NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Национальный музей Земля и люди (Болгария)

Национальный музей «Земля и люди» (болг. Национален музей „Земята и хората“) — минералогический музей в центре Софии, Болгария. История Национальный музей «Земля и люди» — один из крупнейших минералогических музеев в мире. Он был основан 30 декабря 1985 года, открыт для посетителей 19 июня 1987 года. Музей расположен в реконструированном историческом здании площадью 4000 м², построенном в конце 19-го века (1896—1898). Он имеет ряд выставочных залов, складских помещений, лабораторий, видео-зал и конференц-зал. Большинство экспонатов музея были собраны за счет пожертвований как компаний, так и частных лиц в фонд «13 веков Болгарии». Экспозиция Основная коллекция охватывает 40 % всех известных в природе минералов, а также керамику. Собрание музея насчитывает более 27 тысяч экспонатов, расположенных на двух этажах музея. Здесь собраны минералы, привезенные из 109 стран мира, она включают в себя 1523 вида минералов из около 4200, известных в настоящее время. Экспонаты музея разделены на семь экспозиций. На первом этаже представлена «Гигантские кристаллы». Часть из них размерами в человека. Из минералов здесь представлены разновидности апатита, кварца, флюорита. В зале «Минералы Земли» представлены редкие виды минералов. Целый зал отведён для собрания болгарского спелеолога Петра Трантеева (1924—1979), который собирал её 45 лет. Здесь также представлен пещерный жемчуг карстовых пещер. Экспозиция второго этажа музея повествует о минералах, встречающихся в Болгарии. Это апатит, титанит, антаз, брукит, малахит, какоксен, орфеит, самородная медь и др. Выставленные минералы собраны в Болгарии на горе Витоша, в районе Кремиковци, на территории Маджарово и др. Помимо постоянной экспозиции, охватывающей большое разнообразие полезных ископаемых, в музее проходят выставки, концерты камерной музыки. В рамках ежегодной программы в музее проводятся выставки собак и кошек, фотоконкурсы, выставки спелеологических коллекций. В музее есть научная библиотека, научные лаборатории, залы для проведения конференций. Галерея Литература Ганчев Хр. "Адаптация на голямата работилница от комплекса на бившия Софийски военен арсенал за нуждите на Националния музей «Земята и хората», Обзорная информация на НИПК, стр. 41—44, ЦПИП-КК, София 1988. Ганчев Хр. Националният музей «Земята и хората» в София и подходът към традиционните сгради от началото на 20-ти век, Сп. «Нюзлетър», № 3,90, стр.49—52, НК за ЮНЕСКО във ФРГ, Бон 1990. Gantchev Ch. « The Sofia National Museum „Man and Earth“ and the Approach to Earli 20th Century Traditional Buildings»/ , Newsletter, N 3’90, Deutsche UNESCO Kommission, p. 49—52. Ссылки Официальный сайт (на болгарском и английском языках) Примечания
Dasοs Fraktou

Dasοs Fraktou este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Grecia întinsă pe o suprafață de 7.319,79 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Dasοs Fraktou este situat la coordonatele 41.517276°N 24.511994°E﻿ ()41.517276; 24.511994. Înființare Situl Dasοs Fraktou a fost declarat sit de importanță comunitară în august 1996 pentru a proteja 4 specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în martie 2011. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 9 habitate naturale: Pajiști alpine și subalpine calcaroase, Pajiști uscate din regiunea submediteraneeană estică (Scorzoneratalia villosae), Liziere de ierburi înalte hidrofile de câmpie și de nivel montan până la alpin, Pante stâncoase calcaroase cu vegetație casmofită, Pante stâncoase silicioase cu vegetație casmofită, Păduri de fag Luzulo-Fagetum, Păduri de fag Asperulo-Fagetum, Păduri de pini scoțieni din masivele Balcanilor și Rodopilor, Păduri acidofile de Picea de la nivel montan la nivel alpin (Vaccinio-Piceetea). La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: amfibieni (1): izvoraș-cu-burta-galbenă (Bombina variegata) mamifere (2): liliac cârn (Barbastella barbastellus), liliac cu urechi mari (Myotis bechsteinii) nevertebrate (1): rădașcă (Lucanus cervus) Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 4 specii de amfibieni, 10 specii de mamifere, 7 specii de nevertebrate, 2 specii de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Grecia
Limni Kerkini - Krousia - Kοryfes orous Mpelles, Άgkistrο - Charopo

