Ruse

Ruse (bulharsky Русе; česky dříve Rusčuk) je bulharské město na severu země a správní středisko stejnojmenné oblasti a stejnojmenné obštiny a žije v něm přibližně 120 tisíc obyvatel. Je pátým největším bulharským městem. Zeměpis Město leží 250 km severovýchodně od Sofie a 65 km jižně od Bukurešti. Je zde největší bulharský říční přístav na Dunaji, který zde tvoří hranici mezi Bulharskem a Rumunskem. Na rumunské straně Dunaje je město Giurgiu, se kterým je Ruse od roku 1954 spojeno 2 223 metrů dlouhým Mostem Přátelství. Do roku 2013 to byl jediný most přes Dunaj mezi oběma zeměmi, pak byl otevřen Most Nové Evropy v západní části země. Město je známé neobarokní a rokokovou architekturou z 19. a 20. století. Historie Starověk Nejstarším zdejším doložených osídlením je thrácké osada. Jejím nástupcem se v římských dobách stala pevnost Sexaginta Prista (přístav šedesáti lodí). Vznikla za vlády císaře Vespasiana (69 – 70) jako součást opevnění podél severní dunajské hranice římské provincie Moesie, ustanovené v roce 15. Pevnost se nacházela na hlavní cestě ze Singidia do dunajské delty. Posádkou zde v různých dobách byla kohorta o 600 mužích a další vojenské jednotky. Kromě pevnosti šlo i o významný přístav dunajské flotily, která zabezpečovala dopravu potravin a zbraní. Pevnost byla později zničena při nájezdech Avarů a Slovanů v 6. století. Bulharská říše V období první (7. – 11. století) a druhé bulharské říše (12. – 15. století) zde na břehu Dunaje, poblíž zřícenin Prista, stálo opevněné sídliště zvané Rusi a později, na druhém břehu Gjurgevo (nazývané také Goljamo Jorgovo). Souměstí bylo významným centrem obchodu s podunajskými zeměmi. V roce 1388 ho dobyli osmanští Turci. Osmanská nadvláda První informace o podobě pevnosti Ruse se nachází ve Vavrenově kronice. Po dobytí pevností Tutrakan a Giurgiu v roce 1445 valašský vojvoda Vlad Dracula řekl, že „na cestě do Nikopolu na bulharském pobřeží byl hrad zvaný Rusiko“. Pevnost vypálil a ve svém dopise maďarskému králi Matyáši Korvínovi, napsaném v Giurgiu 11. února 1462, uvedl, že v „Giurgiu na obou stranách“ bylo zabito 6 414 lidí a že dobyl pevnost na opačné straně Dunaje (tedy Ruse) a její velitel byl zabit. Pevnost byla později opravena na příkaz sultána Mehmeda II. (1451 – 1481), jak uvádí turecký nápis na mramorové desce, která byla kdysi pravděpodobně zapuštěna nad její branou. Obnovená rusenská pevnost měla čtvercový tvar se čtyřmi rohovými věžemi – třemi malými a jednou velkou, které byly nahoře zakončeny dřevěnými konstrukcemi. Svými nevelkými rozměry byla téměř identická s pevností Tutrakan a také její posádka byla docela malá, asi jako v protější pevnosti Yerköy, kde v letech 1479/80 sídlilo 11 stálých obránců. Ve Vavrenově kronice je zdejší sídlo nazývány vesnicí, ale podle rejstříku z let 1479/80 šlo o město s poměrně velkým počtem obyvatel – 239 bulharských domácností a 4 muslimské. Název Rusčuk se poprvé objevuje v roce 1503 v mírové smlouvě mezi Uherskem a Osmanskou říší. Město mělo 6 tisíc dřevěných domů a stálo zde devět mešit a dvoje lázně. Během tažení valašského vévody Michala Chrabrého v letech 1596 – 1598 bylo město vypáleno a zničeno. V roce 1738 byla populace v Ruse převážně turecká. V 18. století byl přeměněn na velkou pevnost, součást opevněného čtyřúhelníku Rusčuk – Šumen – Varna – Silistra. Podle kronik z roku 1793 město čítalo až 20 000 lidí. V roce 1810 se v okolí města odehrály bitvy rusko-turecké války. Po 10denním bombardování zaútočili 22. července Rusové na město a byli s obrovskými ztrátami odraženi. 