Stanleyjev Park

Stanleyjev park je 405 hektarjev velik javni park v Britanski Kolumbiji v Kanadi, ki predstavlja severozahodno polovico središča Vancouvra, obdan z vodami zalivov Burrard in English Bay. Park na jugovzhodu meji na soseski West End in Coal Harbour, s severno obalo pa je povezan preko mostu Lions Gate. Zgodovinski svetilnik na Brockton Pointu označuje najvzhodnejšo točko parka. Čeprav ni največji mestni park, je Stanleyjev park približno za petino večji od 340 hektarjev velikega Centralnega parka v New Yorku in skoraj za polovico manjši od 960 hektarjev velikega Richmond Parka v Londonu. Stanleyjev park ima dolgo zgodovino. Zemljišče so prvotno uporabljali domorodni prebivalci tisočletja, preden so Britanci med zlato mrzlico v kanjonu Fraser leta 1858 prostor kolonizirali in je bilo eno prvih območij, ki so jih raziskali v mestu. Še vrsto let po kolonizaciji je bodoči park z bogatimi viri dom tudi neavtohtonim naseljencem. Zemljišče je bilo kasneje, ko se je mesto leta 1886 ustanovilo, spremenjeno v prvi park v Vancouvru. Poimenovano je bilo po lordu Stanleyju, 16. grofu Derbyjskem, britanskem politiku, ki je bil imenovan za generalnega guvernerja Kanade. Prvotno je bil znan kot polotok Coal in je bil namenjen vojaškim utrdbam za varovanje vhoda v pristanišče Vancouver. Leta 1886 je mestni svet Vancouvra uspešno zaprosil za najem parka, ki je bil odobren za 1 dolar na leto. Septembra 1888 je lord Stanley odprl park v svojem imenu. Za razliko od drugih velikih mestnih parkov Stanleyjev park ni stvaritev krajinskega arhitekta, temveč razvoj gozda in urbanega prostora skozi mnogo let. Večina umetnih struktur v parku je bila zgrajena med letoma 1911 in 1937 pod vplivom takratnega nadzornika W.S. Rawlingsa. Dodatne atrakcije, kot so razstava polarnih medvedov, akvarij in miniaturni vlak, so bile dodane v obdobju po drugi svetovni vojni. Velik del parka ostaja tako gosto poraščen z gozdom kot v poznih 19. stoletjih, s približno pol milijona drevesi, od katerih nekatera dosežejo višino 76 metrov in so stara več sto let. Po treh večjih nevihtah, ki so se zgodile v zadnjih 100 letih, zadnja leta 2006, je bilo izgubljenih (in mnoga ponovno posajena) na tisoče dreves. V gradnjo skoraj stoletje starega morskega zidu Vancouver, ki lahko poleti v park privabi na tisoče ljudi, je bilo vloženega veliko truda. Park ima med številnimi drugimi atrakcijami tudi gozdne poti, plaže, jezera, otroška igrišča in akvarij Vancouver. 18. junija 2014 je Tripadvisor na podlagi oddanih ocen razglasil Stanleyjev park za najboljši park na svetu. Zgodovina Obalna dežela Salish Arheološki dokazi kažejo na človeško prisotnost v parku, ki sega več kot 3000 let nazaj. Območje je tradicionalno ozemlje več obalnih avtohtonih ljudstev. Iz regij Burrard Inlet in Howe Sound je imel narod Squamish veliko vas v parku. Iz spodnjega območja reke Fraser je narod Musqueam izkoriščal svoje naravne vire. Kjer je zdaj Lumberman's Arch, je nekoč stala velika vas, imenovana Whoi Whoi ali X̱wáýx̱way, kar približno pomeni 'kraj mask'. Ena dolga hiša, zgrajena iz cedrovih palic in plošč, je bila dolga 61 metrov in široka 18 metrov. V teh hišah so živele velike razširjene družine, ki so živele v različnih kvadrantih hiše. Večje hiše so bile uporabljene za slovesne potlače (pojedina obdarovanja, ki jo prakticirajo domorodna ljudstva pacifiške severozahodne obale Kanade in Združenih držav Amerike), kjer je gostitelj povabil goste, da so bili priča in sodelovali pri slovesnostih in podeljevanju premoženja. Drugo naselje je bilo bolj zahodno ob isti obali. Ta kraj se je imenoval Chaythoos, kar pomeni 'visok breg'. Lokacija Chaythoosa je označena na medeninasti plošči, postavljeni na nižini vzhodno od