Vrata pekla, Britanska Kolumbija

Vrata pekla (angleško Hells Gate) je nenadna zožitev reke Fraser v Britanski Kolumbiji tik ob izviru reke Fraser v južnem kanjonu Fraser. Visoke skalne stene reke Fraser se spuščajo druga proti drugi in silijo vodo skozi prehod, širok le 35 m. To je tudi ime podeželskega naselja na isti lokaciji. Ozek prehod je že stoletja priljubljeno ribolovno območje za skupnosti staroselcev v Kanadi na tem območju. Tudi evropski naseljenci so se tam začeli zbirati v poletnih mesecih, da bi lovili ribe. Sčasoma je kanjon reke Fraser postal pot, ki so jo uporabljali rudarji Cariboo Gold Rush (zlate mrzlice), ki so želeli dostopati do zlatih palic zgornjega Fraserja in zgornjega dela dežele onkraj rek Fraser in Thompson. V 1880-ih je Canadian Pacific Railway (CPR) zgradila transkontinentalno železnico, ki je potekala vzdolž brega pri Hell's Gate, leta 1911 pa je Canadian Northern Railway (CNoR) začela graditi drugi tir. Leta 1914 se je velik skalni plaz, ki ga je sprožila gradnja CNoR, zrušil v reko pri Hells Gate in oviral prehod pacifiškega lososa (Oncorhynchus), ki je moral plavati gorvodno do drstišča. Lososi so imeli težave s prehajanjem skozi zdaj hitrejšo vodo in so se pojavljali v večjem številu dolvodno pod prehodom Hells Gate ter v pritokih rekah in potokih, kjer prej niso živeli. Pozimi leta 1914 se je začelo odstranjevanje naplavin, leta 1915 pa je bila reka razglašena za čisto. Vendar mnogi biologi trdijo, da je bila reka trajno spremenjena in da bo migracija lososov zaradi plazu za vedno ostala motena. Zmanjšanje števila lososov vrste Fraser je sprožilo napetosti med kanadsko vlado in staroselci na tem območju. Čiščenje naplavin jim ni le oviralo dostopa do reke, ampak je vlada uvedla tudi nove ribolovne omejitve, kot je omejitev štirih dni na teden, da bi ohranila populacijo lososov. Navsezadnje se je plaz in poznejše omejitve izkazale za zelo škodljive za domorodno ribiško gospodarstvo. Kanadska in ameriška vlada sta leta 1937 ustanovili Konvencijo o pacifiških lososih (PSC), s katero je bila ustanovljena Mednarodna komisija za ribolov pacifiških lososov (IPSFC) (zdaj Komisija za pacifiške losose). IPSFC ​​je izvedla obsežne raziskave in na podlagi svojih ugotovitev priporočila gradnjo ribjih poti, ki bi pomagale migracijskim lososom preiti skozi Vrata pekla. Gradnja ribjih poti se je začela leta 1944. Ta odločitev je sprožila veliko polemiko v pacifiški ribiški in raziskovalni skupnosti, ki je bila razdeljena po nacionalnih mejah. Američana Williama Thompsona, glavnega raziskovalca IPSFC, je kritiziral kanadski zoolog William Ricker, ki je trdil, da raziskave IPSFC ​​niso zanesljive in da ribje poti niso sredstvo za ohranitev lososa vrste Fraser. Ricker je menil, da Vrata pekla ne predstavlja grožnje migracijskim lososom, medtem ko komercialni prekomerni ribolov to počne. Menil je, da je treba za ribolov lososa vrste Fraser uvesti stroge predpise. Ribje poti pri Vratih pekla so postale turistična atrakcija v 1970-ih. Med zanimivosti za turiste spadajo zračni tramvaj, restavracije, opazovalne ploščadi in izobraževalna razstava o ribištvu. Zgodovina Ime Vrata pekla izhaja iz dnevnika raziskovalca Simona Fraserja, ki je leta 1808 ta ozki prehod opisal kot »kraj, kamor se noben človek ne bi smel podati, saj so to zagotovo vrata pekla«. Že dolgo pred prihodom Simona Fraserja in že ob koncu zadnje ledene dobe so bila Vrata pekla zbirališče Prvih narodov za naselbine in ribolov lososov. Arheološki dokazi s starih naseljenih mest in izotopska analiza človeških skeletnih ostankov kažejo, da so bili vzorci naselitve in migracije avtohtonih ljudstev v kanjonu povezani s sezonskimi vzorci migracij pacifiškega lososa. Med zadnjo ledeniško deglaciacijo pred 4000–6000 leti so dolgi ledeni jeziki oblikovali kline in jezove v rečnem porečju nad kanjonom, kar je povzročilo nastanek velikih rezervoarjev in novih jezer – ustvarilo je optimalna drstišča za losose. V tem medledeniškem obdobju so lososi