NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tower of Kurt Pasha

The Tower of Kurt Pasha (Bulgarian: Куртпашова кула, Kurtpashova kula), also rendered as Kurt Pasha Tower or Kurtpashov(a) Tower, is an Ottoman-era tower house in the town of Vratsa in northwest Bulgaria. Built in the 17th century, nowadays it is used as an exhibition space and souvenir shop adjacent to the Vratsa Regional Historical Museum. Like other tower houses in the Balkans from that age, the Tower of Kurt Pasha belongs to a specific type of habitable defensive tower which emerged in parts of the Balkans during a turbulent and anarchic period in the Ottoman Empire in the 17th century. The Tower of Kurt Pasha was constructed by a local feudal lord of the period as a fortified abode for his family, collectively known as Kurtpashovtsi. A legend claims that the family stems from medieval Bulgarian nobility and, having converted to Islam under Ottoman rule, preserved its holdings in the region. The tower has a square foundation of 6 by 6 m (20 by 20 ft) and reaches 11 m (36 ft) in height. It has a total of four stories, including the basement and ground level. The two top stories were occupied by the family of the owner. The construction of the tower employs trimmer joists, mortar and stone to separate the top floor from the one below, preventing potential fires. The top floor features twelve arrow slits as well as openings designed for pouring boiling liquids over potential enemies. These openings were positioned between the corbels. Although it is smaller in size and more modern than the nearby Tower of the Meshchii, the Tower of Kurt Pasha has the appearance of a small medieval fortress, due to its lack of windows and characteristic shape. In late 2011, the Tower of Kurt Pasha underwent minor conservation works worth 10,000 Bulgarian leva. Currently, the tower houses a souvenir shop on the first floor as well as exhibition space for exhibits of the Vratsa Regional Historical Museum. From early 2012 to mid-2013, the tower had been visited by a total of 40,000 people. References
Башня Курт-паши

Башня Курт-паши (болг. Куртпашова кула) — оборонительная башня османской эпохи в городе Враца на северо-западе Болгарии. Построенная в XVII веке ныне она используется в качестве выставочного пространства и сувенирного магазина рядом с Региональным историческим музеем. Как и другие башенные дома (кулы) на Балканах того времени, башня Курта-паши принадлежит к определённому типу пригодной для жилья оборонительной башни, распространившемуся в некоторых частях Балкан во время бурного и нестабильного периода в истории Османской империи в XVII веке. Башня Курт-паши была возведена местным феодалом того времени в качестве укреплённого жилища для своей семьи, известной как Куртпашовци. Согласно местной легенде, эта семья происходила из средневековой болгарской знати и, приняв ислам под властью Османской империи, сохранила свои местные владения. Башня имеет квадратное основание размером 6 на 6 м и достигает 11 м в высоту. Она имеет четыре этажа, включая подвал и цокольный этаж. Два верхних этажа занимала семья владельца. При строительстве башни использовались деревянные балки, строительный раствор и камень, отделявший верхний этаж от нижнего, предотвращая тем самым возможные пожары. На верхнем этаже было проделано 12 прорезей для стрел, а также отверстия, предназначенные для обливания потенциального противника кипящей жидкостью. Эти отверстия располагались между консолями. Несмотря на то, что она меньше по размеру и менее древняя, чем близлежащая башня Межчиев, башня Курт-паши из-за отсутствия окон и характерной формы похожа на небольшую средневековую крепость. В конце 2011 года башня Курта-паши подверглась незначительной реконструкции стоимостью 10 000 болгарских левов. Ныне на первом этаже башни расположились сувенирный магазин и выставочное пространство для экспонатов Регионального исторического музея Врацы. С начала 2012 по середину 2013 года башню посетили в общей сложности 40 000 человек. Примечания
Башта Курт-паші

Башта Курт-паші (болг. Куртпашова кула) — оборонна вежа османської епохи в місті Враца на північному заході Болгарії. Побудована в XVII столітті, нині вона використовується як виставковий простір і сувенірний магазин поруч із Регіональним історичним музеєм. Як і інші баштові будинки (кули) на Балканах того часу, вежа Курта-паші належить до певного типу придатної для житла оборонної вежі, що поширився в деяких частинах Балкан під час бурхливого та нестабільного періоду в історії імперії Османа в XVII столітті. Башта зведена місцевим феодалом того часу як укріплене житло для своєї родини, відомої як Куртпашовці. Згідно з місцевою легендою, ця сім'я походила з середньовічної болгарської знаті і, прийнявши іслам під владою імперії Османа, зберегла свої місцеві володіння. Вежа має квадратну основу розміром 6 на 6 м і досягає 11 м заввишки. Вона має чотири поверхи, включаючи підвал та цокольний поверх. Два верхні поверхи займала родина власника. При будівництві вежі використовувалися дерев'яні балки, будівельний розчин та камінь, що відокремлював верхній поверх від нижнього, запобігаючи цим можливим пожежам. На верхньому поверсі було зроблено 12 прорізів для стріл, а також отвори, призначені для обливання потенційного супротивника киплячою рідиною. Ці отвори розташовувалися між консолями. Незважаючи на те, що вона менша за розміром і менш давня, ніж вежа Міжчіїв, вежа Курт-паші через відсутність вікон і характерної форми схожа на невелику середньовічну фортецю. Наприкінці 2011 зазнала незначної реконструкції вартістю 10 000 болгарських левів. Нині на першому поверсі вежі розташувалися сувенірний магазин та виставковий простір для експонатів Регіонального історичного музею Враци. З початку 2012 по середину 2013 вежу відвідали загалом 40 000 осіб. Примітки
Къпиновски манастир

