NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lafarge (azienda)

Lafarge è stata un'azienda francese di materiali da costruzione, leader mondiale nel suo settore, seguita da Holcim. Il primo progetto importante è stato il cantiere del canale di Suez nel 1864, nel quale Lafarge ha consegnato 200.000 tonnellate di calce idraulica per costruire i moli del canale. Era quotata alla borsa di Parigi dal 1923 e faceva parte dell'indice CAC 40 dal 1988. Essa operava in tre attività principali: cementi e leganti (66,5%), granulati e calcestruzzi (33,1%) e intonaci (0,4%). A fine 2014, il gruppo aveva 112 cementifici, 37 stazioni di schiacciamento, 437 cave di granulati e 1.026 impianti di calcestruzzo, nel mondo. La ripartizione geografica del fatturato era al 2014: Europa (24,7%), Africa e Medio Oriente (28,9)%), America del Nord (23,4%), Asia (17,4%) e America Latina (5,6%). Il 10 luglio 2015, Lafarge si è fusa con Holcim, società svizzera e numero due del settore. Il 15 luglio, la nuova società è stata ufficialmente presentata in tutto il mondo sotto il nome di LafargeHolcim, nuovo leader nel settore dei materiali da costruzione. LafargeHolcim è stata ribattezzata Holcim Group nel 2021. Nel giugno 2016, Le Monde rivela che Lafarge avrebbe finanziato lo Stato Islamico tra la primavera 2013 e la fine dell'estate 2014 al fine di poter continuare le sue attività nella zona di conflitto in Siria. Nel giugno 2018, Lafarge è imputata di «violazione di un embargo», «messa in pericolo della vita altrui» e «complicità di crimini contro l'umanità». Nel 2022 viene condannata dal tribunale di New York al pagamento di 778 milioni di dollari per delle mazzette all'ISIS. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lafarge Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su lafarge.fr. (EN, FR) Sito ufficiale, su lafarge.ca.
Lafarge

Lafarge é uma empresa multinacional de cimentos francesa, foi fundada em 1833 por uma família nobre de Ardèche,é a segunda maior empresa de cimentos do mundo por nível de produção e possui 134 fabricas em todo o mundo. No Brasil desde 1960 e na Síria entre 2014 e 2019, a Lafarge é uma das principais empresas do país no setor de materiais de construção, com cerca de 1.700 empregados e um portfólio de marcas que incluem os cimentos Mauá, Campeão e Montes Claros, e as linhas de concretos especiais Ultra Series, Artevia e Hydromedia. Seu parque industrial, distribuído nas regiões Sudeste, Nordeste e Centro-Oeste conta com dez fábricas e estações de moagem de cimento, mais de 50 unidades para a produção de concreto, entre centrais móveis e fixas, e três áreas de mineração de agregados. Líder mundial em materiais de construção, com presença em 62 países e 64 mil empregados, o Grupo Lafarge registrou vendas de 15,2 bilhões de euros em 2013. Com posições de destaque em suas linhas de Cimento, Concretos e Agregados, a Lafarge contribui para a construção de cidades em todo o mundo com soluções inovadoras para torná-las mais acessíveis, mais compactas, mais duráveis, mais bonitas e melhor conectadas. Com seu centro de pesquisa em materiais de construção pioneiro no mundo, a Lafarge coloca a inovação no centro das suas prioridades, trabalhando para a construção sustentável e criatividade arquitetônica. Em 2022, a Lafarge foi condenada por financiamento do terrorismo e cumplicidade em crimes contra a humanidade pelo Departamento de Justiça dos EUA por ter pago 5,92 milhões de dólares aos grupos terroristas ISIS e Frente al-Nusra entre 2013 e 2014 para manter a sua fábrica de cimento na Síria em funcionamento. Referências Ligações externas Página oficial da empresa
Lafarge