Prospect Pointa, ki obeležuje stoletnico parka. Obe lokaciji sta bili zasedeni leta 1888, ko so nekatere prebivalce na silo odstranili, da bi omogočili gradnjo ceste okoli parka, njihovo smetišče pa so uporabili za gradbeni material. Priljubljena znamenitost Siwash Rock, ki je v bližini današnje Tretje plaže, se je nekoč imenovala Slhx̱i7lsh, kar pomeni 'stoji pokonci'. V ustnem izročilu so trije mogočni bratje ribiča spremenili v to skalo kot kazen za njegovo nemoralo. Leta 2010 je poglavar naroda Squamish predlagal preimenovanje Stanleyjevega parka v park Xwayxway po veliki vasi, ki je nekoč ležala na tem območju. Evropsko raziskovanje Prva evropska raziskovanja polotoka so izvedle ekspedicije pod vodstvom španskega kapitana Joséja Maríe Narváeza (1791) in britanskega kapitana Georgea Vancouverja (1792). V delu Potovanje odkritij Vancouver opisuje območje kot »otok ... z manjšim otokom Deadman's Island (pravilno ime je Deadman's Island) pred njim«, kar nakazuje, da je bil prvotno obdan z vodo, vsaj ob plimi. Vancouver je pisal tudi o srečanju z ljudmi, ki so tam živeli: Tukaj nas je pričakalo približno petdeset [domačinov] v kanujih, ki so se obnašali zelo spodobno in vljudno ter nam ponudili več rib, kuhanih in neobdelanih, nekakšnega spominja na smreko. Ti dobri ljudje, ko so ugotovili, da smo nagnjeni k temu, da jim vrnemo gostoljubje, so pokazali veliko razumevanja, saj so dali prednost železu pred bakrom. Po mnenju zgodovinarjev so domorodci verjetno prvi videli Vancouvrovo ladjo iz Chaythoosa, lokacije v bodočem parku, ki po današnjem merilu leži vzhodno od mostu Lions Gate (ali mostu First Narrows, kot ga včasih imenujejo). Andy Paull, čigar družina je živela na tem območju, je o tem dogodku kasneje v pogovoru z arhivarjem majorjem Matthewsom potrdil Vancouverjevo pripoved: Ko je Vancouver prišel skozi First Narrows, so [domorodci] v svojih kanujih metali ta perja v velikih peščih pred njega. Seveda so se dvignila v zrak, odnesla in padla na gladino vode, kjer so se kar nekaj časa spočila. Moral je biti lep prizor, ki je na kapitana Vancouvra naredil pravi vtis, saj zelo hvali sprejem, ki mu ga je bil deležen. Desetletja, vse do krimske vojne (1853–1856), ni bilo zabeleženih nobenih pomembnih stikov s prebivalci na tem območju. Britanski admirali so se z načelnikom Joejem Capilanom dogovorili, da bodo v primeru invazije Britanci branili južno obalo zaliva Burrard, Squamishi pa severno. Britanci so njemu in njegovim možem dali 60 mušket. Čeprav do napada, ki so ga pričakovali Britanci, ni prišlo, so Squamishi topove uporabili za odbijanje napada domorodcev z gorovja Euclataws. Stanleyjev park ni bil napaden, vendar so ga takrat začeli obravnavati kot strateški vojaški položaj. Zgodnja uporaba parkovnega zemljišča Polotok je bil v 19. stoletju priljubljen kraj za zbiranje tradicionalne hrane in materialov, vendar je po zlati mrzlici v kanjonu Fraser leta 1858 začel opažati še večjo aktivnost, ko so se na to območje preselili neavtohtoni naseljenci, in je doživel vrsto načinov uporabe, ko so se na to območje preselili neavtohtoni naseljenci. Plitke vode okoli First Narrows in Coal Harbour so bile priljubljena mesta za nabiranje školjk, ribolov lososa in drugih rib. August Jack Khatsahlano, slavni dvojni poglavar Squamish in Musqueam, ki je nekoč živel v Chaythoosu, se je spominjal, kako je v Coal Harbourju lovil ribe in ujel veliko sledov. Na polotoku so lovili tudi ruševce, race in jelene. Druga plaža je bila vir »gline ... ki se je, ko so jo zvili v hlebce, kot so to počeli (moji ljudje), in jo segreli ali pražili pred ognjem, spremenila v belo snov, podobno kredi«, ki so jo uporabljali za izdelavo volnenih odej. Domorodni prebivalci so na tem