Къпиновският манастир „Свети Никола“ е български православен манастир, част от Великотърновската епархия. Местоположение Разположен е на река Веселина в землището на село Къпиново, Великотърновско. История Основан е през 1272 г. по времето на цар Константин I Асен Тих. За това свидетелства надпис на апсидата на манастирската черква. По църковно предание основател е св. Сергий Къпиновски. През турското владичество манастирът е опустошаван многократно, последно през 1798 година от кърджалиите. През 1794 година игумен на манастира е Софроний Врачански, който донася препис на „История славянобългарска“. През 1835 г. игуменът на манастира заръчва на дряновските майстори Пенчо и Рачо да възстановят манастира във вида, в който той може да бъде видян и днес. Тогава започва изграждането на църквата – дълга, еднокорабна, безкуполна сграда от камък. В нея се намира дърворезбован иконостас с много икони. Рисувани са между 1811 и 1820 година от представителите на Тревненската художествена школа Папа Витан Млади и Цаню Захариев-Стари и Йоан Попович от Елена. Единственият стенопис е на източната стена – „Страшният съд“, дело на разградския зограф Йоан Попович (Попрайков) от 1845 г. Най-мащабното строителство в манастира е между 1856 и 1864 г. Тогава са изградени двуетажните жилищни сгради в източната му част, чиято външна стена е дебела 1,5 метра. Средствата са дарени от братя Хорозови от Елена. На втория етаж е построен параклисът „Въведение Богородично“, изографисан от Алекси Атанасов. На първия етаж има втори параклис, „Благовещение“, украсен от тетевенски майстори. В параклис на двора е погребан един от двамата ктитори – Теодосий Хорозов. Къпиновският манастир е бил важно духовно и културно средище. Към него е действало килийно училище. В него са намирали подслон четите на капитан Дядо Никола, хаджи Ставри Койнов, Филип Тотю, както и Васил Левски, Ангел Кънчев и Матей Преображенски – Миткалото. Други Къпиновският манастир е сборище на Великотърновските рокери, както и на техните побратими от цялата страна. С Къпиновския мотосъбор традиционно се открива летния рокерски сезон. На Къпиновския манастир е наречена улица в квартал „Орландовци“ в София (Карта). Библиография Нестор, архим. Къпиновският манастир. По случай 690 години от основаването му. – Духовна култура, 1962, № 10, 26 – 30. Темелски, Хр. Великотърновските манастири в националноосвободителната борба (Исторически очерци). С., 1992. Радев, Ив. Монасите – братя х. Йоасаф и х. Теодосий. – В: Същият. История на Велико Търново. XVIII-XIX век. Велико Търново, 2000, с. Стефанов, П., архим. Разградският зограф Иван Попрайков – живот и дейност. – В: Култова архитектура и изкуство в Североизточна България (ХV-ХХ век). Съст. Л. Миков. С., 2006, 144 – 150. Външни препратки Официален уебсайт Архив на оригинала от 2018-01-18 в Wayback Machine. Къпиновски манастир – bulgariamonasteries.com Бележки
Капіновський Свято-Миколаївський монастир (Болгарія)