Lafarge a fost o companie franceză din domeniul construcțiilor, care, către anul 2015 era cel mai mare producător de ciment la nivel mondial. Compania fost fondată în anul 1833 de către Joseph-Auguste Pavin de Lafarge. Pe 10 iulie 2015 Lafarge a fuzionat cu Holcim, o companie majoră producătoare de cement din Elveția. Pe 15 iulie noua companie a fost lansată oficial în lume sub numele LafargeHolcim, creând astfel un nou lider în sectorul materialelor de construcție. A fost redenumită în Holcim Group în 2021. Istoric În 2007 compania Lafarge avea 1.972 de fabrici în 76 de țări. Grupul și-a vândut majoritatea operațiunilor de gips din Europa, America de Sud, Asia și Australia. În septembrie 2013, Lafarge a fost de acord cu vânzarea a 53,3% din participația sa la filiala sa din Honduras, Lafarge Cementos SA de CV, către Cementos Argos pentru 232 de milioane de euro. Compania este activă în Grecia prin deținerea integrală a Heracles General Cement, din 1991. Lafarge în România Lafarge a intrat pe piața din România în 1997, achiziționând producătorul național de ciment, Romcim și deține în prezent (iunie 2008) trei centre de producție, în Medgidia (Constanța), Hoghiz (Brașov) - fabrici de ciment și Târgu Jiu (Gorj) - stație de măcinare. Lafarge este prezent în România și prin celelalte activități ale sale - agregate, beton și plăci de gips, având în jur de 1.500 de angajați și înregistrând o cifră de afaceri de peste 260 de milioane de euro în 2006. Grupul Lafarge activează în România cu trei divizii. Lafarge Romcim S.A. produce și comercializează cimenturi, lianți și filer calcar. Lafarge Arcom Gips S.A. - produce și comercializează ipsos, sisteme și accesorii pentru gips - carton și Lafarge Agregate Betoane. Principalii concurenți pe piața din România sunt HeidelbergCement și Holcim, împreună cu care domină piața românească. În anul 2006, Consiliul Concurenței a amendat cu 28,5 milioane Euro trei producători din industria cimentului, CarpatCement, Holcim și Lafarge, pentru formarea unui cartel. CarpatCement a plătit, după ce a contestat decizia în justiție, în timp ce ceilalți doi au achitat amenda. În noiembrie 2009, compania a inaugurat un siloz de clincher tip dom, cel mai mare din lume, la uzina de ciment din Medgidia, printr-o investiție de 16,5 milioane euro, acesta având o capacitate de 250.000 metri cubi de clincher. Cifra de afaceri: 2008: 370 milioane euro 2006: 260 milioane euro Lafarge Arcom Gips Lafarge Arcom Gips deține în prezent o fabrică de gips carton la Popești Leordeni, București, și o fabrică de ipsosuri la Aghireșu, în județul Cluj, cu capacități anuale de producție de 15 milioane metri pătrați de plăci de gips carton și 45.000 tone de ipsosuri. Ambele fabrici sunt prevăzute pentru producția internă. Lafarge Arcom Gips a fost înființată în 2001, prin asocierea cu firma de construcții Arcom București. Cele două fabrici din România produc plăci de gips carton, ipsosuri, gleturi și mortare de interior. Lafarge deține o cotă de piață de aproximativ 22% în ceea ce privește plăcile de gips carton și produsele asociate. Note Legături externe Site web oficial Arhivat în 2 martie 2013, la Wayback Machine.
Lafarge