območju posekali tudi velika cedrova drevesa za različne tradicionalne namene, kot je izdelava kanujev. Do leta 1860 so nedomači naseljenci (Portugalci, Škoti in drugi) začeli graditi domove na polotoku, najprej na Brockton Pointu in kasneje na Deadman Islandu. Portugalski Joe Silvey je bil prvi Evropejec, ki se je naselil v bodočem parku. Na izkrčenem območju pri Anderson Pointu (blizu današnjega veslaškega kluba Vancouver) je zraslo tudi kitajsko naselje. Polotok je bil leta 1863 v raziskavi, ki so jo izvedli kraljevi inženirji, razglašen za vojaški rezervat. Kljub hišam in kočam na zemljišču je bil ponovno obravnavan kot strateška točka v primeru, da bi Američani poskusili invazijo in napadli New Westminster (takratno kolonialno prestolnico) prek zaliva Burrard. Leta 1865 se je Edward Stamp odločil, da bi bil Brockton Point idealno mesto za lesno žago. Z dovoljenjem kolonialnih uradnikov je izkrčil skoraj 40 hektarjev, vendar se je lokacija izkazala za preveč nepraktično in je svojo dejavnost preselil proti vzhodu, kjer je sčasoma postal Hastings Mill. Zemljišče, ki ga je Stamp izkrčil, je kasneje postalo športno igrišče Brockton. V bodočem parku je med 1860. in 1880. leti šest različnih podjetij selektivno sekalo gozd, vendar je vojaški status zemljišča rešil pred nadaljnjim razvojem. Večina današnjih poti v Stanleyjevem parku se je začela kot stare drvarnice. Proti koncu 19. stoletja je bil na območju južno od Prospect Pointa zgrajen glavni mestni rezervoar, ki je danes igrišče in prostor za piknik. Kljub rušenju rezervoarja leta 1948 na tem mestu še vedno obstaja pot do rezervoarja. Od 1860-ih do 1880-ih so naseljenci v Burrard Inletu uporabljali Brockton Point, Anderson Point in bližnji otok Deadman kot pokopališča. Ta praksa se je prenehala, ko se je leta 1887 odprlo pokopališče Mountain View. Otok Deadman je imel že dolgo zgodovino kot pokopališče. Leta 1865 je nič hudega sluteči prišlek John Morton v drevesih našel stare cedrove škatle. Izkazalo se je, da so bile to krste, ki so bile tam postavljene, da bi posmrtne ostanke pomembnih domorodnih oseb zaščitili pred dosegom divjih živali. Najem zemljišča Leta 1886 je mestni svet Vancouvra kot svojo prvo nalogo glasoval za peticijo britanski vladi za najem vojaškega rezervata za uporabo kot park. Za upravljanje nove pridobitve je mestni svet imenoval šestčlanski odbor za park, ki ga je leta 1890 nadomestil izvoljeni organ, Odbor za parke Vancouver. Leta 1908, 20 let po prvem najemu, je zvezna vlada podaljšala najemno pogodbo za nadaljnjih 99 let. Leta 2006 je pismo Parks Canada navedlo, da je »najemna pogodba za park Stanley trajno obnovljiva in da Upravni odbor za park v zvezi s podaljšanjem ne potrebuje nobenega ukrepa«. Otvoritev in posvetitev 27. septembra 1888 je bil park uradno odprt (čeprav je bil pravni status Deadman Islanda kot dela parka še vrsto let nejasen). Park je bil poimenovan po lordu Stanleyju, ki je pred kratkim postal šesti generalni guverner Kanade. Župan David Oppenheimer je imel uradni govor, v katerem je odprl park za javnost in podelil pooblastila za njegovo upravljanje odboru parka. Naslednje leto je lord Stanley postal prvi generalni guverner, ki je obiskal Vancouver, ko je uradno posvetil park. Župan Oppenheimer je vodil povorko vozil okoli Brockton Pointa po novo zgrajeni Park Road do jase pri Prospect Pointu. Izselitev prebivalcev pred parkom Ko je Lord Stanley podal svojo izjavo, je bilo na zemljiščih, ki jih je zahteval za park, še vedno veliko domov. Nekateri, ki so svoje domove zgradili manj kot dvajset let prej, so na zemljišču živeli še leta. Večino je uprava parka izselila leta 1931, zadnji prebivalec, Tim Cummings, pa je živel v Brockton Pointu do svoje smrti