NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Неврокопска синагога

Неврокопската синагога (на иврит: בית הכנסת בגוצה דלצ'ב), наричана Хаврата (от турски: Havra, синагога), е бивш юдейски храм в град Гоце Делчев (Неврокоп), България. Местоположение Синагогата се намира на ъгъла между улица „Кавала“, улица „Бяло море“ и площад „Митрополит Борис“. История Общността е основана в края на ΧΙΧ век от евреи бежанци от Руско-турската война в 1877 - 1878 година, пристигнали в останалия под османски контрол Неврокоп. През 1900 година в града има 110 евреи. Евреите се установяват в южните махали Варош и Ески Варош или днешния център. След Балканските войни градът остава в България. След Първата световна война в Неврокоп остава еврейска общност от 166 души. По-голямата част от членовете на общността имигрират в Израел след основаването му. На 2 септември 1930 година градският общински съвет взема решение за отпускане Неврокопската израилска вероизповедна община на парцел за построяване на синагога. Сградата е завършена в 1939 година. Синагогата е малък храм. Представлява висока тухлена сграда на два етажа, с интересен градеж от тухли, и форма, съобразена с околното пространство. Има голям балкон-галерия и малка сцена с отлична акустика. Сградата престава да служи като синагога, когато неврокопските евреи заминават за Израел по време на Голямата алиа от 1948-1949 година. В града остава само едно еврейско семейство - Баробови (Барух), което закупува синагогата и се заселва на горния етаж, като долният става магазинна площ. Бележки
Synagoge (Goze Deltschew)

Die Synagoge in Goze Deltschew, einer bulgarischen Stadt im Südwesten des Landes, wurde von 1930 bis 1932 errichtet. Die Synagoge gehörte den Juden der sephardischen Glaubensrichtung. Das Backsteingebäude im Neo-maurischen Stil wird von einer großen Kuppel gekrönt. Seit dem Ende des Zweiten Weltkriegs wird das Gebäude nicht mehr als Synagoge genutzt. Der letzten in der Stadt verbliebenen jüdischen Familie wurde die Nutzung als Wohnraum gestattet. Ein zweites Stockwerk wurde innen eingezogen, mit der Wohnung in der oberen Etage und einem Warenladen im Erdgeschoss. Siehe auch Liste sephardischer Synagogen Weblinks Einzelnachweise
Часовникова кула (Варна)

Часовниковата кула във Варна води началото си с инсталирането на часовников механизъм в наблюдателната кула на пожарната команда през 1890 г. Механизмът е английско производство и е внесен от Отон Иванов, но няма сведения за фирмата производител. Съоръжението е с височина 24 метра, а противопожарната дейност от кулата е преустановена след прекарването на телефон на пожарната команда през 1898 г. Исторически данни Още през 1775 г. Варна има камбанария с часовник, наричана Сахат-кула, която вероятно е разрушена при обсадата през 1828 г. или при големия пожар във Варна през Кримската война на 10 август 1854 г.. Издигане на новия градски часовник се осъществява около 1891 г., след като на 10 март 1889 от градската управа е организиран и проведен търг за построяване на обществена сграда с пожарна кула. Варненската железопътна гара също е оборудвана (1925) с часовникова кула, построена от компанията „Пител-Браузеветер“. Културна сцена През 1888 г. Варненската общинска управа с кмет Кръстьо Мирски възлага на градския архитект Сава Димитриевич да изработи проект за център на обществени културни прояви, който да се пристрои към градската часовникова кула. През 1890 г. тази сграда е построена и в салона ѝ заработва театралната трупа „Основа“, а от 12 март 1921 г. – и Варненският общински театър. Източната ѝ фасада е в италиански ренесансов стил и става емблема на града. Сградата е известна като зала „Съединение“. На 9 декември 1934 г. в този салон се състои освещаването и първото излъчване в ефир на радио Варна, което се помещава в същата сграда. През 1965 г. сградата е основно ремонтирана. Залата е преименувана от „Съединение“ на „Варненска комуна“ и започва да работи като сцена-филиал на Драматичния театър. Източници
Sea Garden (Burgas)