Lafarge (Euronext: LG) je francosko podjetje, ki je največji svetovni proizvajalec gradbenih materialov, in največji svetovni proizvajalec cementa. Lafarge je največji proizvajalec gradbenih materialov na svetu in zaseda vodilne pozicije na področju cementa, agregatov in betonov ter mavčnih plošč. S 78.000 zaposlenimi v 78 državah je Lafarge v letu 2009 ustvaril prodajo v višini 15,8 milijard evrov. V letu 2010 je bilo podjetje šesto leto zapored uvrščeno med 100 najbolj trajnostnih družb sveta. S priključitvijo Cementarne Trbovlje leta 2002 je Lafarge prisoten tudi v Sloveniji. Zgodovina Lafarge je leta 1833 ustanovil Pavin de Joseph-Auguste Lafarge v Le Teilu (Ardèche), za pridobivanje apnenca v kamnolomu v Mont Saint-Victor med mesti Le Teil in Viviers. Leta 1864 Lafarge podpisal svojo prvo mednarodno pogodbo za dobavo 110.000 ton apna za gradnjo Sueškega prekopa . Podjetje je razvilo Kalcijev aluminatni cement. Prav tako je bilo podjetje pionir v proizvodnji belega portland cementa, ki ga še vedno pridobivajo v prvotni tovarni Le Teil. Leta 1919 je bila ustanovljena javna družba, imenovana "Société anonyme des Chaux de et Ciments Lafarge et du Teil." Leta 1980 je z združitvijo s skupino Coppée postala SA Lafarge Coppée. Leta 2001 je Lafarge, takrat drugi največji svetovni proizvajalec cementa, prevzel Blue Circle Industries (BCI), takrat šestega največjega proizvajalca cementa na svetu, in postal vodilni na svetu v proizvodnji cementa. Leta 2002 je Lafarge postal večinski lastnik podjetja Cementarna Trbovlje, manjšega izmed dveh proizvajalcev cementa v Sloveniji. Cementarna Trbovlje se preimenuje v Lafarge Cement Trbovlje. Leta 2006 je Lafarge Severna Amerika prevzela 100% nadzor nad družbo v Severni Ameriki, in odstranila delnice LNA iz borze v New Yorku. Pred tem je imela skupina v lasti 53% delnic LNA. V letu 2007 so odprodali svojo divizijo streh zasebni finančni skupini, a obdržali 35% delež lastniškega kapitala. V decembru 2007 je Lafarge napovedal nakup Orascom Cement Group, največjim proizvajalcem cementa na Bližnjem vzhodu. Preberite tudi Glavni konkurenti družbe so: Holcim Cemex HeidelbergCement Zunanje povezave Uradna spletna stran podjetja www.lafarge.com Arhivirano 2013-03-02 na Wayback Machine. Lafarge v Sloveniji - uradna spletna stran podjetja www.lafarge.si Viri
St. Malo Provincial Park

St. Malo Provincial Park is a provincial park on the Rat River near St. Malo, Manitoba, Canada. The 148.35 ha (0.5728 sq mi) park is located adjacent to St. Malo Lake in the Interlake Plain Ecoregion. History St. Malo Provincial Park was designated a provincial park by the Government of Manitoba in 1961. See also List of provincial parks in Manitoba References External links iNaturalist: St. Malo Provincial Park Further reading
St. Malo Provincial Park

St. Malo Provincial Park är en park i Kanada. Den ligger i provinsen Manitoba, i den sydöstra delen av landet, 1 700 km väster om huvudstaden Ottawa. St. Malo Provincial Park ligger 260 meter över havet. Den ligger vid sjön St. Malo Lake. Terrängen runt St. Malo Provincial Park är platt, och sluttar västerut. Runt St. Malo Provincial Park är det mycket glesbefolkat, med 2 invånare per kvadratkilometer.. Närmaste större samhälle är St. Malo, 1,5 km väster om St. Malo Provincial Park. Omgivningarna runt St. Malo Provincial Park är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Kommentarer Källor
Pembina Curling Club

The Pembina Curling Club located in Winnipeg, Manitoba, is a six-sheet curling club located in the south part of the city. The club was established in 1947 by a group of Fort Garry residents in Winnipeg and led by Art Elders. The cinder block building was finished in 1952 despite curling taking place over the last five years. The current six-sheet facility was completed in 1965 and setback from the previous location beside the highway. Mike Riley curled out of the club when he won the 1984 Labatt Brier. The Pembina Curling Club has a built in kitchen catered by SOL International Fusion Bistro. References External links Manitoba Historical Society Club website
Deer Lodge Curling Club

The Deer Lodge Curling Club located in Winnipeg, Manitoba, is a six-sheet curling club located in the west part of the city. The club was established in 1919 and moved to the current location in the 1950s. In 2023, the Thistle Curling Club announced that they would be selling their location and merging their club with Deer Lodge Curling Club. The two clubs would retain their history and identity but continue to operate out of the same facility beginning in the fall of 2023. Barry Fry curled out of Deer Lodge Curling Club when he won the 1979 Macdonald Brier, going on to win bronze at the 1979 World Championships. References External links Manitoba Historical Society Club website
Gilbert Plains