začeli naseljevati reko Fraser in uporabljali prehod Vrata pekla kot svojo pot do drstišč gorvodno. Zaradi dveh strmih subvertikalnih granodioritnih sten je bil neverjetno ozek prehod in visoka hitrost vode ta del poti proti toku izjemno težaven za losose, ki so se zadrževali ob obalah reke ali počivali v njenih vrtincih. Posledično je geologija avtohtonim ribičem nudila odlične možnosti za enostaven ulov lososov, zbranih ob robu reke, ki so se poskušali izogniti močnim tokovom in razburkani vodi. Vrata pekla so postala ena najbolj priljubljenih ribiških postaj ob reki Fraser – pred in po kolonialnih stikih – kjer se je v poletnih mesecih zbiralo veliko število staroselcev in sčasoma evropskih naseljencev, da bi lovili selivske losose. Ribiči so stali na sosednjih skalah ali na posebej zgrajenih lesenih ploščadih, ki so se raztezale z okoliških pečin, in uporabljali dolge mreže za lovljenje lososov. Ribolov lososov pri Vratih pekla je bil tako bogat, da je bila, kot trdi Matthew Evenden, domorodna kultura ob reki Fraser zgrajena na »gospodarstvu lososov«. Potem ko je Simon Fraser v začetku 19. stoletja kartiral reko, je postala (in Vrata pekla z njo) uveljavljen koridor med Tihim oceanom in notranjostjo tistega, kar je kasneje postala Britanska Kolumbija. Vendar se je, kot je Fraser prvi opazil, varen prevoz vode skozi 35 metrov široko odprtino izkazal za praktično nemogoč. Zračni tramvaj Zračni tramvaj Hells Gate se začne na parkirišču ceste Trans-Canada in se spusti do spodnjega terminala na nasprotni strani reke Fraser ob visečem mostu za pešce, kjer je razgledna ploščad, restavracija, trgovina s spominki in druge turistične znamenitosti. Zgradil ga je leta 1970 švicarski proizvajalec Habegger Engineering Works in odprl 21. julija 1971. Njegovi dve kabini lahko sprejmeta po 25 oseb, vključno s stevardeso. Vsaka kabina se premika gor in dol po lastni nosilni vrvi z največjo hitrostjo 5 m/s (18 km/h) na nagnjeni dolžini 341 m. Vodoravna razdalja med terminaloma je 303 m, njuna višinska razlika pa je 157 m. Povprečni naklon med terminaloma je 51 %. Nosilne vrvi imajo premer 40 mm, vlečna vrv, ki povezuje obe kabini prek pogonskega kolesa v zgornjem terminalu, ima premer 19 mm, njena nasprotna vrv pa 15 mm. Nosilne vrvi so zasidrane v zgornjem terminalu in so napete z dvema betonskima blokoma po 42 ton, ki sta obešena znotraj spodnjega terminala, kjer imata bloka 7,9 m prostora za premikanje gor in dol. Vlečna vrv in njena nasprotna vrv sta napeti s protiutežjo 3,5 tone, prav tako v spodnjem terminalu. Največja moč motorja je 140 KM (104 kW). Skupna nosilnost nihalke je 530 potnikov na uro (v eno smer). Sklici Citirana dela Babcock, John P. (1920). Fraser River Salmon Situation a Reclamation Project. Victoria, B.C.: W. H. Cullin. Ellis, Derek V. (1989). »Construction - Hell's Gate (Canada)«. Environments at Risk: Case Histories of Impact Assessment. Berlin: Springer-Verlag. Evenden, Matthew D. (2004). Fish Versus Power: An Environmental History of the Fraser River. Evenden, Matthew D. (2000). »Remaking Hells Gate: Salmon, Science, and the Fraser River, 1938-1948«. BC Studies (127). University of British Columbia Press: 47–117. Gardner, Matthew (2008). Western Canada Handbook. Footprint Handbooks. Harris, Cole (1997). The Resettlement of British Columbia: Essays on Colonialism and Geographical Change. Vancouver, B.C.: UBC Press. Kelm, Mary-Ellen (1998). Colonizing Bodies:Aboriginal Health and Healing in British Columbia, 1900-50. UBC Press. Quinn, Thomas P. (2004). The Behavior and Ecology of Pacific Salmon and Trout. Vancouver: UBC Press. Ricker, William E. (januar 1947). »Hell's Gate and the Sockeye«. Journal of Wildlife Management. 11 (1): 10–20. doi:10.2307/3796036. JSTOR 3796036. Roos, John F. (1991). Restoring Fraser River Salmon: A History of the International Pacific Salmon Fisheries Commission. Pacific Salmon Commission. Zunanje povezave Hells Gate (canyon) Hells Gate (locality) Gate Tunnel Hell's Gate Airtram