Limni Kerkini - Krousia - Kοryfes orous Mpelles, Άgkistrο - Charopo este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Grecia întinsă pe o suprafață de 77.958,37 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Limni Kerkini - Krousia - Kοryfes orous Mpelles, Άgkistrο - Charopo este situat la coordonatele 41.219946°N 23.152411°E﻿ ()41.219946; 23.152411. Înființare Situl Limni Kerkini - Krousia - Kοryfes orous Mpelles, Άgkistrο - Charopo a fost declarat sit de importanță comunitară în august 1996 pentru a proteja 19 specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în martie 2011. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 15 habitate naturale: Ape stătătoare oligotrofe până la mezotrofe, cu vegetație de Littorelletea uniflorae și/sau de Isoëto-Nanojuncetea, Lacuri eutrofice naturale cu vegetație de tip Magnopotamion sau Hydrocharition, Râuri mediteraneene cu debit permanent cu specii de Paspalo-Agrostidion și galerii riverane de Salix și de Populus alba, Râuri mediteraneene cu debit intermitent, cu specii de Paspalo-Agrostidion, Pajiști alpine și boreale, Pajiști uscate din regiunea submediteraneeană estică (Scorzoneratalia villosae), Pajiști umede mediteraneene cu ierburi înalte de Molinio-Holoschoenion, Pante stâncoase silicioase cu vegetație casmofită, Păduri de fag Asperulo-Fagetum, Păduri aluvionare cu Alnus glutinosa și Fraxinus excelsior (Alno-Padion, Alnion incanae, Salicion albae), Păduri panonice-balcanice de stejar turcesc - stejar sesil, Păduri de Quercus frainetto, Galerii de Salix alba și de Populus alba, Păduri de Platanus orientalis și Liquidambar orientalis (Platanion orientalis), Galerii și tufărișuri riverane sudice (Nerio-Tamaricetea și Securinegion tinctoriae). La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: amfibieni (2): izvoraș-cu-burta-galbenă (Bombina variegata), Triturus karelinii mamifere (1): vidră de râu (Lutra lutra) nevertebrate (6): Austropotamobius torrentium, croitorul mare al stejarului (Cerambyx cerdo), Coenagrion ornatum, Lindenia tetraphylla, rădașcă (Lucanus cervus), Morimus asper funereus pești (4): avat (Aspius aspius), Barbus strumicae, Cobitis taenia Complex, boarță (Rhodeus amarus) reptile (6): șarpele cu patru dungi (Elaphe quatuorlineata), țestoasa de baltă (Emys orbicularis), Mauremys rivulata, Testudo graeca, țestoasă bănățeană (Testudo hermanni), elaphe situla (Zamenis situla) Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 26 de specii de plante, 111 specii de păsări, 8 specii de amfibieni, 9 specii de mamifere, 3 specii de nevertebrate, 2 specii de pești, 10 specii de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Grecia
Устра

