NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Grenzübergang Malko Tarnowo–Dereköy

Der Grenzübergang Malko Tarnowo–Dereköy (bulgarisch ГКПП Малко Търново–Дерекьой / GKPP Malko Tŭrnovo–Derek’oĭ bzw. lang Granitschen Kontrolno Propuskwatelen Punkt Malko Tŭrnovo–Derek’oĭ) liegt zwischen Bulgarien und der Türkei. Er befindet sich gut 5 Kilometer westsüdwestlich der namensgebenden bulgarischen Kleinstadt Malko Tarnowo in der Oblast Burgas und rund 9 Kilometer nordöstlich des türkischen Dorfes Dereköy in der Provinz Kırklareli. Der Grenzübergang liegt an der Europastraße 87, von Norden kommend als Republikstraße I-9 ausgewiesen, die sich als Devlet yolu 555 südwärts fortsetzt. Er ist nicht für die Durchfahrt von Lastkraftwagen vorgesehen und dient hauptsächlich dem touristischen Verkehr mit Personenkraftwagen und Bussen. Er ist neben den Grenzübergängen Kapitan Andreewo–Kapıkule (ГКПП Капитан Андреево–Капъкуле) und Lessowo–Hamzabeyli (ГКПП Лесово–Хамзабейли) der zweitälteste und östlichste Grenzübergang zwischen beiden Staaten und ermöglicht die kürzeste Fahrt zwischen den Städten Burgas und Edirne sowie nach Istanbul. Die Grenzpolizei Malko Tarnovo ist Teil des gleichnamigen Grenzbezirks, der mit 141,139 Kilometern Staatsgrenze, davon 31,093 Kilometer auf Land und 110,046 Kilometer auf nicht schiffbaren Wasserstraßen entlang der Flüsse Delijska im Westen und Resowo im Osten, das größte Zuständigkeitsgebiet Bulgariens aufweist. Einzelnachweise
Габренски манастир

Габренският или Чукуровският манастир „Свети Димитър“ е недействащ български православен манастир в Софийско. Местоположение Разположен е на около 2 км югоизточно от софийското село Габра, община Елин Пелин. Патрон на манастира е Свети Димитър, затова често е наричан от местните жители „Свети Митър“ или просто „Манастиро“. История Преди изграждането на сегашния манастир на мястото му е имало малък параклис, посветен на Света Марина, а според някои източници – на Свети Мина. През 1865 г. селяните от Чукурово събират пари и изпращат своя съселянин Иван Чакъров за Цариград, който трябвало да измоли разрешение от османската власт за построяването на манастир. След тежко тримесечно пътуване пеша, заедно с панагюрски овчари, той се завръща с благоволението на Цариград. Интересно е да се отбележи, че по време на своето пътуване Иван Чакъров научил френската дума пардон, често я използвал и съселяните му започнали да го наричат Пардоно, който станал родоначалник на големия Пардонски род в селото. След смъртта му през 1894 година, Иван Чакъров е погребан до югоизточната стена на манастира. През 1866 г. Чукуровският манастир вече е построен. Църквата е изографисана през 1867 година от самоковския зограф Костантин Геров и ученика му Костакия, за което съдим от ктиторския надпис на главния вход на храма. Към манастирската църква са изградени още отделна сграда за живеене, друга — за нощуване на поклонници и магерница. Владение на манастира са били 500 дка гора, около 100 дка ниви и ливади, както и 50-60 говеда и над 100 овце. Местните жители, освен щедри дарения за градежа, подаряват на манастира няколко требници, издадени в Киев и Москва, както и „Поучително евангелие“ от Софроний Врачански, издадено в Белград през 1868 година в книгопечатницата на Никола Стефанович. Първият свещеник на манастира е Боне Кръстев от съседното село Горни Пасарел (бивше самоковско село, изселено, заедно с близките села Шишманово и Калково, поради построяването на язовир Искър). През 1898 година лично софийският митрополит Доситей представя новия свещеник Георги Бързанов. Днес от Габренския манастир е запазена само църквата и основите на магерницата, разрушена по времето на комунистическия режим. През 60-те години на XX век, само на няколко метра от черквата, е изграден пионерски лагер, чиито сгради днес също са в руини. По иниациатива на свещеника от съседното село Нови хан, както и на местните жители, има планове за възстановяване на манастирския комплекс и превръщането му в действаща света обител. Църквата се отваря на храмовия празник и на Деня на миньора, който по традиция се празнува на манастирските ливади. Външни препратки Габренски манастир - strannik.bg Бележки
Германски манастир