26. srpna se Turci neúspěšně pokusili vymanit pevnost z obklíčení, a tak se 15. září posádka vzdala, stejně jako v protějším Giurgiu. Vzhledem k dobrému spojení s Istanbulem byla v roce 1836 do Rusčuku přemístěna správa Silisterského ejáletu, čímž vzrostl jeho význam a byly položeny základy pro jeho další rozvoj. V důsledku toho ve městě v roce 1849 otevřelo svůj konzulát Rakousko, v roce 1853 Rusko, Velké Británie, Itálie a Prusko, v roce 1864 Francie, Belgie, Nizozemí a později Rumunsko, Španělsko a Řecko, což přispělo k rozšíření obchodních hospodářských vazeb města se zahraničím. Rozvoj města se urychlil po krymské válce a proměnilo se v jedno z největších dunajských balkánských měst. V roce 1864 se stalo správním centrem dunajského vilájetu rozkládajícího se od Varny a Tulcei po Sofii a Niš. Dunajský vilájet se měl stát modelovou provincií, která by demonstrovala veškerý pokrok, jehož porta dosáhla díky modernizačním reformám, a je spojen s činností Midhat paši. Dynamický rozvoj města v oné době byl provázen rozvojem průmyslu, když tu vznikla v roce 1864 první moderní tiskárna v pozdějších bulharských zemích a v roce 1870 začala fungovat továrna na alkoholické nápoje G. Petru. Téhož roku byla uspořádána první tuzemská výstava místního průmyslu a zemědělské výroby. V roce 1876 byl zprovozněn pivovar Sveta Petka, první na území pozdějšího Bulharska, a také parní barvírna Penkov–Pavlov. Pokud jde o veřejné práce, bylo v roce 1866 uvedeno do provozu telegrafní spojení s Varnou vedoucí přes Šumen a v roce 1867 byla dokončena železniční trať Rusčuk–Varna. Ve městě byly jako vzor pro celý vilájet v roce 1865 pojmenovány všechny ulice. Všechny plány však Midhat paša nestihl do roku 1868, kdy byl odvolán, uskutečnit. Přesto však na konci jeho správy v Ruse sídlila téměř polovina průmyslových podniků Dunajského vilájetu – loděnice, továrna na střelný prach (jedna z největších na Balkáně), železniční opravárenský podnik zabezpečující provoz železniční trati, státní tiskárna vilájetu, dva největší parní mlýny v Osmanské říši apod. V roce 1871 bylo podle původní myšlenky Midhat paši zahájeno budování moderní městské vodovodní sítě. Přes převahu tureckého obyvatelstva ve městě se Ruse stalo jedním z největších středisek bulharského obrození a důležitým centrem bulharského národně osvobozeneckého hnutí. Zdejší revoluční výbor byl vedoucím výborem pro aktivitu v přilehlém vnitrozemí. Z tohoto pohledu byl Midhat paša neúprosným zastáncem jednoty Osmanské říše, například na jeho příkaz zůstali oběšení revolucionáři několik týdnů viset u městských bran. Bulharské knížectví 20. února 1878 do města vstoupila ruská vojska generála Totlebena a ukončila osmanskou nadvládu. Úředně se od té doby město nazývá Ruse, přestože současně se stále používal starý název. V té době bylo Ruse největším městem Bulharského knížectví a tomu odpovídala jeho hospodářská síla i zázemí pro kulturní život. V souladu s Berlínskou smlouvou muselo být městské opevnění zbořeno, v důsledku čehož se v roce 1878 Ruse stalo prvním městem v Bulharsku s územním plánem, který vypracoval ruský vojenský inženýr Nikolaj Kopytkin. Záhy začala především na uvolněných prostranstvích intenzivní výstavba, která změnila architektonickou podobu města a přiblížila jeho vzhled velkým evropským městům. Město bylo po několik desetiletí důležitou spojnicí mezi