Устра е името на една от най-запазените крепости в Родопите. От нея са останали основите на много от сградите и кулите. Крепостта е строена през Средновековието и през своето съществуване е била под властта предимно на Византийската империя. Устра е построена през X век, за да бъде охраняван минаващият оттам търговски път. Крепостта се намира близо до село Устрен в община Джебел, област Кърджали. Разположена е на най-високата част на стръмен връх и от нея има добра видимост на голямо разстояние. По археологически данни — най-ранната ѝ датировка е управлението на Константин VII Порфирогенет – (913-959 г.). По това време българският цар Симеон I вероятно завзема крепостта, но впоследствие я отстъпва на Византия и е обявен за „василеопатор“, т.е. висш настойник на византийския император, който се жени за една от дъщерите му. Последвалото разтрогване на договора от Зоя — майката на императора, скоро води до съкрушителната загуба на византийците в битката при Ахелой в 917 г. Въпреки всичко, след смъртта на Симеон в 927 г. крепостта трайно остава във византийски ръце, макар през зрелия феодализъм и Втората българска държава (XII — XIV в.) да има косвени сведения, че е била превзета от Иван Асен II. До крепостта се стига от село Устрен. Непосредствено преди да се влезе в селото идвайки от Джебел, преди табелата за с. Устрен има кафява табелка за пътеката към крепостта по която се стига до хижа Устра. От хижа Устра се продължава по стръмна пътека до крепостта. При средна скорост на вървене цялата пътека се преминава за около час. Външни препратки Водач за българските планини - Прочути планински крепости
Ustra

Ustra (en búlgaro: Устра) es un castillo en las montañas orientales Ródope, al sur de Bulgaria. Sus ruinas se encuentran a 4 kilómetros al suroeste del pueblo de Ustren situado en una colina a unos 800 metros sobre el nivel del mar. La fortaleza fue construida en el siglo X para proteger una importante ruta comercial. Ella fue tomada por los ejércitos de Simeón I de Bulgaria (893-927) pero después de su muerte estuvo entre los territorios devueltos a Bizancio a cambio del reconocimiento del título imperial de los gobernantes búlgaros. Entre los siglos XII y XIV frecuentemente cambio de manos entre los dos imperios pero los bizantinos la mantuvieron durante la mayor parte del tiempo. Las ruinas se encuentran a 1,5 kilómetros del camino entre Ustren y Zlatograd. Hay una cabaña con el mismo nombre cerca. La altura conservada de los muros alcanza los 10 metros. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ustra. Водач за българските планини - Прочути планински крепости
Ustra

Ustra (en bulgare Устра) est une forteresse bulgare. C'est l’une des forteresses les mieux conservées des Rhodopes : ses murailles ont une hauteur d’environ 10 m. Elle a été construite au Xe siècle par l’Empire byzantin afin de défendre une importante route commerciale passant près du site. La forteresse se trouve dans l’oblast de Kărdžali, sur le territoire de l’obština de Džebel, à 1,5 km environ du village d’Ustren, sur la route qui mène à la ville de Zlatograd. Située à 1 015 m d’altitude, sur un sommet escarpé, elle domine largement les Rhodopes orientales. Histoire Selon les données archéologiques disponibles, elle daterait au plus tôt du règne de l’empereur byzantin Constantin VII Porphyrogénète (913-959). Il est probable que le souverain bulgare Siméon Ier le Grand prit la forteresse, puis fut obligé de la rétrocéder aux Byzantins en échange de la reconnaissance de son titre de tsar des Bulgares. À la suite de l’annulation du traité entre les deux monarques par la mère de l’empereur byzantin, Zoé Carbonopsina, la bataille d'Anchialos (917) se solda par une défaite cuisante des Byzantins. Malgré cela, après la mort de Siméon Ier le Grand en 927, la forteresse d’Ustra resta durablement sous le contrôle de l’Empire byzantin, même s’il est probable qu’elle ait souvent changé de mains entre le XIIe et le XIVe siècle. Ainsi, elle a sans doute été prise par les Bulgares sous le règne d’Ivan Asen II. Utilisation du nom dans l'Antarctique Le Pic d’Ustra (en bulgare vrăh Ustra) sur l'Île Livingston dans l'archipel des Îles Shetland du Sud au nord du continent Antarctique a été baptisé ainsi en l'honneur de la forteresse par la Commission bulgare pour les toponymes antarctiques après l'expédition Tangra de 2004-2005. Notes et références (bg) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en bulgare intitulé « Устра » (voir la liste des auteurs). Cet article utilise le système de l'Organisation des Nations unies de translittération de l'alphabet cyrillique (également appelé « système scientifique de translittération »), le seul qui constitue une norme scientifique internationalement reconnue. Annexes Articles connexes Géographie de la Bulgarie Rhodopes Ljutica Cepina Liens externes (bg) Guide de la montagne bulgare - Прочути планински крепости (forteresses célèbres, informations pour les randonneurs) (site consulté le 13 janvier 2009). (bg + en) Photos de la forteresse sur le site photosafari.bg (consulté le 13 janvier 2009). (bg) Blog proposant des photos de la forteresse (consulté le 13 janvier 2009). (bg) Site Bulgarian castles (avec des photos) (consulté le 13 janvier 2009). Portail de l’histoire militaire Portail de l'Empire byzantin Portail de la Bulgarie
Ustra