Капіновський Свято-Миколаївський монастир (болг. Къпиновски манастир); — болгарський православний монастир, який є частиною Великотирновської єпархії. Місцезнаходження Розташований на річці Веселина в селі Кипиново, Великотирновська область. Історія Був заснований в 1272 за часів царя Костянтина І Асена Тиха. Це засвідчує надпис на апсиді монастирської церкви. Засновником є ​​святий Сергій Капіновський. Під час турецького панування монастир був неодноразово спустошений, востаннє в 1798 деребеями. У 1794 настоятелем був Софроній Врачанський. У 1835 за проханням настоятеля монастиря майстри Пенчо і Рачо повністю відновили монастир, в цьому вигляді ми можемо бачити його й сьогодні. Потім розпочалося будівництво церкви — довга, безкупольна, з колонадами та арками, кам'яна споруда з дерев'яним різьбленим іконостасом з багатьма іконками. У період з 1811 по 1820 представники Тревненської школи мистецтв Папа Вітан Младі, Цаню Захарієв-Старі та Йоан Попович розмальовували церкву разноманітними фресками. На жаль, на сьогодні вціліла лише одна фреска «Судний день», яка розташована над входом на східній стіні будівлі, написана в 1845 Йоаном Поповичем. Найбільший будинок в монастирі був збудований між 1856 і 1864 це двоповерховий жилий будинок в східній частині монастиря, товщина зовнішньої стіни якого сягає 1,5 метра. Кошти на будівництво були подаровані братами Горозовими з Елени. На другому поверсі побудована каплиця «Въведение Богородично», розписана Алексі Атанасовим. На другому поверсі знаходиться друга каплиця «Благовіщення», прикрашена майстрами з Тетевена. У дворі каплиці похований один з двох меценатів — Феодосій Горозов. Капіновський монастир був важливим духовним і культурним центром. В подвалі монастиря діяла школа. Капіновський монастир- це місце зборів Великотерновських рокерів, а також рокерів з усієї країни. Тут традиційно відкривається літній рок сезон. Бібліографія Нестор, архим. Къпиновският манастир. По случай 690 години от основаването му. — Духовна култура, 1962, № 10, 26 – 30. Темелски, Хр. Великотърновските манастири в националноосвободителната борба (Исторически очерци). С., 1992. Радев, Ив. Монасите — братя х. Йоасаф и х. Теодосий. — В: Същият. История на Велико Търново. XVIII—XIX век. Велико Търново, 2000, с. Стефанов, П., архим. Разградският зограф Иван Попрайков — живот и дейност. — В: Култова архитектура и изкуство в Североизточна България (XV-XX век). Съст. Л. Миков. С., 2006, 144—150. Посилання Официален уебсайт [Архівовано 18 січня 2018 у Wayback Machine.] Къпиновски манастир [Архівовано 21 грудня 2017 у Wayback Machine.] — bulgariamonasteries.com
Къщата с маймунката

Къщата с маймунката на Никола Коюв е възрожденска къща в центъра на Велико Търново. Построена е от Уста Кольо Фичето през 1849 година. Името на къщата идва от поставената високо над приземния етаж скулптура на маймуна. В тази къща живее известният търновски възрожденец и колекционер на български старини Стефан Пенев Ахтар (ок. 1806 – 1860), който открива и съхранява за науката единия от двата достигнали до нас преписи на Бориловия синодик. Къщата е архитектурен паметник и е превърната в музей. Тя е сред символите на Велико Търново. Намира се в централната част на града, в самото начало на живописната Самоводска чаршия. Източници
Дом с обезьянкой

Дом с обезьянкой (болг. Къщата с маймунката) — трёхэтажное здание, построенное в период болгарского национального возрождения в центре Велико-Тырново. Этот памятник архитектуры является одним из самых известных домов не только города, но и всей Болгарии. История Здание было построено в 1849 году известным болгарским зодчим Николой Фичевым для купца Николы Коева. При строительстве перед архитектором стояла задача уместить дом таким образом, чтобы на небольшой территории уместился магазин, выходящий сразу на две улицы, а также промышленные склады, цеха и жилые помещения. В итоге было решено возвести узкое (около 6 метров в ширину), но высокое трёхэтажное здание, на первом этаже которого расположились магазины, а входы в подъезды были оформлены в виде полукруглых арок. Из общей массы домов его выделяют окна в эркерах и нарядная красно-белая кладка. Своё название дом получил из-за расположенной под эркером с южной стороны здания небольшой фигурки сидящего маленького человека, которую кто-то однажды сравнил с обезьянкой. По одной из версий прообразом этой скульптуры мог послужить первый хозяин дома Никола Коев. Согласно легенде он был влюблён в удивительно красивую девушку из дома напротив и зачастую садился на стул перед магазином и мечтательно вглядывался в её покои. Некоторое время в доме с обезьянкой проживал первый болгарский антиквар, собиратель средневековых рукописей и монет, известный деятель возрожденческого движения Стоянчо (Стефан) Пенев-Ахтар. До 40-х годов XX века дом находился в частной собственности, однако с установлением в стране народовластия он был национализирован. В 1979 году здание было передано Союзу учёных. В 2016 году в связи с недостатком финансирования Союзом учёных дом был продан муниципалитету Велико-Тырнова за 119 000 лева, и в настоящее время в нём расположен музей, а на месте старых цехов работают антикварные лавки. Примечания Ссылки
Къщата охлюв