The Sea Garden (Bulgarian: Морска градина, Morska gradina) is the Bulgarian port city of Burgas' largest and best known public park. It is located along the city's coast on the Black Sea and it is an important tourist attraction and a national monument of landscape architecture on the Balkans. Near the Sea Garden is located one of the most popular district of Burgas - district of Lazur. The area of the park is around 800 decares. The park is planted with trees and shrubs. In those areas there are many sculptures sparsed around. The most important monument probably is the monument of Alexander Pushkin. History The first trees in the park were planted by the soldiers of the 24th Infantry Regiment (created in 1889). In 1910 the architect Georgi Duhtev (* August 7, 1885; † November 9, 1955) was hired by the Municipality of Burgas to start the construction of the Sea Garden. The young architect became the governor of the Borisova Gradina in Sofia. He turned the swamp between the city and the sea into one of the most beautiful parks in Bulgaria. Thanks to his passion for exotic plants, today there are hundreds of plants in the Garden from all continents, and the old part of the Sea Garden, or quarter, is a monument to the art of landscape design and gardening. In 1936 the first bay is opened and two years later in 1938 the Marine Casino is built. In 1975 a new bay is built with steel-reinforced concrete structure. Landmarks Summer Theatre Summer Scene "Snail" the Pantheon the Marine Casino the Bay of Burgas the house of the creator Exhibition of flowers "Flora" Alley and monument "A. Pushkin" Festivals The Sand Sculpture Festival Spirit of Burgas Sea Garden Festival (since 2014) BlueZZ fest Burgas and the Sea (Бургас и морето, Burgas i moreto) External links The Sea Garden in Burgas, www.morskatagradina.com
Insula Gârla Mare

Insula Gârla Mare sau Ostrovul Gârla Mare este situată pe Dunăre, în dreptul localității Gârla Mare. Cu lungimea de cca. 1,50 km, o lățime maximă de 700 de metri și o suprafață de 89,40 ha, insula are un sol nisipos-pietros, cu pâlcuri de pădure unde predomină specia arboricolă de răchită albă, Salix alba și de plop. Ca încadrare teritorial-administrativă aparține comunei Gârla Mare din județul Mehedinți, Oltenia, România. Referințe Vezi și Listă de insule în România Legături externe Poziția pe hartă - wikimapia.org Reconstrucția ecologică a zonelor umede, o soluție împotriva inundațiilor ignorată de autorități - green-report.ro, accesat pe 15 octombrie 2016
Летище Русе

Летище Русе (на английски: Ruse Airport) е гражданско летище за вътрешен и международен транспорт. Разположено е на 20 km от гр. Русе в близост до с. Щръклево. Намира се на 177 km от третото най-натоварено летище в България – Летище Варна и на 116 km от Летище Горна Оряховица. Летище Русе инфраструктурно е с възможност да обслужва товарни самолети, бизнес самолети и хеликоптери, граждански полети, селскостопански летателни средства, противопожарни самолети и др. От 22 февруари 2024, Летище Русе има удостоверение за експлотационна годност, издадено от Главна Дирекция „Гражданска Въздухоплавателна Администрация“. Според това удостоверение, летището е класифицирано като такова за обслужване на авиация с общо предназначение срещу заплащане или без заплащане, както и за технологични нужди на собственика без заплащане. Технически данни Надм. височина: 175 m Дължина на пистата: 2500 m Ширина на пистата: 50 m История Летище Щръклево (Летище Русе) е построено през 1967 г. като военно – собственост на Министерство на отбраната. След построяването на пътническия терминал от летището са извършвани по три вътрешни граждански полета дневно от и до София. За кратък период през лятото ежедневно са осъществявани полети от Силистра през Търговище до Бургас. Също така са се осъществявали международни полети до Германия, но за кратко. През периода 1972 – 1976 г. е построена новата сграда на летище Русе с главен проектант арх. Йордан Бояджиев. Инвеститор е БГА „Балкан“, а изпълнител е „Трансстрой“ – Русе. Гражданските полети са прекратени през 1991 г., а през 2000 г. и военните полети. Летището е служило като база на Военновъздушното училище в Долна Митрополия. След прекратяване на полетите на ВВС, в казармите е имало новобрански център за някои родове войски. През 2005 г. собствеността му е прехвърлена от Министерство на отбраната на Министерство на транспорта, а с решение на Министерски съвет от 22 декември 2006 г. летището придобива международен статут. Летище Русе разполага с 2000 декара прилежаща земя. Пистата на летището е дълга 2500 метра. Местоположението на летището е стратегическо за гр. Русе с възможност за комбиниране на железопътен, сухопътен, воден и въздушен превоз на товари. Няколко пъти е обявявано за отдаване на концесия, без никакъв интерес от инвеститори. От февруари 2015 г. летището е собственост на община Русе. През пролетта на 2021 г. авиокомпания GullivAir анонсира решението си за възобновяване на редовната въздушна линия Русе – София. Има идея полетите да се изпълняват със съвременни самолети ATR 72 – 600 с капацитет 70 пътнически места, но впоследствие компанията се отказва от този план. През янаури 2023 летището е отдадено на концесия безвъзмездно от Община Русе на сдружението „Еърпорт Русе“ ООД, чиито собственик са компаниите „Щраплан“ на Антони Търницов и „Стройпроект“ на Христо Крушарски. Към момента, на Летище Русе са ситуирани три самолета за борба с градушките, но то редовно приема малки самолети за вътрешни полети. Летище Русе има изградена ЛЕД система за осветяване на пистата, която позволява излитане и кацане при намалена видимост. Източници
Aéroport de Roussé

