NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Театър „София“

Театър „София“ е драматичен театър в град София. История Театър „София“ съществува от 1966 година. Първоначално е наречен „Театър на поезията и естрадата“, а с настоящето си име е известен от края на 1969 година. Първият му директор е Андрей Чапразов, първият режисьор – Леон Даниел. Директор на Театър „София“ понастоящем е актьорът Ириней Константинов. Сградата му се намира на бул. „Янко Сакъзов“ 23 А. Сграда на театъра Театър „София“ е най-старият общински театър в столицата. Той е вторият театър (след Народния театър „Иван Вазов“) със специално построена за театрална дейност сграда, намираща се в парка „Заимов“ до булевард „Мадрид“. Конкурсът за проект на театъра през 1969 г. е спечелен от арх. Жеко Жеков. Строителството продължава до 1977 г. Сградата има две театрални зали – голяма зала с 314 места и камерна зала 60 до 74 места (в зависимост от спектакъла), с пространства, пригодни за експериментална театрална дейност. Работи една актьорска трупа, поддържана финансово от Столична община. Театърът е домакин на гостувания на спектакли от страната и чужбина. В афиша си има представления за деца и младежи. Залите и фоайетата се използват и за провеждане на семинари, презентации и изложби. 1967 – 1989 В Театър „София“ са работили: българските режисьори: Леон Даниел, Вили Цанков, Николина Томанова, Юлия Огнянова, Васил Луканов, Пантелей Пантелеев, Младен Киселов, Любен Гройс, Крикор Азарян, Красимир Спасов, Елена Цикова, Здравко Митков, Стоян Камбарев, Николай Ламбрев, Александър Морфов, Бойко Богданов, Георги Михалков, Николай Поляков, Стайко Мурджев и Неда Соколовска; театрални художници: Георги Иванов, Георги Ножаров, Божидар Йонов, Стефан Савов, Варя Узунова, Светлана Цветкова, Красимир Вълканов, Невяна Кавалджиева; композитор: Кирил Дончев; щатни драматурзи на театъра са били писателите Иван Радоев, Първан Стефанов, Константин Илиев, Стефан Цанев, Кольо Георгиев; артисти: Коста Цонев, Досьо Досев, Ицхак Финци, Петър Слабаков, Петър Попйорданов, Антон Горчев, Милен Пенев, Лъчезар Стоянов, Анета Сотирова, Белла Цонева, Дора Стаева, Доротея Тончева, Йоанна Попова, Катя Паскалева, Калина Попова, Кина Дашева, Кина Тихова, Леда Тасева, Лидия Вълкова, Льоли Попова, Мариана Хаджихристова, Мая Владигерова, Майя Остоич , Невена Мандаджиева, Татяна Лолова, Бистра Влахова, Гергана Кофарджиева, Руси Чанев, Тодор Колев, Любомир Младенов, Ивайло Герасков, Николай Урумов, Георги Миладинов, Сава Пиперов, Ириней Константинов, и други. След 1989 година През 2016 г. на щат към театъра са актьорите: Антон Григоров Дария Симеонова Ивайло Герасков Йорданка Любенова Лилия Маравиля Лора Мутишева Мартин Гяуров Мила Банчева Милена Живкова Михаил Милчев Невена Калудова Николай Антонов Николай Върбанов Николай Димитров – Коки Петя Силянова Пламен Манасиев Росен Белов Сава Пиперов Силвия Петкова Симона Халачева София Маринкова Юли Малинов Юлиан Рачков Йоанна-Изабелла Върбанова Елеонора Иванова Ангела Канева Деница Павлова Даниел Кукушев Димитър Стойнов Гринго - Богдан Григоров Владимир Солаков Източници Външни препратки Официална страница
София (театр)