Ustra (bułg. Устра) – średniowieczna twierdza położona w Rodopach, w pobliżu współczesnej wsi Ustren w Bułgarii. Została zbudowana na wysokości 1114 metrów nad poziomem morza. Przez większość swojego istnienia znajdowała się pod kontrolą Bizancjum. Twierdza ma formę otwartego czworoboku w kształcie litery U i zajmuje powierzchnię około 1300 m². Jej mury mają łącznie 113 metrów długości, przy czym u podstawy ich grubość wynosi 2,8 metra, a w górnej części zmniejsza się do 1,75 metra. Do czasów współczesnych zachowały się fragmenty murów sięgające 8-10 metrów wysokości. Główna brama do twierdzy znajdowała się po stronie wschodniej. Prace archeologiczne prowadzone w latach 1971-1973 ujawniły, że twierdza powstała najprawdopodobniej w X wieku i miała za zadanie strzec istotnego szlaku handlowego biegnącego w jej pobliżu. Brak jest dokładnych źródeł historycznych dotyczących upadku twierdzy Ustra. Najprawdopodobniej została zdobyta przez wojska osmańskie w połowie XIV wieku, na co wskazuje duży wyłom w zewnętrznym murze, będący prawdopodobnie śladem oblężenia. Przypisy
Юлиевска кория

Юлиевска кория е защитена местност в България. Намира се в землището на село Юлиево, област Стара Загора. Разположена е на площ 228,35 ha. Обявена е на 8 декември 2009 г. с цел опазване на една от малкото запазени равнинни дъбови гори по поречието на река Тунджа. В защитената местност се забраняват: строителството с изключение на съоръжения за поддържане на благоприятен воден режим в защитената местност; изграждането на нови отводнителни канали и продълбочаването на съществуващите; търсене, проучване и добив на подземни богатства; промяна на начина на трайно ползване на земите, горите и водните площи в границата на защитената местност; горскостопански дейности с изключение на създаване и поддържане на възобновителни участъци за възстановяване на местната растителност; залесяването с неместни за защитената местност видове; пашата на домашни животни във възобновителните участъци до укрепване на подраста; пашата на кози; паленето на огън; увреждането по какъвто и да е начин на вековните дървета на територията на защитената местност. Източници
Шумнатото тепе – 1

Шумнатото тепе – 1 е защитена местност в България. Разположена е в землището на село Ново село, Софийска област. Разположена е на площ 1,5 ha. Обявена е на 12 декември 1974 г. с цел опазване на територия с характерен ландшафт, който е резултат на хармонично съжителство на човека и природата. На територията на защитената местност се забраняват: извеждането на сечи, освен санитарни и ландшафтни с оглед подобряване санитарното и ландшафтното състояние на обекта. Стопанисването да се извършва съгласно устройствения проект с максимално запазване на природната обстановка; пашата на добитък през всяко време; откриване на кариери, къртенето на камъни, ваденето на пясък и на други инертни материали, изхвърлянето на сгурия и на промишлени отпадъци, както и всякакви действия, чрез които се нарушава или загрозява природната обстановка в тях. Източници
Шарения остров