Bulharskem a Evropou, a to díky své poloze na Dunaji, kde provozovala dopravu Bulharská dunajská plavební společnost a jehož obranu zajišťovala Bulharská dunajská flotila, obě založené v roce 1879 se sídlem v Ruse. Došlo k prudkému rozvoji školství: zemědělská škola Obrazcov čiflik (bulharsky Земеделско училище „Образцов чифлик“) byla založena v roce 1879, v roce 1881 vojenská Námořní strojní škola (Морско машинно училище) a o dva roky později německá škola (Deutsche Schule), která byla na Balkáně první svého druhu. Průmysl navázal na rozvoj v předchozí době a ve městě vznikaly další nové podniky, mnohé první svého druhu v Bulharsku: kožedělná továrna Valentina Mesetiče a Tasa Eliče (1881); První bulharský parní pivovar (Първа българска парна пивоварна) (1883); továrna na mýdlo Krasťu Jordanova (1883); pletárna D. Ljuckanova (1887); továrna na nábytek Solomona Alkaljana (1890). Podle mezinárodní ročenky fungovaly v Ruse koncem 19. století továrna na kravaty S. I. Halase a družstvo truhlářské družstvo První máj (Първий май); čtyři tiskárny, čtyři továrny na tabák, čtyři sodovkárny(mezi nimi továrna na sodovku a limonádu Loza), velkoobchod Bratři Băklovi (Братя Бъклови); chemická továrna na inkousty, vosky a lepidla Filipa Simidova ; továrna na kamna a pece Trud; továrna na patrony Josifa Cankova, Pajakova, Israelova a synů; parní pila Charalambi Petkov a syn; truhlářská továrna B. Černeva; železárny Wilhelma Behmanna; Neuwirthova a Weberova továrna na lepenku a jízdní kola; Graziani a Levi's Cigarette Book Factory; chemická továrna na vosk a vazelínu Stefanova Tomova and synů; továrna na mýdlo V. Băčevarova; mýdlárna Dikrjan a Meliksetjan; kožedělná továrna Cenkov, Pavlov a synové; továrna na košile I. Chalachova; továrna na cukrovinky N. Krasteva; pivovar Sveta Petka a pivovar dědiců průmyslníka Josefa Habermana a strojírenský podnik Mühlhaupt and Co. Průmysl rychle následovaly služby: zřízeny první místní soukromá banka Girdap (1881), první pobočka Bulharské národní banky mimo hlavní město (1884); založena lékárnická společnost (1884), technická společnost (1885), První bulharská obchodní komora (1890). Podle mezinárodní ročenky tu v roce 1897 fungovaly i Bulharská komerční banka a pojišťovací družstvo Bǎlgaria (1891). Zednářskou lóži tu již v roce 1880 založil Ivan Vedăr a nazval ji Balkanska zvezda. Od roku 1883 je ve městě provozována meteorologická stanice. V Ruse vlastnil palác první bulharský kníže Alexandr Battenberský. V něm a nedalekém hotelu přivítal rumunského, srbského a švédského krále i s jejich manželkami. Názor, že současná budova Regionálního historického muzea sloužila jako rezidence bulharských vladařů, se nezakládá na pravdě, přestože je mezi místními obyvateli populární; sice se jednalo o první veřejnou budovou v knížectví, ale palác knížete to nikdy nebyl. V Ruse se v roce 1897 uskutečnilo první filmové promítání v kinech a promítal se film Příjezd vlaku do stanice La Ciotat bratří Lumièrů a také film o přijetí cara Mikuláše v Paříži. V období 1878 – 1944 bylo v Ruse založeno 416 průmyslových podniků: 164 bylo podniků z textilního a kožedělného průmyslu, 108 podniků z potravinářského průmyslu, 41 podniků chemické průmyslu, 57 – kovoobrábění, strojírenství, elektrotechnika, 36 – dřevozpracujícího průmyslu, 10 – keramiky a žáruvzdorných materiálů. Zde se také narodil v roce 1888 první bulharský pilot Simeon Petrov. Bulharské království V roce 1908 byla zde byla zahájena