Gilbert Plains is an unincorporated urban community in the Gilbert Plains Municipality, Manitoba, Canada, that was classified as a town prior to January 1, 2015. It is situated on the Valley River, in the Parkland Region between Riding Mountain National Park and Duck Mountain Provincial Park. Gilbert Plains was featured during season 3 of the CBC program Still Standing. The episode originally aired on September 5, 2017. History Incorporated in 1906, the original townsite was some miles to the south. The community was named for Gilbert Ross, a Métis man who was living in the region when the first European settler, Glenlyon Campbell, arrived. On 1 January 2015, the Town of Gilbert Plains relinquished its town status when it amalgamated with the Rural Municipality of Gilbert Plains to form the Gilbert Plains Municipality. Demographics In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Gilbert Plains had a population of 773 living in 356 of its 407 total private dwellings, a change of -1.5% from its 2016 population of 785. With a land area of 2.74 km2 (1.06 sq mi), it had a population density of 282.1/km2 (730.7/sq mi) in 2021. Media A local newspaper, The Exponent, served both Gilbert Plains and its neighboring town, Grandview. The Exponent closed on 24 February 2017, after 117 years of operation. A weekly non-profit newspaper, The Plain View, published its first issue on 5 June 2018, and has been running ever since. It serves both Gilbert Plains and Grandview. Transportation The community is located on Highway 5 and the CN railway line between Dauphin and Grandview, approximately 250 miles (400 km) northwest of Winnipeg. Gilbert Plains railway station receives Via Rail service. The community previously had an airport. Climate See also Gilbert Plains (electoral district) References
Гилберт Плејнс (Манитоба)

Гилберт Плејнс (енгл. Gilbert Plains) је малена варош у западном делу канадске провинције Манитоба у оквирима географско-статистичке регије Паркланд. Варошица се налази између вароши Грандвју на западу и града Дофена на истоку на деоници локалног друма број 5. Удаљена је неких 400 км северозападно од административног центра провинције града Винипега. Према резултатима пописа становништва из 2011. у варошици је живело 811 становника у 384 домаћинства, што је за 6,7% више у односу на 760 житеља колико је регистровано приликом пописа 2006. године. Становништво Види још Списак насеља у Манитоби Манитоба Референце Спољашње везе Statistics Canada - Census Profile: Gilbert Plains, Town Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (16. октобар 2019) Мапа вароши на сајту завода за статистику Канаде Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (19. септембар 2012)
Université du Manitoba

L'Université du Manitoba a été établie en 1877. Elle est l'une des quatre universités de la ville de Winnipeg au Manitoba et elle fut la première université à être établie dans l'Ouest canadien. Collèges associés Collège du Manitoba Collège Saint-Audrey Collège Saint-Marjory Collège Saint-Benjamin Collège universitaire de Saint-Boniface Statistiques 22 000 étudiants 20 facultés universitaires 83 % étudiants de premier cycle, 12 % d'étudiants aux cycles supérieurs Liste des recteurs James Alexander MacLean (1913 - 1934) Sidney Earle Smith (1934 - 1944) Henry Percy Armes, acting (1944 - 1945) Albert William Trueman (1945 - 1948) Albert Henry S. Gillson (1948 - 1954) Hugh Hamilton Saunderson (1954 - 1970) Ernest Sirluck (1970 - 1976) Ralph Campbell (1976 - 1981) Arnold Naimark (1981 - 1996) Emöke J.E. Szathmáry (1997-) Personnalités liées Diplômés reconnus Israel Asper, avocat et propriétaire de journaux (B.A. - 1953, LL.B. - 1957, LL.M. - 1964) Monty Hall, personnalité à la télévision, Ordre du Canada, BSc Gary Filmon, premier ministre du Manitoba de 1988 à 1999 (BSc en génie civil) Ovide Mercredi, chef amérindien canadien (LLB - 1977) Phil Fontaine, chef amérindien canadien (BA - 1981) Sam Katz, maire de Winnipeg (BA - 1973) Marshall McLuhan, sociologue William Norrie, maire de Winnipeg (BA - 1950, LLB - 1955) Leonard Peikoff, philosophe Clay Riddell, ingénieur industriel pétrolier (BSc avec honneurs - 1959) Louis Slotin, physicien-chimiste membre du projet Manhattan (BSc - 1932, MSc -1933) Miriam Toews, romancière Donald Triggs, viticulteur, cofondateur de Jackson-Triggs (BSc avec honneurs - 1966) Marcel Dzama, artiste contemporain - (1997) Israel Idonije, joueur défensif des Bears de Chicago Placide Gaboury, philosophe et professeur (BA - 1949) Glenn Joyal, juge canadien. Professeurs reconnus Klaus Klostermaier, indianiste Guy Maddin, réalisateur Carol Shields, écrivaine récipiendaire du prix Pulitzer Jean-Eric Ghia, vulgarisateur et chercheur Bob Altemeyer, psychologue Rosalie Favell, photographe canadienne d'origine métisse Voir aussi Articles connexes Prix Bernhard Cinader Liens externes (en) Site officiel Ressources relatives à la recherche : Classement académique des universités mondiales CrossRef Harvard University Herbaria & Libraries Horizon 2020 U-Multirank Ressource relative aux beaux-arts : Te Papa Tongarewa Ressource relative à la musique : MusicBrainz Portail des universités Portail de Winnipeg Portail du Manitoba
University of Manitoba