L'Aéroport de Roussé (en bulgare "Летище Русеа") (code IATA : ROU • code OACI : LBRS) est l'un des 5 aéroports internationaux en Bulgarie. Il est situé près du village de Chtraklévo, sur le territoire de la commune d'Ivanovo, à 19 km au sud de la ville de Roussé. Il dessert le nord de la Bulgarie. Histoire La plate-forme a été ouverte en 1967, en tant qu'aéroport militaire dépendant du ministère de la défense, sous le nom 11e Base aérienne "Chtraklévo". La compagne aérienne nationale Balkan a fait construire, entre 1972 et 1976, un terminal pour passagers. Après son inauguration, trois vols civils quotidiens avaient lieu et de cinq à six pendant la période estivale. Les villes desservies étaient Sofia, Varna, Bourgas, Targovichté et Plovdiv. Les vols civils ont cessé en 1991 sur l'aéroport et les vols militaires en 2000. La plate-forme a cessé de fonctionner, de fait, depuis l'an 2000. Sa propriété a été transférée, en 2005, du ministère de la défense au ministère du transport. Par une décision du conseil des ministres en date du 22 décembre 2006, la plate-forme a acquis le statut d'aéroport international. Le 21 décembre 2007 a été lancée la procédure de mise en concession de l'aéroport, en vue de sa réouverture. La procédure n'a toujours pas abouti en 2012. Situation Compagnies et destinations desservies Le trafic est suspendu sur l'aéroport, actuellement (2012), dans l'attention de l'octroi d'une concession à un éventuel exploitant. Vols réguliers Vols charters Vols cargos Incidents et accidents Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des aérodromes en Bulgarie Roussé Liens externes Données sur l'aéroport sur World Aero Data Portail de l’aéronautique Portail de la Bulgarie
Русе (аэропорт)

Аэропорт Русе (ИАТА: ROU, ИКАО: LBRS) (болг. Летище Русе) ― бывший военный и пассажирский аэропорт, расположенный в 20 км к югу от города Русе, Болгария. По состоянию на конец 2016 года закрыт, но тем не менее располагает лицензией на работу с малыми пассажирскими и грузовыми воздушными судами. История Аэропорт был основан в 1967 году как учебный полигон для летчиков ВВС Болгарии. Имел название 11-я авиабаза «Штрыклево» и был оснащён самолётами Aero L-29 Delfin. Использовался государственной авиакомпанией «Балкан» для внутренних рейсов в аэропорт София. После падения коммунистического режима в Болгарии внутренние рейсы были признаны невыгодными, государственное финансирование прекратилось. Аэропорт служил в качестве тренировочной базы до 1998 года, после она была расформирована. Развитие Правительство Болгарии решило предоставить концессию на некоторые из своих международных аэропортов, но первая процедура в конце 2007 года не увенчалась успехом, хотя и был проявлен интерес со стороны швейцарских инвесторов Фердинанд Приси и болгарской компании Приста Ойл. Правительство решило сделать новую ставку для аэропорта и новый конкурс должен был состояться в середине декабря 2007 года, но затем тендер был отложен на неопределённый срок. В середине октября 2014 года Министерство транспорта приняло решение о предоставлении аэропорта Русе в собственность муниципалитета. Идея была одобрена муниципальным советом и соответствующее соглашение было заключено в ноябре 2014 года. Болгарское правительство передало право собственности на недвижимость в селе Штрыклево, а также свою долю в аэропорту Русе муниципалитету 17 декабря 2014. Юридическая процедура была завершена 4 февраля 2015 года. На данный момент аэропорт официально принадлежит муниципалитету Русе. Примечания
Ruses flygplats

Ruses flygplats (IATA: ROU, ICAO: LBRS) (bulgariska: Летище Русе, Letishte Ruse), även känd som Sjtrklevo (Щръклево) är en flygplats i Bulgarien. Den ligger i regionen Ruse, i den nordöstra delen av landet, 250 km öster om huvudstaden Sofia. Ruses flygplats ligger 178 meter över havet. Terrängen runt Ruses flygplats är platt. Närmaste större samhälle är Ruse, 19,2 km norr om Sjtrklevo. Trakten runt Sjtrklevo består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Русе (аеропорт)