Гѐрманският манастир „Св. Иван Рилски“ е български православен манастир. Местоположение Намира се в Лозенската планина, на 5 километра югоизточно от село Герман, област София. История В 1818 година местните хора успяват да построят на това място малка еднокорабна църква, вкопана в земята. Едва през 1885 година манастирът е възстановен напълно, като на мястото на скромната еднокорабна църква е издигната нова. В края на XIX век манастирът е посетен от цар Фердинанд и княгиня Мария Луиза, които посадили две секвои, издигащи се величествено до северната порта. През 1928 г. бъдещият български екзарх Стефан дарява Германския манастир на ефория „Зограф" и по решение на Софийския епархийски съвет той е отреден за подворие на българския Зографски манастир „Св. вмчк. Георги Победоносец". В него се подготвяли монаси за служба в Атон. Днес в манастира отсядат атонски монаси. Иконите са дело на братята Иван и Никола, синове на Станислав Доспевски. Литература Хр. Темелски, "Германски манастир „Св. Иван Рилски“, София, (без година), Издава Ефория Зограф, 15 с. Източници Външни препратки Германски манастир – bulgariamonasteries.com Архив на оригинала от 2014-07-07 в Wayback Machine. Германски манастир – svetimesta.com
Гимназия „Христо Ботев“ (Дупница)

Профилирана гимназия „Христо Ботев“ е гимназия в град Дупница, основана през 1880 г. с привременен устав на княз Александър Дондуков-Корсаков. Носи името на революционера и поет Христо Ботев. В училището учат около 500 ученици, приети след lV и VII клас. Паралелките след VII клас са (3 с интензивно изучаване на английски език): Математически профил- интензивно изучаване на математика Природни науки- интензивно изучаване на биология Хуманитарни науки- интензивно изучаване на литература Приложно програмиране – информационни технологии. Паралелката след lV клас е една, създадена за учебната 2025/2026 г. Математическа паралелка – интензивно изучаване на математика. Бележки Външни препратки Гимназия „Христо Ботев“
Средно училище „Христо Ботев“ (Стара Загора)

Гимназия „Христо Ботев“ е гимназия в град Стара Загора. История Гимназията отваря врати за учебната 1950/51 г. в сградата на ул. „Сава Силов“ № 69. През 1963 г. Трето ЕСПУ и Четвърто ЕСПУ са преобразувани в Първа смесена гимназия „Христо Ботев“. През 2005 г. сградата на училището е отнета и училището е презабирано в сградата на VII ОУ „Митрополит Методий Кусев“. През юни 2012 г. двете училища са обединени в СУ „Христо Ботев“ Директори от 1950 до 1977 г. – Екатерина Миронова от 1977 до 1990 г. – Донка Чакърова 1990/91 г. – Мария Марчева 1992 – 2006 г. – Жельо Иванов 2007 – 2009 г. – Цецка Асенова. 2009 г. – Динко Стоянов. Възпитаници на гимназията професорите Енчо Герганов и Петър Жеков; доцентите Станчо Червенков, Георги Станков, Надя Танева; актьорите Веселин Савов, Галя Александрова, Белла Цонева, Анна Томова-Синтова, Стефка Минева; примабалерината Снежина Дескова; диригентът и директор на Старозагорската опера Божидар Бонев; журналистите Недялка Филипова, Венелина Попова, Сава Савов, Петър Драгиев, Любчо Иванов, Росица Въльовска, Георги Димов; архитектите Петър Киряков, Веселин Драгиев; д-р Богдана Попова, д-р Евгений Желев (бивш кмет на Стара Загора); художниците Христо Танев, Михаил Косев, Мария Диманова Награди 1971 г. – III място по успех в НР България; 1971 – 1973 г. – национален първенец по Петобой; 1995 г. – Национален конкурс за средношколска поезия, Христина Трифонова – I място; 1996 г. – Национална изложба на профилираните паралелки по Изобразително изкуство – I място; 1998 г. – Национална викторина „120 години от Освобождението“ – II място; 2000 г. – Конкурс „Лято и любов без наракотици“ на фондация „Отворено общество“ – I и II награда; 2000 г. – Състезание „125 години Старозагорско въстание“ – I място; 2003 г. – Състезание 100 години Илинденско – Преображенско въстание“ – I място; 2007 г. – Общински ученически игри – Отборно по бадмингтон – III място; 2007 г. – Общински ученически игри – футболния отбор зае IV място; Традиционно отлично представяне на регионален и национален кръг на олимпиадата по биология; Многобройни грамоти за учители през годините. 2012 г. – Общински ученически игри – волейбол II място 10 клас 2013 г. – Общински ученически игри – волейбол III място 11 клас 2014 г. – Общински ученически игри – волейбол I място 12 клас Източници Външни препратки Гимназия „Христо Ботев“ във Facebook
Hauptdirektion für den Kampf gegen die organisierte Kriminalität