«София» (болг. София) — драматический театр в столице Болгарии, городе Софии. История Театр существует с 1966 года. Изначально он назывался «Театром поэзии и эстрады», в «Софию» был переименован в конце 1969 года. Его первым директором был Андрей Чапразов, первым режиссёром — Леон Даниел. В данное время директором является актёр Ириней Константинов. Театр расположен на бульваре Янко Саказова, 23 А. Здание театра Театр «София» является старейшим муниципальным театром в Софии. Это единственный театр в городе (кроме Национального театра Ивана Вазова), здание которого было специально построено для театра. Театр имеет два зала: большой, со зрительским залом на 314 мест, и камерный, способный вместить от 60 до 74 мест (в зависимости от спектакля). В театре работает одна актёрская труппа, которая финансируется муниципалитетом. Проходят гастрольные визиты театров Болгарии и зарубежья. В афише представлены спектакли для детей и подростков. Кроме залов в театре есть фойе, которое используется для проведения семинаров, презентаций и выставок. Коллектив 1967—1989 В Театре «София» работали: режиссёры: Леон Даниел, Николина Томанова, Юлия Огнянова, Васил Луканов, Крикор Азарян, Красимир Спасов, Елена Цикова, Здравко Митков, Стоян Камбарев, Николай Ламбрев, Александр Морфов, Бойко Богданов, Георги Михалков, Николай Поляков, Стайко Мурджев и Неда Соколовска; театральные художники: Георги Иванов, Георги Ножаров, Божидар Йонов, Стефан Савов, Варя Узунова, Светлана Цветкова, Красимир Вулканов, Невяна Кавалджиева; композитор: Кирил Дончев; штатные драматурги из числа писателей: Иван Радоев, Перван Стефанов, Константин Илиев, Стефан Цанев, Кольо Георгиев; актёры: Коста Цонев, Досьо Досев, Ицхак Финци, Пётр Слабаков, Петр Попйорданов, Антон Горчев, Милен Пенев, Лучезар Стоянов, Анета Сотирова, Белла Цонева, Дора Стаева, Доротея Тончева, Катя Паскалева, Майя Остоич, Татяна Лолова, Тодор Колев и другие. После 1989 года Актёры: Дария Симеонова, Ивайло Герасков, Йорданка Любенова, Лилия Маравиля, Лора Мутишева, Мартин Гяуров, Невена Калудова, Пламен Манасиев, Силвия Петкова, Юли Малинов и другие. Примечания Ссылки Сайт театра
Театр «Софія»

Театр «Софія» (болг. Театър „София“) — драматичний театр у Софії. Історія Театр існує з 1966 року. Спочатку він називався «Театром поезії та естради», а своє нинішнє ім'я носить з кінця 1969 року. Його першим директором був Андрей Чапразов, першим режисером — Леон Даніель. В даний час директором є актор Іриней Константинов. Театр розташований на бульварі Янко Саказова 23 А. Будівля театру Театр «Софія» має 49-річну історію та є найстарішим театром у Софії. Це єдиний театр в столиці (після Національного театру Івана Вазова), будівля якого була спеціально побудована для театру. Споруда має два зали — великий зал, який налічує 314 місць, і камерний зал, що містить від 60 до 74 місць (в залежності від виконання). В театрі працює одна акторська трупа, що фінансується за міський рахунок. Крім залів театр має фоє, що використовується для проведення семінарів, презентацій та виставок. Джерела Официална страница[недоступне посилання з липня 2019]
Технологическо училище „Електронни системи“

Технологично училище „Електронни системи“ (с абревиатура: ТУЕС) към Технически университет – София е специализирано техническо училище в София. Разположено е в ж.к. „Младост 1“, близо до УМБАЛ „Света Анна“ (Окръжна болница). Към 2024 г. временно изпълняваща длъжността директор на училището е ст. преп. д-р Веселка Христова. История Създадено през 1988 г., то има за цел да подготвя кадри със средно образование в областта на компютърните науки и информационните технологии. Първоначално директор е Златка Петрова, а заместник-директор е Стефан Чернаев. Дълги години директор на училището е д-р Анатол Френски. Училището се разполага в блокове 8 и 9 на ТУ – София. Общи специални предмети Изучаването на специализирани учебни дисциплини започва още първата година на учебния курс и се засилва с всяка изминала учебна година. Информационни технологии. Изучава се от 8-и до 10-и клас. Учебният материал включва бази данни, уеб програмиране, компютърни мрежи и други. Електронни елементи. Предмет, в чиято основа лежи изучаването на полупроводникови прибори. Електротехника. Увод в програмирането. Въведение в специалността. Източници Външни препратки В Общомедия има медийни файлове относно Технологическо училище „Електронни системи“ ((bg)) Официален сайт Официална страница на училището във Facebook Официален канал на училището в „Ютюб“
Трамкар

