren. Internationaal voetbal In het King George V Park vond de historische wedstrijd plaats tussen Canada en Honduras tijdens het CONCACAF-kampioenschap van 1985 plaats. Canada won de wedstrijd met 2–1 en daarmee het toernooi, waardoor ze zich tegelijk voor de eerste keer in de geschiedenis kwalificeerden voor een wereldkampioenschap. Het was met 13.000 toeschouwers ook de meest bekeken match ooit in het stadion. Tijdens het Wereldkampioenschap voetbal onder 16 van 1987 werden er ook wedstrijden in het stadion gespeeld. Nationaal voetbal Het King George V Park was tot op heden achtmaal het stadion waarin de finale van de Challenge Trophy, de Canadese voetbalbeker voor mannelijke provinciekampioenen, gespeeld werd. Het betreft de finales (inclusief enkele andere matchen) van de seizoenen 1973, 1974, 1989, 2002, 2008, 2016, 2019 en 2025. Hetzelfde geldt voor de finales van de Jubilee Trophy, de vrouwelijke amateurbekertegenhanger, voor de edities 1989, 2002, 2008, 2016, 2019 en 2025.
King George V Park

King George V Park – stadion piłkarski w St. John’s, w prowincji Nowa Fundlandia i Labrador, w Kanadzie. Został otwarty w 1925 roku. Może pomieścić 10 000 widzów. Na obiekcie odbywały się spotkania piłkarskiej reprezentacji Kanady. Najbardziej zapamiętanym spotkaniem kadry narodowej Kanady rozegranym na tym stadionie jest mecz z 14 września 1985 roku, w którym Kanada pokonała Honduras 2:1, zapewniając sobie triumf w Mistrzostwach CONCACAF i jednocześnie pierwszy w historii awans do Mistrzostw Świata. Stadion był także jedną z aren Mistrzostw Świata U-16 1987. Przypisy
ГЕС Дір-Лейк

ГЕС Дір-Лейк — гідроелектростанція на канадському острові Ньюфаундленд. Знаходячись після ГЕС Hinds Lake, становить нижній ступінь каскаду у сточищі річки Гамбер, яка впадає до затоки Святого Лаврентія на західному узбережжі острова. Забір води для роботи станції організували із озера Гранд-Лейк, яке через Junction Brook має стік ліворуч до Гамбер. Рівень води підняли за допомогою бетонної контрфорсної греблі висотою 23 метри і довжиною 226 метрів. Вона потребувала 27 тис. м3 матеріалу та створює підпір у водоймі з площею поверхні 497 км2. Зі сховища в напрямку долини Гамбер прямує підвідний канал довжиною 11 км, при спорудженні якого провели екскавацію 4 млн м3 породи, що пішла на формування берегів. Наприкінці каналу облаштована водозабірна споруда, звідки по схилу спускаються напірні водоводи, шість з яких були виконані з дерев'яних і сталевих секцій, а три — лише зі сталевих. Довжина водоводів становить по 1,2 км при діаметрі 2,9 метра (до агрегатів № 1—7) та 3,6 метра (до агрегатів № 8 та 9). Можливо відзначити, що у 2010-х роках провадяться роботи по заміні старих водоводів на бетонні. Машинний зал розташований на лівому березі озера Дір-Лейк, через яке протікає Гамбер. Тут встановлено дев'ять турбін типу Френсіс — п'ять потужністю по 11,2 МВт, дві по 11,6 МВт та дві з показниками 23,5 МВт. Це обладнання використовує чистий напір у 74 метри. Примітки
ГЕС Мускрат-Фолс