leta 1958. Sarah Avison, hči prvega čuvaja parka, se je spominjala, ko je mesto leta 1889 izselilo kitajske naseljence iz Anderson Pointa: Uprava parka je [kitajskim naseljencem] ukazala, naj zapustijo park; bili so vsiljivci; vendar [niso] hoteli iti, zato je uprava parka naročila mojemu očetu, naj požge stavbe. Videla sem jih goreti; bilo nas je pet otrok, in veste, kakšni so otroci, ko je požar. Zato je oče požgal barake; kaj se je zgodilo s Kitajci, ne vem. Čeprav je bila večina prebivalcev območja v začetku 20. stoletja izseljena, občinska oblast še vedno poseduje številne poljske hiše, ki jih uporabljajo »skrbniki parka«. Skrbniki, ki zasedajo poljske hiše, mesto ne zaračunava najemnine, čeprav morajo pomagati pri delovanju parka in zagotavljati stalno prisotnost za upravni odbor parka. Leta 2006 se je mesto Vancouver odločilo, da ne bo več nadomeščalo oskrbnikov, ki so živeli v hišah in so se upokojili ali odselili iz poljskih domov, zato se je mesto odločilo, da več praznih poljskih domov preuredi v umetniške ateljeje. Gradnja Izgubljene lagune in nasipa Med letoma 1913 in 1916 je bilo v plitvem delu Coal Harbourja zgrajeno jezero, projekt, ki ni bil brez kritikov. Jezero je bilo poimenovano Izgubljena laguna zaradi svoje zgodovine 'izginjanja' ob oseki. Jezero in nasip v park je zasnoval Thomas Mawson, ki je približno v istem času zasnoval tudi svetilnik za Brockton Point. Pred nasipom je lesen most za pešce zagotavljal edino dostopno pot v park iz Coal Harbourja. Gradnja nasipa (in novih cest znotraj parka za dostop v sili) je bila končana do leta 1926. Leta 1923 so zaprli cevi za slano vodo, ki so se dovajale v jezero iz Coal Harbourja, s čimer so ga spremenili v sladkovodno jezero. Kasneje je bil postavljen osvetljen vodnjak v spomin na zlati jubilej mesta. Vodnjak, postavljen leta 1936, je bil kupljen v Chicagu, kot ostanek svetovne razstave leta 1933. Nasip je bil v 1930-ih razširjen in podaljšan skozi središče parka z izgradnjo mostu Lions Gate, ki povezuje središče Vancouvra s severno obalo. Hkrati sta bila pod nasipom pri vhodu v park z ulice Georgia Street dodana dva podhoda za pešce. Do 1950-ih so se obiskovalci lahko po Izgubljeni laguni vozili z najetimi čolni, vendar so bile čolnarjenje in druge dejavnosti leta 1973 prepovedane, saj je jezero postalo zatočišče za ptice. Do leta 1995 je bila stara čolnarna preurejena v Hišo narave Izgubljene lagune. Upravlja jo Ekološko društvo parka Stanley, neprofitna organizacija, ki sodeluje z upravnim odborom parka Vancouver pri spodbujanju upravljanja in ohranjanja narave v Stanleyjevem parku. Morski zid Gradnja 8,8-kilometrskega morskega zidu in sprehajalne poti okoli parka se je začela leta 1917 in je trajala več desetletij. Prvotna ideja za morski zid se pripisuje nadzorniku parka W. S. Rawlingsu. James Jimmy Cunningham, mojster zidar, je od leta 1931 do upokojitve leta 1963 posvetil 32 let svojega življenja gradnji morskega zidu. Cunningham se je vračal, da bi spremljal napredek zidu, vse do svoje smrti v starosti 85 let. Pot je bila večkrat podaljšana in je od leta 2023 dolga 22 kilometrov, zaradi česar je najdaljša neprekinjena obalna pot na svetu. Del Stanleyjevega parka je nekaj manj kot polovica celotne dolžine, ki se začne pri Canada Place v središču mesta, poteka okoli parka, vzdolž zaliva English Bay, okoli potoka False Creek in končno do plaže Kitsilano. Od tam se pot nadaljuje 600 metrov proti zahodu in se povezuje z dodatnimi 12 kilometri plaž in poti, ki se končajo pri ustju reke Fraser. Nevihte in izguba pomembnih dreves Silni vetrovi so v preteklosti večkrat prizadeli Stanleyjev park in podrli številna drevesa. Med letoma 1900 in 1960 je park preplavilo devetnajst ločenih