„Трамкар“, известно и като Трамвайния завод, е предприятие в София за производство и ремонт на подвижен състав на трамвайния и тролейбусния електротранспорт. Намира се в депо Красно село на адрес: София 1618, бул. „Цар Борис III“ № 126 A. История Предприятието започва съществуването си като Главна техническа работилница (депо „Мария Луиза“) през 1927 година за ремонт и преустройство на трамвайния подвижен състав. Започва производство на релсови ремаркета (1934) и трамвайни мотриси (1936). Работилницата се премества окончателно в депо „Красно село“ след Втората световна война. Тя се преобразува в края на 1951 г. в завод „6 септември“ за производство и ремонт на трамвайни мотриси, ремаркета и тролейбуси, както и за производство на каросерии за градски автобуси. Производството на трамвайни мотриси и тролейбуси се отделя от завода и се обособява като Главна техническа работилница за ремонт и производство на трамваи на Стопанско предприятие „Градски пътнически транспорт“ (1959). Предприятието е преобразувано в Клон 4 (за производство и ремонт на трамваи и тролейбуси) на СП „Градски транспорт“ (1964) и в Завод за трамваи „София“ (1976). Преобразуван е в еднолично търговско дружество „Трамкар“ през 1990 г. То се влива в „Столичен електротранспорт“ ЕАД и се преобразува в поделение „Трамкар“ през ноември 2008 г.. Производство Дейността на предприятието се разширява с течение на времето до ремонт, преустройство, модернизация и производство на подвижен състав за електротранспорта. Разполага с цехове, оборудвани с машини и съоръжения, необходими за извършването на дейността. Трамваи Първоначалните произведени мотриси са: ''Т8М-700''; ''Т8М-301 България 1300''; ''Т8М-900М''; ''Т8М-900''; ''T6M-700'' Последният трамвай е произведен през май 1991 г. Оттогава извършва модернизация на мотриси „T6M-700“ и „Т8М 900“. Сключен е договор с предприятието „Инекон“ (Чехия) за производство на мотриси „Т8М-700IT Inekon“. В предприятието се извършва също и реставрация на трамвайни мотриси. Тролейбуси Предприятието произвежда също тролейбуси – ТБ-51 (първия модел, 1951), „Трамкар Чавдар“, Gülerüz Cobra, Gülerüz Cobra 272. Източници Външни препратки Поделение „Трамкар“ – в сайта на „Столичен електротранспорт“ ЕАД
Tramkar

Tramkar (Bulgarian: Трамкар) is a Bulgarian tram manufacturer based in Sofia. It repairs and renovates vehicles of the Sofia tram and trolleybus systems. Tramkar also manufactured trams and trolleybuses from the early 1950's until 1991, it also used to restore, modernize and refurbish old tram models that it made earlier. Today it serves as a tram repairing company in Sofia. Tram models -Produced T4M-221 "Republika" T4M-701 "Komsomolets" T6M-901 "Kosmonavt" T6M-801 "Sofia 65" T8M-730 "Sofia 70" T6M-400 "Sofia 100" T8M-301 "Bulgaria 1300" T6K-503 T6M-700 T6MD-1000 C6K-1000 -Refurbished and modernized T8M-700M T8M-900M T6MD-1000M Inekon T8M-700IT T8K-503 T6M-700F T8M-900F Trolleybuses The following list is incomplete. TB-51 Tramkar Chavdar Guleruz Cobra Guleruz Cobra 272 References
Трилистника