Аеропорт Русе (IATA: ROU, ICAO: LBRS) (болг. Летище Русе) ― колишній військовий і пасажирський аеропорт, розташований за 20 км на південь від міста Русе, Болгарія. За станом на кінець 2016 року закритий, але тим не менш має ліцензію на роботу з малими пасажирськими та вантажними повітряними суднами. Історія Аеропорт був заснований в 1967 році як навчальний полігон для льотчиків ВПС Болгарії. Мав назву 11-а авіабаза «Штриклево» і був оснащений літаками Aero L-29 Delfin. Використовувався державною авіакомпанією «Балкан» для внутрішніх рейсів в аеропорт Софія. Після падіння комуністичного режиму в Болгарії внутрішні рейси були визнані невигідними, державне фінансування припинилося. Аеропорт слугував тренувальною базою до 1998 року, пізніше вона була розформована. Розвиток Уряд Болгарії вирішив надати концесію на деякі з своїх міжнародних аеропортів, але перша процедура наприкінці 2007 року не увінчалася успіхом, хоча і був проявлений інтерес з боку швейцарських інвесторів Фердинанд Пріси і болгарської компанії Пріста Ойл. Уряд вирішив зробити нову ставку для аеропорту та новий конкурс повинен був відбутися в середині грудня 2007 року, але потім тендер був відкладений на невизначений термін. У середині жовтня 2014 року Міністерство транспорту ухвалило рішення про надання аеропорту Русе у власність муніципалітету. Ідея була схвалена муніципальним радою та відповідна угода була укладена в листопаді 2014 року. Болгарський уряд передав право власності на нерухомість в селі Штриклево, а також свою частку в аеропорту Русе муніципалітету 17 грудня 2014. Юридична процедура була завершена 4 лютого 2015 року. На даний момент аеропорт офіційно належить муніципалітету Русе. Примітки
Летище Стара Загора

Летище Стара Загора е закрито летище в Централна България и първото гражданско летище в страната, функциониращо от 1937 г. Разположено е южно от град Стара Загора в землището на квартал Колю Ганчев, 3,5 км северозападно от автомагистрала „Тракия“. Полосата на летището е дълга 2550 м, прилежащите територии са около 6000 дка. Летището има лиценз за обслужване на международни полети, до 2009 година, когато е напълно закрито за всякакъв вид полети. Оттогава не функционира и се ползва като база за изложения на селскостопанска техника, автомобилни състезания, а в бившите сгради работят някои старозагорски фирми. Местната администрация работи активно в привличането на инвеститори, като целта е в крайна сметка създаването на бъдеща промишлена зона. Източници
Stara Zagora Airport

Stara Zagora Airport (Bulgarian: Летище Стара Загора, Letishte Stara Zagora) (IATA: SZR, ICAO: LBSZ) is the airport of the sixth largest city in Bulgaria, Stara Zagora. Overview The airport is located near the Kolio Ganchev suburb about 9 km south from the city center of Stara Zagora. Due to its good location, near Shipka Top and Sevtopolis, the airport is supposed to be mainly attractive for leisure charters. As of September 2025, Stara Zagora airport is non-operational. See also Kalvacha Airport List of airports in Bulgaria References Official source for citing population of Bulgarian cities, in Bulgarian Stara Zagora Airport resurrects Airport website Project Archived 2015-11-22 at the Wayback Machine
Aéroport de Stara Zagora

L'Aéroport de Stara Zagora (en bulgare "Летище Стара Загора") (code IATA : SZR • code OACI : LBSZ) est l'un des 5 aéroports internationaux en Bulgarie. Il est situé à 5 km au sud de Stara Zagora, sur le territoire de la commune de même nom. Il dessert le centre-est de la Bulgarie et est en mesure d'accueillir des appareils d'une masse maximale de 200 tonnes. Histoire L'Aéroport de Stara Zagora est un des plus anciens en Bulgarie. Initialement aéroport militaire relevant, à ce titre, du ministère de la défense, l'activité militaire y a cessé et la plate-forme a été transférée, en novembre 2006, au ministère du transport, avec une possibilité d'utilisation militaire si la défense nationale le justifie. L'aéroport de Stara Zagora dispose d'une licence pour accueillir des vols internationaux. Au début des années 2000, plusieurs projets de vols charters et de vols cargos pour des marchandises agricoles rapidement périssables ont été envisagés mais sans succès. La plupart des vols accueillis étaient privés (56 en 2006). Plus aucun vol n'a eu lieu depuis 2009 et l'aéroport est fermé, de fait, dans l'attente de sa mise en concession. La procédure lancée en 2007 n'a toujours pas abouti en 2012. Situé à proximité des aéroports de Plovdiv et de Bourgas, l'aéroport a peu de chances de rouvrir. Compagnies et destinations desservies Le trafic est suspendu sur l'aéroport, actuellement (2012), dans l'attention de l'octroi d'une concession à un éventuel exploitant. Vols réguliers Vols charters Vols cargos Incidents et accidents Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des aérodromes en Bulgarie Stara Zagora Liens externes Données sur l'aéroport sur World Aero Data Portail de l’aéronautique Portail de la Bulgarie
Aeroportul Stara Zagora