Die Hauptdirektion für den Kampf gegen die organisierte Kriminalität in Bulgarien (bulgarisch Главна дирекция за борба с организираната престъпност; kurz: ГДБОП; Transkription: Glawna direkzija sa borba s organisiranata prestapnost; GDBOP; oft auch nur kurz BOP; bulg. БОП) ist eine spezialisierte Hauptabteilung der Polizei, die zum bulgarischen Innenministerium gehört. Sie ist für die operative Aufklärung und Gegenmaßnahmen gegen die kriminellen Aktivitäten von lokalen und internationalen kriminellen Strukturen zuständig. Die GDBOP wurde nach der Wende in Bulgarien 1990 geschaffen und aus der bis dahin existierenden Sechsten Abteilung der bulgarischen Staatssicherheit (Komitee für Staatssicherheit) gebildet. Mit der Gründung der Staatliche Agentur für Nationale Sicherheit (DANS / bulg. ДАНС) am 1. Januar 2008 wurde die GDBOP in die DANS integriert und als eigenständige Behörde aufgelöst. Strukturen Die GDBOP wurde nach dem Gesetz über das Innenministerium aus folgenden Vorgängerstrukturen gebildet: Nationaler Dienst für den Kampf gegen die organisierte Kriminalität (NSBOP; bulg. Национална служба "Борба с Организираната Престъпност"; kurz: НСБОП) den regionalen Unterabteilungen des NSBOP in den Bezirksdirektionen der Polizei (RSBOP; bulg. Регионални Звена за Борба с Организираната Престъпност; bulg. РЗБОП). Tätigkeit Zur Erfüllung seiner Aufgaben führt die GDBOP selbständige Operationen durch oder in Zusammenarbeit mit anderen spezialisierten operativen Strafverfolgungsorganen. Die Arbeit der GDBOP richtet sich gegen die Aktivitäten des organisierten Verbrechens im Zusammenhang mit: Eigentum, Zollregime, Geld-, Finanz-, Steuer- und Sicherheitssystemen terroristische Aktivitäten Korruption illegalen Menschenhandel illegalen Handel mit Drogen-Pflanzen, Narkotika und ihre Vorprodukte und Analoga illegalen Handel mit Sprengstoff, Feuerwaffen, ABC-Waffen, toxischen und chemischen Stoffen, Dual-Use-Gütern oder Technologien Computerkriminalität intellektuellem Eigentum Mitgliedschaft in kriminellen Organisationen, die durch Gewalt oder Androhung von Gewalt Verträge abschließen, aus denen sie Vorteile ziehen Organisation oder Teilnahme an Glücksspielen
Горнооряховски манастир

Горнооряховски манастир „Свети Пророк“ е мъжки български православен монастир от Великотърновската епархия. Местоположение Разположен е на 2 km западно от град Горна Оряховица, под крепостта Раховец, и на 10 km от Велико Търново. История Според археолози, на това място в древността е имало оброчище. Съществуването на обителта е датирано към 11 – 12 век; знае се, че през 1218 г. там е бил заточен Борил след идването на престола на династията на Иван Асен II. По време на османското владичество манастирът е опожарен и изоставен. Още в началото на 20 век, през 1908 година, започват първите проучвания на останките: открити са основите на църквата с размери 8 на 4 метра и зидове с дебелина над 1 метър, опасващи двора на манастира. Намерена е средновековна икона на Света Богородица, датирана към 16 век, която и до днес се пази в новопостроената черква. Манастирската обител е отново построена през 1937 – 38 година година с дарения на местни жители, а храмът е осветен на 22 септември 1940 година. През 1941 година се сдобива с месингова камбана от Чехия, а е реставриран и изографисан през 1970-те години. Реставрационни и строителни работи текат и през 2006 година. През 1973 година манастирът е обявен за паметник на културата от национално значение. Бележки
Гребна база Пловдив