Трилистника е петото езеро от групата на Седемте рилски езера. В миналото езерото е носило името Средния гьол, в превод на турското му наименование Ортагьол. Разположено е на 2216 м надморска височина, в подножието на източния склон на Сухия рид. Има неправилна форма и ниски брегове. Площта му е 26 декара, дълбоко е 6,5 м. Дълго е 240 м и широко до 200 м. Обемът му е 54 000 м3. В Трилистника се вливат водите на по-горните езера чрез Близнака (четвъртото езеро). Интересното е, че се оттича с два оттока: североизточен, през който минава туристическата пътека, и северозападен, на острещния бряг, който се смята за начален поток на река Джерман.Този отток е преграден с бетонна стена с преливник и при маловодие водите на езерото се оттичат само през първия отток в Рибното езеро (шестото). Източници Вижте също Лист от карта K-34-71. Мащаб: 1 : 100 000.
Тутраканско блато

Тутраканското блато, наричано още Калимок и Балтата е крайдунавско блато, разположено в Побрежието, западно от град Тутракан и северно от село Нова Черна. Площта му е 9,2 км². През 1981 г. започва строителството на рибарници в района на Тутраканското блато с обща площ около 520 ха, които са най-големите на територията на България. Блатото Калимок се превръща в рибарници и дълго време се използва като такива. Други рибарници се построяват близо до Нова Черна. Те силно нарушават блатната екосистема. Въпреки това около 1990 година се задържат около 400 ха площ от Тутраканското блато, Бръшленското блато и част от блатото Калимок (ок. 55 ха), южно от зона изток на рибарниците. Всички те, плюс блатата североизточно от Русе (голямото с площ 7 ха), Мартенското блато (23 ха), блатото Сливица (превърнато в рибарник с площ 12 ха), Сливополските блата (голямото 4 ха), Борисовските блата (голямото 3 ха), Недева локва (0,8 ха), Николова локва (1 ха), Карачорова локва (0,5 ха), Йонкова локва (0,7 ха), Вълков гьол (0,2 ха), Емешенлийски гьол (1,1 ха), Радичовия гьол (1,2 ха), Домузгьол (0,6 ха), Дирин гьол (периодично пресъхващо блато, ок. 5 ха), Хотанското блато (Хотанско дере, площ 1,8 ха), Сандрово блато (рибарник, 2 ха), Кирезовото блато (превърнато в рибарник с площ 20 ха), Бабовските блата (едното е превърнато в спортно, а останалите често пресъхват, голямото 7 ха), Ашакоруйското блато (рибарник, 2,1 ха), Саръчалийското блато (рибарник, 8,5 ха), Ряховското блато (рибарник, 8 ха), Керавските блата (рибарници, голямото с площ ок. 6,5 ха) и Кютюклийското езеро (Цар-Самуиловско езеро, 6 ха) са остатъци от най-голямото блато, съществувало някога на територията на България - Голямото блато с площ 19,1 км². Пример за добра практика за опазване на влажните зони и рационално използване на природните богатства е Защитената местност „Калимок-Бръшлен“. В средата на 2009 година приключи проектът за възстановяване на влажни зони и намаляване на замърсяването. Насочен е към тази зона и парка „Персина“. Проектът е финансиран от Световната банка. Изградени са хидротехнически съоръжения и е възстановено съществувалото преди години блато. Източници RuseInfo.net - Световен ден на влажните зони Орнитологични важните места - Комплекс Калимок Възстановяване на влажните зони в района на блатата Калимок и Бръшлен Финален доклад на екипа за консултанско задание - Планиране на управлението на защитените територии Тутраканско блато (Балтата), Бръшленско блато, Блато Калимок, Кирезовото блато и др. Архив на оригинала от 2017-12-10 в Wayback Machine. Тутраканско блато (Балтата) Архив на оригинала от 2017-12-10 в Wayback Machine.
Урдини езера