vetrov, ki so povzročili znatno škodo gozdnemu pokrovu. Park je zaradi večjih neviht dvakrat v prejšnjem stoletju in nato še enkrat leta 2006 izgubil nekaj svojih najstarejših dreves. Prva je bila kombinacija oktobrskega vetra leta 1934 in poznejšega snežnega meteža januarja, ki je podrl na tisoče dreves, predvsem med Beaver Lake in Prospect Point. Druga nevihta oktobra 1962, ostanki tajfuna Freda, je očistila 2,4 hektarja deviškega območja za otroškim živalskim vrtom, kar je odprlo prostor za novo miniaturno železnico, ki je nadomestila manjšo različico, zgrajeno v 40. letih 20. stoletja. V tej nevihti je bilo skupno izgubljenih približno 3000 dreves. Eno od visokih dreves v središču parka ni preživelo dlje kot do 1960-ih, potem ko je postalo priljubljena turistična atrakcija. »Sedem sester« obeležujejo s ploščo in mladimi nadomestnimi drevesi na isti lokaciji ob Lovers Walk, gozdni poti, ki povezuje Beaver Lake z Second Beach. »Bile so tako priljubljene, da so jih ljudje praktično ubijali s hojo po njihovih koreninah,« je dejal zgodovinar John Atkin. Smrt značilne jelke na vrhu Siwash Rocka je bila obeležena z nadomestnim drevesom. Prvotno je umrlo v suhem poletju 1965, in z vztrajnimi prizadevanji osebja parka je leta 1968 končno pognalo nadomestno. Park je 15. decembra 2006 opustošil še en močan vihar z vetrovi s hitrostjo 115 kilometrov na uro (nevihta na večer Hanuke). Poškodovanih je bilo več kot 60 odstotkov zahodnega roba; najhuje je bilo območje okoli Prospect Pointa. Skupno je bilo prizadetih približno 40 odstotkov gozda, podrtih pa je bilo približno 10.000 dreves. Nevihta je destabilizirala tudi velike dele morskega zidu, številna območja parka pa so bila do obnove zaprta za javnost. Stroški obnove so bili ocenjeni na 9 milijonov dolarjev, kar so pokrili prispevki vseh treh ravni vlade ter zasebni in korporativni prispevki. Prizadeti sta bili dve pomembni drevesi. Drevo, ki je doseglo veliko slavo, je drevo National Geographica, tako poimenovano, ker se je pojavilo v oktobrski številki revije leta 1978. Z obsegom 13,5 m je bila nekoč ena izmed bolj impresivnih velikih orjaških klekov v parku. Sčasoma se je zmanjšalo, uničila ga je nevihta, udar strele, osebje parka pa jo je povzpelo na višino 39,6 metra, preden so jo oktobra 2007 izruvali. Votlo drevo je bilo verjetno najbolj fotografiran element parka v preteklih letih, obvezen postanek za domačine, turiste in dostojanstvenike; profesionalni fotograf je bil na voljo, da je za plačilo ujel obisk. Drevo so leta 1910 rešili pred širitvijo ceste zaradi lobiranja fotografa, ki se je preživljal z drevesom. Avtomobili in konjske vprege so se pogosto vozili v votlino, kar je za potomce dokazovalo neizmernost drevesa. Čeprav preostali 700- do 800-letni štor še vedno privablja obiskovalce in je obeležen s ploščo, ni več živ in se je z leti precej skrčil, z obsega 18,3 metra pred mnogimi desetletji na novejših 17,1 metra. Drevo, ki ga je decembra 2006 poškodoval vihar in se je nevarno nagnilo naprej, je 31. marca 2008 upravni odbor parka Vancouver Park izbral za odstranitev zaradi morebitnih varnostnih tveganj. Vendar pa je odbor 19. januarja 2009 sprejel predlog za rešitev drevesa z njegovo ponovno poravnavo in stabilizacijo, ki bo stala 250.000 dolarjev, kar bo v celoti financirano z zasebnimi donacijami. Oznaka nacionalnega zgodovinskega območja Park je zvezna vlada leta 1988 razglasila za nacionalno zgodovinsko območje Kanade. Pomemben je bil, ker se je odnos med njegovim »naravnim okoljem in kulturnimi elementi razvil skozi čas« in ker »pooseblja velik mestni park v Kanadi«. Sklici Zunanje povezave Welcome to Stanley Park – City of Vancouver website Park Ecology - Stanley Park Ecology Society website