Aeroportul Stara Zagora (IATA: SZR, ICAO: LBSZ) este un aeroport din Stara Zagora, Comuna Stara Zagora, Stara Zagora, Stara Zagora, Bulgaria ce deservește zona Stara Zagora. A fost numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 196 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Стара-Загора (аэропорт)

Аэропо́рт Ста́ра-Заго́ра (болг. Летище Стара Загора) (ИАТА: SZR, ИКАО: LBSZ) один из двух аэропортов (второй - аэропорт Калвача) шестого по населению города Болгарии, Стара-Загоры. Аэропорт расположен 1,7 км к югу от Колю Ганчевский район, в 9 км к югу от центра Стара-Загоры. Аэропорт находится недалеко от Шипки, курортов Стара-Загоры и Севтополиса, древней столицы Фракии, поэтому возможно его использование для чартерных рейсов. Аэропорт Стара-Загора планируется передать в концессию с 2011 года. См. также Калвача (аэропорт) Список аэропортов Болгарии Примечания Ссылки Информация о реконструкции аэропорта
Жилищна сграда на Иван Парушев

Жилищна сграда на Иван Парушев е сграда на бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ № 159 в жилищна зона „Докторски паметник“, на пресечката с ул. „Оборище“, в район Оборище в София. Тя е огледално копие на отсрещната къща – на другия брат индустриалец, Юлиян Парушев. Проектът е на арх. Никола Лазаров. През 1978 г. жилищната сграда е обявена за архитектурно-строителна недвижима културна ценност от местно значение. В строежа ѝ е използвано влияние на „алпийски“ тип вила с маркиране на ъглите с островърхи кули и силно начупен покрив, подчертаващ еркерите на уличните фасади. Има своеобразен вход на ул. „Оборище“. Вижте също Жилищна сграда на Юлиан Парушев Източници
Жилищна сграда на Юлиан Парушев

Жилищната сграда на Юлиан Парушев се намира на бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“ № 161, на пресечката с ул. „Оборище“, в жилищна зона „Докторски паметник“, район Оборище в София. Дело е на арх. Никола Лазаров, Построена е през 1911 г. Тя е огледално копие на отсрещната къща – на другия брат индустриалец, Иван Парушев. В строежа ѝ е използвано влияние на „алпийски“ тип вила с маркиране на ъглите с островърхи кули и силно начупен покрив, подчертаващ еркерите на уличните фасади. Има своеобразен вход на ул. „Оборище“. Построена е в стил френски сецесион, характерна е с нетипични за българската архитектура готически кули. След смъртта на Юлиан Парушев съпругата му продава къщата на еврейско семейство, което след Деветосептемврийския преврат емигрира. Сградата е национализирана и използвана за различни цели: превърната е в посолство, използва се от милицията, съветските чекисти и военното контраразузнаване, като в подземията ѝ са изтезавани обвиняемите по различни процеси. По-късно се използва от Людмила Живкова за музей на Рьорих. „Нима не сте знаели как НКВД трошаха кости в къщата на Парушев?“ – пита Стефан Савов от трибуната на Народното събрание през 1990 г., след падането на тоталитаризма. През 1978 г. жилищната сграда е обявена за архитектурно-строителна недвижима културна ценност от местно значение. След реституцията къщата е върната на наследници на фамилията Парушев и е продадена. Вижте също Жилищна сграда на Иван Парушев Източници
Амфитеатър (Хисаря)

Амфитеатърът в Хисаря е античен римски амфитеатър. Построен е през III в. Намира се в непосредствена близост до минералния извор „Момина сълза“. Първоначално е използван за провеждане на гладиаторски борби, но след приемане на християнството за официална религия в Римската империя през 313 г., се използва за спортни състезания и борби с животни. Изцяло е запазена арената на амфитеатъра. В Археологическия музей в Хисаря е експониран макет на амфитеатъра на Диоклецианопол. Вижте също Амфитеътър в Девня Софийски римски амфитеатър Източници