Урдините езера са езерна група с ледников произход в Рила планина. Те са разположени в най-труднодостъпните части на Северозападна Рила, далеч от наплива на масови туристи в съседните Седем рилски езера. Езерата са разположени в западната част на Урдиния циркус между връх Дамга (2670 m) на северозапад и Додов връх (2661 m) на юг. Те са шест на брой и имат следните имена – Сухото, Рибното (да не се бърка с Рибното езеро от Седемте езера), Триъгълника, Ботаническото (Удавника), Голямата Паница и Малката Паница. От Урдините езера изтича Урдина река, която е десен приток на река Черни Искър. Езерата са със сравнително малка площ – от 0,8 до 2,5 хектара. Най-малко по площ е Рибното езеро (на 2348 m н.в.), което заради близостта си с връх Дамга (на около 500 м югоизточно от върха) е наричано още Дамгско езеро. Въпреки че Рибното езеро е най-малко по площ, то е с най-голям водосборен басейн от групата. Най-ниското езеро, Голямата Паница (42.1775, 23.329167), е и най-голямо по площ и по обем на водата в него. То е разположено на 2278 м надморска височина, има площ от около 2,5-2,53 хектара и воден обем приблизително 89 500 м3. Бреговете на отделните Урдини езера са разнообразни. Най-високото езеро от групата Сухото (42.174444, 23.328889) е разположено недалеч от Додов връх и е на 2375 м надморска височина. Езерото има кръгла форма и е дълбоко близо 5 м. Най-дълбоко (7,6 м) е четвъртото езеро Малката Паница (2336 м), и е разположено източно от Рибното. Изтичащата от него вода образува малък водопад преди да се влее в езерото Голямата паница и оттам в Урдина река. Второ по големина е езерото Триъгълника с площ 2,34 хектара. През 1985 г. Урдините езера са обявени за природна забележителност от национално и международно значение. Езерата са зарибени с дъгова и балканска пъстърва, което ги прави привлекателно място за бракониери. Риболовът е забранен. Вижте също Езера в България Лист от карта K-34-71. Мащаб: 1 : 100 000. Външни препратки Снимки от Урдиния циркус Източници Мичев, Н и Ц. Михайлов, И. Вапцаров и Св. Кираджиев, Географски речник на България, София 1980 г., стр. 512.
Urdini Lakes

The Urdini Lakes (Bulgarian: Урдини езера [ˈurdini ɛzɛˈra]) are a group of glacial lakes, situated in the northwestern Rila Mountains in Bulgaria. They are not as popular with the tourists as the Seven Rila Lakes further west, because they are situated in the most difficultly accessible areas of the mountain range. The Urdini lakes are located in the western section of the homonymous cirque between the summits of Damga (2,669 m) to the northwest and Dodov peak (2,661 m) to the south. They consist of six lakes: Suhoto (Bulgarian for Dry), Ribnoto (Fish), Triagalnoto (Triangle), Botanicheskoto (Botanical), Golyamata Panitsa and Malkata Panitsa. The lakes are drained by the river Urdina, a right tributary of the Cherni Iskar, which is considered the main stem of Bulgaria's longest river that runs entirely within the country, the Iskar. The individual lakes have a relatively small size, between 0.8 and 2.5 hectares. At smallest one is Ribnoto Lake (at an altitude of 2,348 m), which due to its proximity to the summit of Damga, at about 500 m to the southeast of the peak, is also called Damgsko Lake. Although this lake is the smallest in size, it has the largest catchment area in the group. The largest lake in both size and volume is Golyamata Panitsa Lake with an area of 2.5 hectares and volume of 89,500 m³. With an altitude of 2,278 m, it is the lowest in the lake group. The second largest is Triagalnoto Lake Triangle with an area of 2.34 hectares. The highest lake is Suhoto Lake, located not far from Dodov peak at an altitude of 2375 m. It has a circular shape and reaches 5 m in depth. The deepest lake at 7.6 m is Malkata Panitsa (2,336 m), situated to the east of the Ribnoto. Its outflow forms a small waterfall before it pours into Golyamata Panitsa Lake and then into the Urdina River. In 1985, the Urdini Lakes were declared a natural landmark of national and international importance. They fall within the boundaries of the Rila National Park. The lakes are rich in river and rainbow trout; the latter is an introduced species. Fishing is forbidden. References Мичев (Michev), Николай (Nikolay); Михайлов (Mihaylov), Цветко (Tsvetko); Вапцаров (Vaptsarov), Иван (Ivan); Кираджиев (Kiradzhiev), Светлин (Svetlin) (1980). Географски речник на България [Geographic Dictionary of Bulgaria] (in Bulgarian). София (Sofia): Наука и култура (Nauka i kultura).
Urdini ezera