University of Manitoba (U of M), är ett offentligt universitet i Winnipeg, Manitoba, Kanada. Det grundades 1877 och var då Västra Kanadas första universitet. University of Manitoba placerade sig på plats 601-650 2020 i QS Universitetsvärldsrankning över världens bästa universitet. Universitetet är medlem i den så kallade U15-gruppen. Historik Universitetet grundades av Alexander Morris. Tillståndet gavs den 28 februari 1877 och det officiella öppnandet skedde den 20 juni samma år.. Universitetets "presidenter" James Alexander MacLean (1913–1934) Sidney Earle Smith (1934–1944) Henry Percy Armes, acting (1944–1945) Albert William Trueman (1945–1948) Albert Henry S. Gillson (1948–1954) Hugh Hamilton Saunderson (1954–1970) Ernest Sirluck (1970–1976) Ralph Campbell (1976–1981) Arnold Naimark (1981–1996) Emőke J.E. Szathmáry (1996–2008) David Barnard (2008–Present) Universitetets kanslerer Samuel Matheson (1908–1934) John W. Dafoe (1934–1944) A. K. Dysart (1944–1952) Victor Sifton (1952–1959) Justice S. Freedman (1959–1968) Peter D. Curry (1968–1974) Richard S. Bowles (1974–1977) Isabel G. Auld (1977–1986) Henry E. Duckworth (1986–1992) Authur V. Mauro (1992–2001) Bill Norrie (2001–2010) Harvey Secter (2010-) Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör University of Manitoba. University of Manitoba (officiell hemsida) University of Manitoba Athletics (universitetets idrottshemsida) Smartpark Research and Technology Park Hippocrates on the Red: the History of the Manitoba Medical School Association of Universities and Colleges of Canada page on University of Manitoba University of Manitoba Student Union - Student Group Listing [1]
Ecole Tuxedo Park School

École Tuxedo Park School is a French immersion elementary school in Winnipeg, Manitoba, Canada. It teaches grades K-4 and is part of the Pembina Trails School Division. History When the Town of Tuxedo incorporated in 1913, discussions began to be held about the construction of a school. By 1925, formal plans for a two classroom school were underway and the original structure was built in 1926. Tuxedo School No. 2 was designed to match the wealthy atmosphere of the surrounding residences, by the architecture firm Northwood and Chivers, who also designed the Assiniboine Park Pavilion. Two more classrooms were added in 1932 to make room for the growing population of Town of Tuxedo. The name of the school was later changed to Tuxedo Park School. The school was also used as a Police Office, with the basement housing an office for Town of Tuxedo's Constable, Paul Behr and his dog Sprite. The basement also had a small cell to detain criminals before transport to Winnipeg. In 1957–1959, a major addition of six classrooms and a gymnasium were added to the existing structure. The new additions were designed by Smith Carter and Katelnikoff. Tuxedo Park School became a French Immersion school in 1984 and changed its name to École Tuxedo Park. Due to changing catchment areas, enrolment dropped and the school was threatened with closures. However an active parent council petitioned to keep the school open and were ultimately successful. In 2000, a volunteer committee of parents created an outdoor classroom and gardens in the north lawn and a massive renovation of the grounds in the west grounds. In 2001, Ecole Tuxedo Park celebrated its 75th anniversary. To mark the 75th anniversary and to the completion of the Greenspace Project, a time capsule was installed in the sundial in the centre of the garden. The Time Capsule is due to be opened in 2026. In 2003, the parent council hosted a one-day playground build. For this service, and for the completion of the Greenspace project and improvements to the indoor space, the Parent Council received the Premiers Volunteer Service award in the Community Category. In 2017, École Tuxedo Park reduced its offerings, eliminating its grades 6 and 5 programs. Media For the 75th their anniversary Garth Nosworthy wrote the song I Will Stand Forever to commemorate the history of the school. References External links Ecole Tuxedo Park Homepage
Wasserkraftwerk Wuskwatim