Шарения остров е защитена местност в България. Разположена е в землището на Първомай. Разположена е на площ 1,36 ha. Обявена е на 21 януари 1964 г. с цел опазване на типична, естествено формирала са лонгозна рактителност върху островно образувание на река Марица. Защитената местност е част от защитената зона от Натура 2000 Марица Първомай по Директивата за птиците. На територията на защитената местност се забраняват: разораването и разкопаването; промяната в начина на трайно ползване на земята; пашата и бивакуването на хора и домашни животни; изсичането, изкореняването и увреждането на дървесна и храстова растителност; залесяването с неместни за района дървесни и храстови видове; търсенето, проучването и добивът на подземни богатства; строителството; паленето на огън; замърсяването с отпадъци. Източници
Чифликова нива

Чифликова нива е природна забележителност в България. Разположена е в землището на село Пчелин, област Бургас. Разположена е на площ 8 ha. Обявена е на 29 декември 1974 г. с цел опазване на забележителни геоложки обекти. На територията на природната забележителност се забраняват: сеченето, кастренето и повреждането на дърветата, а също така и изкореняването на всякакви растения; пашата на добитък през всяко време; преследването на диви животни, птици и техните малки и развалянето на гнездата или леговищата им; разкриването на кариери за всякакви инертни и други материали, увреждането или изменението на естествения облик на местността, включително и на водните течения; чупенето, драскането и повреждането по какъвто и да е начин на скалните и земни образувания, на сталактитите и други формации в пещерите; извеждането на интензивни и голи главни сечи. Разрешава се извеждането на санитарна сеч и отсичането на престарели и с влошени декоративни качества дървета. Източници
Агликина поляна (защитена местност)

Агликина поляна е защитена местност в България. Разположена е в землището на Сливен. Разположена е на площ 120 ha. Обявена е на 21 януари 1964 г. с цел опазване на вековна букова гора. Територията на защитената местност е включена в защитена зона от Натура 2000 Сините камъни – Гребенец по директивата за птиците. На територията на защитената местност се забраняват: провеждането на сечи, освен санитарни и ландшафтни такива, с оглед подобряване санитарното и украсно значение на горите около тези обекти; пашата на добитък, през всяко време на годината; разкриването на кариери, вадене на пясък, къртене на камъни, изхвърляне на сгурия и други промишлени отпадъци, както и всякакви действия, които загрозяват или нарушават природната обстановка около тях. Източници
Аладжа манастир (защитена местност)

Аладжа манастир е защитена местност в България. Разположена е в землището на Варна. Разположена е на площ 17 ha. Обявена е на 3 февруари 1943 г. с цел опазване на територии със забележителен ландшафт и опазване на местообитанията на застрашени и редки растителни и животински видове и съобщества. Територията на защитената местност е част от природен парк Златни пясъци и защитена зона от Натура 2000 Батова по директивата за птиците. Източници
Арамлиец

Арамлиец е защитена местност в България. Разположена е в землищата на селата Поибрене, област Пазарджик, Белица и Каменица, Софийска област. Разположена е на площ 140,8 ha. Обявена е на 26 септември 1964 г. с цел опазване на характерен ландшафт. В защитената местност се забраняват: провеждането на сечи, освен санитарни и ландшафтни за подобряване санитарното състояние и защитно-украсното значение на горите; пашата на добитък през всяко време; разкриване на кариери, къртене на камъни, изхвърляне на сгурия и други промишлени отпадъци, както и всякакви действия, които загрозяват или нарушават природната обстановка около обекта. Източници
Баташки снежник – Карлъка