Urdini Ezera (bulgariska: Урдини Езера) är sjöar i Bulgarien. De ligger i regionen Kjustendil, i den västra delen av landet, 60 km söder om huvudstaden Sofia. Urdini Ezera ligger 2 536 meter över havet. Trakten runt Urdini Ezera består i huvudsak av gräsmarker. Runt Urdini Ezera är det glesbefolkat, med 10 invånare per kvadratkilometer. Källor
Хилтън София

„Хилтън София“ е петзвезден хотел в София от международната хотелска верига „Хилтън“. Открит е през 2001 г. Изграден е по проект на парижкото ателие „Рикардо Бофил“ и българските архитекти Лозан Лозанов и Атанас Панов. Строежът на хотела струва 46,7 млн. долара. Има 245 стаи на 8 етажа, 17 апартамента, 7 конферентни зали, бална зала за 240 души, бар, 2 ресторанта, закрит плувен басейн, фитнес зала. Първоначалните 4 собственици – „Сибекс“ (Франция), „Хилтън интернешънъл“, „Главболгарстрой“ и Столичната община, го продават през 2005 г. на ирландската „Куинс Груп“, която през 2013 г. търси нов собственик. Източници Външни препратки Hilton Sofia – официална страница Hilton Sofia – официална страница ((en))
University of Chemical Technology and Metallurgy

The University of Chemical Technology and Metallurgy (Bulgarian: Химикотехнологичният и металургичен университет) is a state university in Sofia, Bulgaria, founded in 1953. History The university was established in 1953 as The Institute of Chemical Technology (HTI) with two faculties: Engineering-Chemical and Metallurgical. The first rector of the university was Boris Zagorchev. Structure Faculty of Chemical Technology Faculty of Chemical and System Engineering Faculty of Metallurgy and Materials Science References
Université de technologie chimique et de métallurgie

L'université de technologie chimique et de métallurgie de Sofia est une université publique située à Sofia, en Bulgarie. Histoire L'université de technologie chimique et de métallurgie a été établie en 1953. Une filière francophone en génie chimique et biochimique, la première en Bulgarie, a été créée en 1992 au sein de l’université de technologie chimique et de métallurgie. Structure faculté de technologie chimique faculté de génie chimique et des systèmes faculté de métallurgie et de science des matériaux Références Portail des universités Portail de la Bulgarie
Университет химической технологии и металлургии

Университет химической технологии и металлургии (болг. Химикотехнологичният и металургичен университет, ХТМУ) — государственный университет в столице Болгарии г. София. История Основан в 1953 году как Институт химической технологии (болг. Химикотехнологичният институт, ХТИ) — один из новых вузов, возникших при разделении на них Държавна политехника «Сталин». Первоначально включал два факультета — инженерно-химический и металлургии. Первым ректором стал профессор д-р Борис Загорчев. С 1963 это был Высший химикотехнологический институт (болг. Висш химикотехнологичен институт, ВХТИ). Структура Факультет химической технологии Факультет химических и системотехники Факультет металлургии и материаловедения Департамент химических наук Отдел физико-математических и технических наук Отдел гуманитарных наук Ссылки Сайт университета (болг.)