výroba železných postelí Jurdanova, Toneva a Kazandžieva a v roce 1913 zde belgičtí podnikatelé a inženýři zprovoznili tehdy největší cukrovar v Bulharsku. V roce 1911 zahájila společnost Siemens-Schukert výstavbu elektrárny. Nicméně v důsledku ztráty Jižní Dobrudži ve prospěch Rumunska po druhé balkánské válce hospodářský význam města poklesl. Přesto byly dokončeny zahájené projekty a v roce 1916 bylo ve městě zavedeno pouliční osvětlení a o rok později se Ruse stalo třetím elektrifikovaným městem v zemi. Nicméně plán na výstavbu tramvajových tratí nebyl realizován. Téměř všechny konzuláty cizích zemí byly uzavřeny. Jen za období 1919 – 1920 byl z Ruse vyvezen kapitál v hodnotě 40 milionů leva. I tak byly v tomto období realizovány některé veřejné budovy jako pošta (1930), říční přístav (1931), nákladové nádraží (1935), obchodní komplex městských hal (1939) a budova soudu (1940). Jejich valná část se spojena se jménem inženýra Kirila Starceva, který byl v letech 1934 – 1944 rusenským starostou. Kromě nich prosadil přestavbu hlavního městského náměstí, kde vznikl park, aniž by náměstí ztratilo svoji dopravní funkci, výstavbu autobusové zastávky v centru města známou jako skleněná budka (стъклената будка), přestavbu pobřežního bulváru zadlážděním s chodníky a stromy, vylepšování infrastruktury města – vodovod, kanalizace a elektrická síť a v neposlední řadě posilování a rozvoj místního školství. Některé z těchto staveb byly dokončeny až po navrácení jižní Dobrudži Bulharsku v září 1940, po němž se vytvořily podmínky pro obnovení významu města jako regionálního centra. Socialismus Politická změna v zemi 9. září 1944 byla doprovázena masovým zatýkáním a vražděním. Asi 1 300 obyvatel Ruse bylo uvězněno: politici, právníci, novináři, bankéři, továrníci, obchodníci, lékaři, učitelé atd. Mnoho dalších záhadně zmizelo. Lidový soud v Ruse vydal 100 rozsudků smrti nad svými spoluobčany, z nichž 53 bylo popraveno. Bylo provedeno vyvlastnění, které zničilo soukromé podnikání ve městě. Se zavedením socialistického systému městské centrum pozbylo svůj aristokratický vzhled. Obyvatelstvo Níže uvedená tabulka ukazuje vývoj populace města od konce 19. století (1887 – 2021): K 15. září 2024 ve městě žilo 140 525 obyvatel a bylo zde trvale hlášeno 156 293 obyvatel. Podle sčítání z 1. února 2011 bylo národnostní složení následující: Osobnosti Michael Arlen (1895–1956), britský spisovatel arménského původu narozený v Ruse Silvestr Braito (1898–1962), český dominikán, spisovatel Elias Canetti (1905–1994), židovský německojazyčný spisovatel, nositel Nobelovy ceny Alexandar Georgiev (* 1996), hokejový brankář (NY Rangers 2017-18) Tanju Kirjakov (* 1963), sportovní střelec Radi Nedelčev (* 1938), malíř Veselin Topalov (* 1975), šachový velmistr Partnerská města Bijeljina, Bosna a Hercegovina Bratislava, Slovensko Giurgiu, Rumunsko Chuaj-nan, Čína Lisabon, Portugalsko Peristeri, Řecko Saint-Ouen, Francie Volgograd, Rusko Galerie Odkazy Poznámky Reference Literatura ЛЕО (LÉO), Мишел (Michel). България и нейният народ под османска власт: през погледа на англосаксонските пътешественици (1586 – 1878). Překlad Мариета Глухарова. 1. vyd. София: ТАНГРА ТанНакРа, 2013. 400 s. Dostupné online. ISBN 9789543781065. (bulharsky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ruse na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Ruščuk v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Oficiální stránky Ruse na Facebooku