Баташки снежник – Карлъка е защитена местност в България. Разположена е в землището на Батак. Разположена е на площ 1063 ha. Обявена е на 29 декември 1972 г. с цел опазване на характерен родопски ландшафт. Попада в защитена зона Западни Родопи от Натура 2000 по директивата за птиците. В защитената местност се забраняват: сечене, чупене, изкореняване, обелване на цели дървета или части от тях, дълбаене подписи, засичане, боядисване, забиване на гвоздей, както и всякакви действия, които водят до повреждане или унищожение на растителността; пашата на добитък от всякакъв вид и през всякакво време; палене на огън извън определените за тази цел места; преследване, ловене и убиване на всякакви животни, а така също събиране и унищожаване яйцата на птиците и повреждане гнездата им; ловуването и гърменето с огнестрелно оръжие и други средства; замърсяване на водите в изворите, реките, езерата и изкуствените басейни; повреждането или разрушаване чрез къртене, копаене, драскане по скалите или скалните образувания, намиращи се на границите на обекта; повреждане на съществуващите пътища, или отваряне на нови такива, както и преминаването на каквито и да било превозни средства по алеите определени за пешеходци; копаене и вадене на пясък, глина и събиране на почвената покривка; повреждането по какъвто и да е начин на съществуващите държавни и обществени постройки; строеж на сгради и пътища, извън местата определени за тази цел с плана за благоустрояването на защитените местности; повреждането и унищожаването по какъвто и да е начин служебните надписи, табели, пътеводни знаци и други съоръжения, както и поставянето на нови такива без разрешението на съответните горски стопанства. Разрешено е: залесяване на голите площи; бране на някои растения с научна цел; провеждане на санитарна сеч в горите; във вечнозелените насаждения на горите да се извеждат изборна и групово-изборна сечи. Източници
Свети Георги (арменска църква в Пловдив)

„Свети Георги“ (на арменски: Սուրբ Գևորգ եկեղեցի, Сурп Кеворк) е арменска апостолическа църква в град Пловдив, България. Разположена е в старата част на града, на западния склон на Небет тепе. История В началото на V век храмът е построен като православна църква „Свети Георги“, но още през 447 г. е унищожен при варварското нашествие на хуните, довело до опожаряването на Тримонциум. Църквата е възобновена впоследствие от оцелели жители на града. През 1149 г. в двора на църквата е погребан Алвизиус от Арас, френски католически епископ изпратен от крал Луи VII с мисия при византийския император Мануил I Комнин в Константинопол по време на Втория кръстоносен поход. През 1657 г. църквата е разрушена от османците, но в резултат от нарастващата арменска колония през 1767 г. е получен султански ферман, в който се разпорежда на местните гърци да предадат една от осемте си църкви в Пловдив на арменците за техен молитвен дом. През следващите десетилетия се набират средства от видни пловдивски благодетели от арменската общност и през 1828 г. започват строителни работи по градежа на новата църква. Старата сграда е съборена, теренът е разширен и градежът с дялани правоъгълни каменни блокове, приключва на 26 октомври 1828 г. На 8 декември 1828 г. църквата е осветена от одринския архиепископ Месроб. През 1850 г. в двора на църквата е издигната камбанария, която през 1930 г. е преправена в арменски стил. Архитектура и иконопис Църквата има отделения от двете страни на централния кораб, предназначени съответно за мъже и жени. След пристрояването на параклис и още няколко реконструкции добива съвременния си вид. Апсидата е облицована с фаянс от 18 – 19 век от град Кютахия в днешна Турция, който е бил център на арменските художествени занаяти. Облицовката е типична и се среща само в двата арменски храма в Йерусалим и Пловдив. Рядко срещана в арменската църковна архитектура е и самата олтарна конструкция. Ценност за храма представляват старите изографисани икони, сред които: „Света Богородица Одигитрия“, дело на неизвестен арменски майстор от края на 18 век, „Богородица с Младенеца“ – икона с позлатена резбована рамка, дело на Никола Одринчанина от 1838 г. Дворът на църквата е просторно правоъгълно пространство, част от което служи за училищен двор на построеното в първите 30 години от 19 век арменско училище, днес Основно училище „Виктория и Крикор Тютюнджян“. Крипта-музей В криптата на църквата се помещава музейна експозиция от религиозна утвар, спасена от избягали от Геноцида през 1915 г. арменци от Родосто, Малгара, Чорлу, Одрин. Експозицията от настолни и нагръдни кръстове, мощехранителници, потири, ръкописни библии и требници е открита през 2001 г. по случай 1700-тната годишнина от приемането на християнството за държавна религия в Армения през 301 г. Бележки