Гребната база в гр. Пловдив е спортно съоръжение, предназначено за упражняване на спорта гребане. Намира се в парк „Отдих и култура“, непосредствено до стадион Пловдив и пловдивския зоопарк. Това е най-голямата подобна база на Балканите, където могат да се провеждат състезания по гребни спортове. Първи канал Проектът за гребната база е изработен през 1984 г. от „Софпроект“ и завършен през 1988 г. Представлява канал, дълъг 2,2 км, широк 120 м и дълбок 3 м. През 2011 г. е извършен ремонт на стойност 1,6 млн. лева. Обновени са хангарите на гребците, съблекалните, изгражда се нова трибуна за около 800 зрители. Втори канал Първата копка на втори гребен канал е направена на 15 септември 2018 г. от президента на Международния олимпийски комитет Томас Бах, президента на Международната федерация по гребане Жан-Кристоф Ролан, кмета на Пловдив Иван Тотев, президента на Българския олимпийски комитет Стефка Костадинова и председателя на Българската федерация по гребане Свилен Нейков. Проектът носи името екопарк „Марица“, който ще включва 656 дка залесяване, като самият канал е 105 дка. Дължината му ще бъде 2,1 км, с ширина 45 м. Дълбочината ще е 1,5 м. Двата канала ще имат четири връзки – след финала, на 300 м, на 1100 м и на старта, като междинните връзки са за състезанията по кану-каяк, при които има различни дистанции. Предвиждат се още водни атракциони и 37 дка езеро с островчета за гнездене на редки и защитени птици. „Велоалея – Гребен канал“ На 7 август 2013 г. е открита велоалея от двете страни на гребния канал. Тя е дълга 5 км. За хоризонталната пътна маркировка е използван полимер пластик. Водоснабдяване Основното зареждане на Гребния канал става чрез преработени водни обеми от ВЕЦ Кричим. Чрез водохващане, изградено на изтичалото на централата, водата се отвежда до река Първенецка чрез съоръжения на „Напоителни системи“ и чрез водохващане изградено на река Първенецка до канала. Водовземането се осъществява чрез дънен праг. Бреговете на реката в този участък са укрепени с подпорни стени. Самото водовземане е с правоъгълен отвор, на който има монтирана решетка. С покрит канал водата достига до регулираща шахта, в която има монтирани две запорни врати – едната към вододовеждащия канал, другата към реката. Значими състезания Балканско първенство по гребане – 1993 Балканско първенство по гребане – 1998 Световно първенство по гребане за юноши и девойки – 1999 г. Балканско първенство по гребане – 2007 Европейско първенство по гребане за мъже и жени – 2011 г. Световно първенство по гребане за юноши и девойки и неолимпийски дисциплини за мъже и жени – 2012 г. Световно първенство по гребане за мъже и жени – 2012 г. Световно първенство по гребане за младежи и девойки до 23 години – 2015 г. Световно първенство по гребане за младежи и девойки до 23 години – 2017 г. Световно първенство по гребане за мъже и жени – 2018 г. Световно първенство по гребане за юноши и девойки - 2021 г. Световно първенство по гребане за младежи до 23 години - 2023 г. Галерия Външни препратки Гребна База Пловдив / Regatta Plovdiv, Bulgaria Спортни събития на гребната база в Спортен Календар Източници
Ruderkanal Plowdiw