Das Wasserkraftwerk Wuskwatim, englisch Wuskwatim Generating Station, ist ein Wasserkraftwerk im zentralen Norden der kanadischen Provinz Manitoba. Das Kraftwerk liegt 45 km südwestlich von Thompson am Burntwood River, 170 km oberhalb dessen Mündung in den Split Lake. Betrieben wird es von Manitoba Hydro, dem öffentlichen Energieversorger der Provinz. Geschichte Das Wasserkraftwerk wurde 2006–2012 erbaut. Projektentwickler und Eigentümer ist die Wuskwatim Power Limited Partnership (WPLP), ein Gemeinschaftsunternehmen der Nisichawayasihk Cree Nation (NCN) und Manitoba Hydro. Das Kraftwerk wurde am 5. Juli 2012 von Greg Selinger, damaliger Premierminister von Manitoba, eröffnet. Die Projektkosten summierten sich zu diesem Zeitpunkt auf 1,37 Milliarden Kanadische Dollar (etwa 1 Milliarde Euro). Lage Das Wasserkraftwerk liegt am südlichen Ende des Wuskwatim Lake, dessen Fläche aufgrund des Aufstaus um 37 ha wuchs. Der Burntwood River verließ an der Stelle des heutigen Kraftwerks über die damaligen Taskinigup Falls den See. Unterhalb des Kraftwerks durchfließt der Burntwood River die kleineren Seen Opegano Lake und Birch Tree Lake, bevor er die Stadt Thompson passiert. Das Kraftwerk ist über eine 48 km lange Schotterstraße an die Provincial Road 391 angebunden. Daten Wuskwatim ist das derzeit einzige Wasserkraftwerk am Burntwood River. Seit 1976/77 wird etwa 60 Prozent der Wassermenge des Churchill River im Rahmen der Churchill River Diversion über Rat River und Burntwood River dem Nelson River zugeführt. Ein Abflusskontrollbauwerk bei Notigi reguliert den Zufluss. Die Kraftwerksbetreiber haben u. a. als Auflage, dass die (täglichen) Wasserspiegelschwankungen oberhalb und unterhalb des Kraftwerks innerhalb vorgegebener Toleranzen liegen (25 cm beim oberstrom gelegenen Wuskwatim Lake). Die Kronenlänge beträgt etwa 690 m. Sie liegt auf einer Höhe von 236,7 m. Das Kraftwerkshaus misst 75 m, die daneben befindliche Hochwasserentlastung weist eine Breite von 43 m auf. Das Kraftwerkshaus beherbergt drei Turbinen (Vertikalpropeller-Typ) mit einer installierten Leistung von 211 MW. Die Jahresenergieerzeugung 2013 betrug 1488 Millionen kWh. Die Fallhöhe beträgt 21,4 m. Der Wasserspiegel am Kraftwerkseinlauf liegt bei 233,9 m. Der Ausbaudurchfluss liegt bei 1100 m³/s. Die Hochwasserentlastung ist für 2310 m³/s ausgelegt. Weblinks Wuskwatim Power Limited Partnership (WPLP) Water Power Act & Environment Act Licences 2013 Annual Water Levels Report for Wuskwatim Generating Station (PDF, 5,8 MB) Wuskwatim Generating Station bei Engineers Geoscientists Manitoba Einzelnachweise