ГЕС Мускрат-Фолс – гідроелектростанція, що споруджується на канадському півострові Лабрадор у провінції Ньюфаундленд і Лабрадор. Знаходячись після ГЕС Черчилл-Фолс, становитиме нижній ступінь каскаду на річці Черчилл, котра впадає до Атлантичного океану на східному узбережжі півострова. При цьому в подальшому у межах того ж проекту Ловер-Черчилл між Черчилл-Фолс та Мускрат-Фолс планується звести потужну ГЕС Gull Island з показником 2250 МВт. В межах проекту річку перекриють бетонною греблею із двох частин, розділених машинним залом. Її південна ділянка матиме висоту 29 метрів при довжині 325 метрів, а північна – висоту 32 метри при довжині 432 метри. Остання прилягатиме до природної греблі North Spur, котра буде підсилена. Разом вони утримуватимуть витягнуте по долині річки на 59 км водосховище з площею поверхні 101 км2, в якому припускатиметься коливання рівня в діапазоні ліше 0,5 метра. Основне обладнання станції становитимуть п’ять турбін типу Каплан загальною потужністю 824 МВт, які при напорі у 386 метрів забезпечуватимуть виробництво 4,9 млрд кВт-год електроенергії на рік. Для видачі продукції спорудять лінію прямого струму великої напруги (HVDC) за проектом Labrador-Island Transmission Link (450 кВ), котра перетинатиме протоку шириною 30 км та подаватиме електроенергію на острів Ньюфаундленд. Крім того, Мускрат-Фоллс та Gull Island з’єднають ЛЕП, розрахованою на роботу під напругою 230 кВ. Спорудження станції посувалось з певними затримками, проте станом 2017 рік рівень будівельної готовності досяг 78%. Примітки
Marine Institute of Memorial University of Newfoundland

The Fisheries and Marine Institute of Memorial University of Newfoundland, popularly referred to as the Marine Institute (MI) or simply Marine, is a post-secondary ocean and marine polytechnic located in St. John's, Newfoundland and Labrador, Canada. It is affiliated with Memorial University of Newfoundland. The Marine Institute contains unique facilities such as two full ships bridge simulators and the world's largest flume tank. It offers degrees, diplomas, certifications and industry training for the maritime sector. History In 1964, Newfoundland Premier Joey Smallwood opened the College of Fisheries, Navigation, Marine Engineering and Electronics, at the former Parade St. campus of Memorial University College (now Memorial University of Newfoundland). The Fisheries College, as it was then known colloquially, was moved in 1985 to its current Ridge Road building and renamed to the Institute of Fisheries and Marine Technology. 1992 saw the name change again, as the institution became affiliated with Memorial University as The Fisheries and Marine Institute of Memorial University of Newfoundland. Campus Marine's main campus is located on Ridge Road, overlooking the city of St. John's. Satellite facilities include the Offshore Safety and Survival Centre (OSSC) training centre in Foxtrap, the Safety and Emergency Response Training Centre (SERT) in Stephenville, harbour-side facilities at pier 25 in St. John's and Holyrood, and ships of up to 130 feet (40 m) in length. Academia Marine is academically organized into three primary structures: the School of Fisheries, the School of Maritime Studies, and the School of Ocean Technology School of Fisheries The School of Fisheries focuses on the use, sustainability and management of aquatic resources and the marine environment; primarily, aquaculture, harvesting, food processing and safety. It encompasses the Centre for Sustainable Aquatic Resources (CSAR) and the Centre for Aquaculture and Seafood Development (CASD). School of Maritime Studies The School of Maritime Studies focuses on the marine transport industry and its related fields; primarily, ship operations and vessel design. It encompasses the Offshore Safety and Survival Centre (OSSC) and the Centre for Marine Simulation (CMS). School of Ocean Technology The School of Ocean Technology was established in May 2007 with a $1 million investment from the government of Newfoundland and Labrador. The school focuses on technologies that enable safe, efficient, and effective activity in ocean industries. This includes ocean instrumentation and equipment, marine information and communication technologies, ocean mapping and underwater technology. The school will also provide education and training as well as industrial outreach for the Ocean Technology sector. See also Memorial University of Newfoundland Webb Institute Higher education in Newfoundland and Labrador Canadian university scientific research organizations References External links Official website
Instituto Marinho da Universidade Memorial de Terra Nova

O Instituto de Pesca e Marinha da Universidade Memorial de Terra Nova (em inglês: Fisheries and Marine Institute of Memorial University of Newfoundland), popularmente conhecido como Instituto Marinho (MI), é uma escola politécnica oceânica e marinha pós-secundária localizada em São João da Terra Nova e Labrador, Canadá. É afiliado à Universidade Memorial de Terra Nova. O Instituto Marinho é considerado a instituição mais abrangente do gênero na América do Norte, com instalações exclusivas, como dois simuladores de ponte para navios completos e o maior tanque de calha do mundo. Oferece graus, diplomas, certificações e treinamento industrial para o setor marítimo. Referências Ligações externas «Página oficial»