Der Ruderkanal Plowdiw (bulgarisch Гребна база Пловдив) ist ein künstlicher See in der bulgarischen Stadt Plowdiw, der seit 1988 als Regattastrecke für den Rudersport verwendet wird. Geschichte Der Ruderkanal Plowdiw wurde im Jahr 1988 eröffnet. Er befindet sich parallel zur Mariza in einem Park südwestlich des Stadion Plowdiw und ist Teil des Plovdiv Sports Complex. Vor den Ruder-Europameisterschaften 2011 wurde die Anlage renoviert. Eigenschaften Der Ruderkanal Plowdiw besteht aus einem Becken mit 2200 m Länge und 120 m Breite. Im Gegensatz zu vielen anderen Regattabahnen verfügt die Anlage nicht über eine abgetrennte Trainingsbahn. Für Wettbewerbe stehen sieben bzw. acht Bahnen zur Verfügung. Die Haupttribüne im Zielbereich im Nordosten des Ruderkanals verfügt über eine Kapazität von 800 Sitzplätzen. Nahe bei der 1000-m-Marke wird der Kanal von einer durchhängenden Fußgängerbrücke überquert. Veranstaltungen Ruder-Weltmeisterschaften 2012 und 2018 Ruder-Europameisterschaften 2011 und 2025 U23-Weltmeisterschaften im Rudern 2015 und 2017 Junioren-Weltmeisterschaften im Rudern 1999, 2012 und 2021 Balkan-Meisterschaften im Rudern 1993, 1998 und 2007 Einzelnachweise Weblinks
Даскалоливница

Даскалоливница е българско класно училище в град Елена, наречено така от Петко Славейков поради ролята му на средище за подготовка на много възрожденски учители. Като учител в Еленското класно училище през 1848 г., Петко Славейков го нарича Даскалоливница – подобно на свещоливница, призвано да лее даскали. Еленското класно училище е създадено през 1848 г. от просветителя Иван Момчилов, който подготвя условията за възникването му, като открива още през 1844 г. приготвително училище – горна степен на взаимното училище, и от Никола Михайловски, който допринася за утвърждаването му като „високо“, т.е. класно, училище с двегодишен курс на обучение. Тук учителстват Никифор Попконстантинов и Андрей Робовски. В Даскалоливницата се изучават свещена история (Библия), катехизис, догматично богословие, църковнославянски език със славянска граматика, словесност, география, естествена история, алгебра, логика, психология, физика, руски и новогръцки език, хигиена и гимнастика (подготвят се първите популяризатори на училищната гимнастика). С разнообразното си образователно съдържание Даскалоливницата, както и другите класни училища в Копривщица, Пловдив, Габрово, Калофер, дава добра подготовка на бъдещите учители. Възпитаници на Даскалоливницата са Тодор Шишков, Сава Катрафилов, Драган Цанков, Стоян Робовски, Стефан Бобчев и други. Сградата е двукатна, изградена от камък и дърво. В приземния етаж са разположени три големи помещения, по всяка вероятност служили за дюкяни. Вторият етаж е бил предназначен за водене на занятия с бъдещите даскали. Тук се е намирала стаята за учителя, две класни стаи и отделна стая за учебни пособия. Класното училище е било снабдено с всички съвременни учебни помагала от онова време и с нова учебна програма с нови педагогически методи. Сградата е реставрирана през 1963 г., като изцяло е запазен външният облик. Направени са някои промени, за да бъде пригодена вътрешната ѝ част да може да се уреди музейна експозиция на тема „Елена през епохата на Възраждането“. В нея в документи и снимки е представена историята на град Елена от възникването на училището до Руско-турската война 1877 – 1878 г. В музея са илюстрирани участието и приносът на града във Възраждането на България. Сградата е определена като паметник на културата с „Национално значение“. В приземния етаж в помещенията на бившите дюкяни е уредена експозиция, наречена „Параклис Архангел Михаил“, където са изложени пренесени икони, църковна утвар и стенописи от частично разрушения едноименен храм в намиращото се на около 9 km западно от Елена село Шилковци. Според проучванията на работещите в историческия комплекс на града, възпитаници на Даскалоливницата са били учители (даскали) в 66 града и 59 села от страната. Източници
Elena (Stadt)

Elena [ɛˈlɛnɐ] (bulgarisch Елена) ist eine Stadt in Mittelbulgarien in der Oblast Weliko Tarnowo (Verwaltungsbezirk Weliko Tarnowo). Sie liegt am Fuß des Balkangebirges (Stara planina). Geographie Nachbarorte sind: Weliko Tarnowo, Kotel, Sliwen, Jambol, Elchowo, Nowa Sagora, Stara Sagora, Kasanlak, Gabrowo, Gorna Orjachowiza, Lewski, Bjala, Rasgrad, Popowo und Targowischte. Geschichte Während der osmanischen Herrschaft in Bulgarien versteckten sich in Elena viele Freiheitskämpfer wie z. B. Wassil Lewski. Im Russisch-Osmanischen Krieg (1877–1878) tobte hier die Schlacht von Elena. Die Stadt ist Namensgeber für den Elena Peak, einen Berg auf der Livingston-Insel in der Antarktis. Sehenswürdigkeiten Die Stadt hat bis heute ihr Aussehen aus dem 18./19. Jahrhundert erhalten, rund 130 Bauten aus dieser Zeit stehen unter Denkmalschutz. Zeugnis dafür sind auch einige Straßen, welche noch aus der Zeit der osmanischen Herrschaft stammen. In der ersten bulgarischen pädagogischen Schule „Daskalolivnitsa“, die von Iwan Momtschilow, Vater des Architekten Petko Momtschilow 1844 gegründet wurde, ist das Museum der Stadt Elena untergebracht – das Museum der Nationalen Wiedergeburt und der Befreiungskämpfe (Architekturhistorischer Komplex Daskalolivnitsa; ). Der Uhrturm von 1812, dessen ursprüngliches Uhrwerk immer noch in Gang ist, befindet sich ganz in der Nähe. Das Geburtshaus Ilarion Makariopolskis (), ein Bau von 1710 bis 1715, ist ebenfalls zu besichtigen. Das Popnikolow-Haus von 1830 ist wohl das eindrucksvollste Bauwerk in der Stadt, es wurde fast nur aus Holz gestaltet. Außerdem sind folgende Sehenswürdigkeiten zu besuchen: die fünf Rassukanow-Häuser (18./19. Jahrhundert) unter einem Dach, die Nikola-Kirche (Sweti Nikola) von 1804 und die Kirche Mariae Himmelfahrt (Uspenie Bogoroditschno) von 1837, welche von Meistern aus dem Dorf Bolerzi gebaut wurden. Ausdrucksvolle Holzschnitzereien aus der Schule von Trjawna schmücken beide Gebäude. Ungewöhnlich für die damalige Zeit hat die Marien-Kirche eine eindrucksvolle Größe. Im Geburtshaus des Schriftstellers Petko Ju. Todorow ist die Kunstgalerie untergebracht mit einer reichen Ikonensammlung und Ausstellung zeitgenössischer Malerei. Spezialitäten Berühmt ist das Filet Elena, eine Art luftgetrockneter Schinken, welcher aufgrund der besonders günstigen klimatischen Bedingungen nur in Elena produziert wird. Mittlerweile eine Seltenheit ist Elenska otlezhala Rakija, ein in Fässern gelagerter Pflaumenschnaps. In Elena geboren Ilarion Makariopolski (1812–1875), Mönch und Kämpfer für eine unabhängige bulgarische Kirche Teodor Teodorow (1859–1924), bulgarischer Politiker und Ministerpräsident Jurdan Popow (1867–1932), bulgarisch-österreichischer Architekt Petko Todorow (1879–1916), Schriftsteller Petar Iwanow Slatew (1881–1948), Ministerpräsident von Bulgarien Georgi Georgiew-Gez (1926–1996), Schauspieler Weblinks Община Eлена Website der Stadt Stadt Elena. bulgariatravel.org Einzelnachweise
Дикчан

Дикчан е местност и горско стопанство в община Сатовча, в Родопския рид Дъбраш. Местността се намира в най-високата част на общината под връх Унден, а след построяването на база на горското стопанство край река Бистрица, се използва и терминът „Новия Дикчан“. На територията на горското стопанство се намират защитените територии Конски дол и Тъмната гора, както и държавната дивечовъдна станция Дикчан. В местността Дикчан съществуват две хижи и още една постройка, които служат за покриване на нуждите на дивечовъдната станция. Вижте също Чарджик Марашова чука Унден Скрибина Тъмната гора Конски дол Външни препратки Държавна дивечовъдна станция Дикчан ДЛС Дикчан РДГ-Благоевград: ДЛС Дикчан Архив на оригинала от 2011-10-16 в Wayback Machine. (TIFF)