Къщата охлюв е уникална сграда в квартал Симеоново, София. Разположена е на бул. „Симеоновско шосе“. Дело е на инж. Симеон Симеонов. Построена е през 2008 г. Представлява цветен охлюв, а облите ѝ форми са изваяни от полимербетон. Нейната енергийна ефективност е 8 пъти по-висока от тази на санирана сграда.. Разперилата криле калинка на покрива, служи за похлупак на комина. Антенките ѝ служат не само за гръмоотводи, но и за лампи през нощта. Оглавява класация за най-странната сграда в света.. Източници
Ламартинова къща

Къщата на Георги Мавриди, известна още като Ламартинова къща е възрожденска къща в Пловдив. Намира се на Джамбаз тепе, на улица „Княз Церетелев“ № 19, на ъгъла с улица „Зора“ в Стария град. История Построена е през 1829 – 1830 г. за богатия търговец Георги Мавриди. През 1833 г. за 3 дни в нея отсяда френският национален поет и виден политик Алфонс дьо Ламартин на връщане от пътуването си из Ориента. По-късно по тази причина, домът започва да бъде наричан на неговото име. Къщатат на Мавриди е сред най-големите симетрични къщи в Стария град. Поради стръмния терен, на който е построена къщата, фасадата към улицата е 3-етажна, а към двора – 2-етажна. Приземието е с неправилна форма, която е коригирана на двата горни етажа посредством стъпаловидно изнесени еркери. Разпределението на етажите е еднакво: 2 големи стаи, по-малка стая и сервизни помещения околовръст на централен салон -"хайет"; по оста на влизане е трираменното стълбище за етажа. Ламартиновата къща е обявена за паметник на културата и след многократни текущи ремонти е цялостно реставрирана от НИПК към 1972 г. с подмяна на дървения гредо-подпорен скелет със стоманени профили от инж. Красимир Дамянов и арх. Петър Дикиджиев. От 1978 г. се ползва като творческа база на Съюза на българските писатели. Една от стаите е отделена за постоянна експозиция, посветена на френския поет. Бележки
Lamartinův dům

Lamartinův dům nebo Dům Georgiho Mavridiho (bulharsky Ламартинова къща (Lamartinova kăšta)) je měšťanský kupecký dům z období bulharského národního obrození, nacházející se v architektonické rezervaci Starý Plovdiv na vrcholu pahorku Džambaz Tepe na rohu ulice knížete Cereteleva a ulice Zora ve městě Plovdiv v jižním Bulharsku. Charakteristika Dům byl postaven v letech 1829–1830 pro bohatého kupce Georgiho Mavridiho. V roce 1833 se v domě na 3 dny ubytoval francouzský národní básník a politik Alphonse de Lamartine na své zpáteční cestě z Orientu a od té doby dům nese proto jeho jméno. Patří mezi největší symetrické budovy ve Starém Plovdivu. V důsledku strmého terénu, na kterém je dům postaven, je fasáda směřující do ulice třípatrová, ale fasáda směřující do dvora pouze dvoupatrová. Přízemí je postaveno v nepravidelné formě, odchylky jsou korigovány na vyšších patrech. Rozmístění pokojů je na všech patrech stejné: 2 velké pokoje, 1 menší pokoj, salon a koupelna. Dům má přiznán status kulturní památky a od roku 1978 se využívá jako tvůrčí útočiště Svazu bulharských spisovatelů. V jedné z místností je stálá expozice věnovaná francouzskému spisovateli Alphonse de La Martinovi. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Ламартинова къща na bulharské Wikipedii a Lamartinov dom na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lamartinův dům na Wikimedia Commons
Дім Ламартіна (Пловдів)

Дім Ламартіна — пам'ятка архітектури болгарського відродження в місті Пловдив, Болгарія. Історія Його власником був видатний представник пловдівського купецького стану Георгій Мавріді. Дім побудував невідомий майстер-будівельник у 1829–1830 роках. Це один з найбільших і найкрасивіших симетричних будинків Старого міста Пловдива. Він був зовсім новим, коли великий французький поет і мандрівник Альфонс де Ламартін зупинявся там влітку 1833 року, повертаючись із подорожі на Близький Схід. Він провів у домі лише три дні, але був зачарований його гостинними господарями й засвідчив це своїм письмом. Опис Навіть побіжний погляд на подвір'я переконає нас у тому, що майстри-будівельники надзвичайно винахідливо пристосували споруду до складного рельєфу. Будинок має неправильні обриси фундаменту та першого поверху. Два верхніх поверхи побудовані в симетрії. Кожен з них, як еркер, виступає над нижнім поверхом, що збільшило об'єм будівлі. Великі дерев'яні ворота виходять на подвір'я будинку. Сам внутрішній дворик затишний, терасовий, з невеликими сходами на інший рівень, з гарною прибудовою, обставленою сьогодні як невелика приймальня. На перший поверх ведуть кам'яні сходи. Хаєти на двох поверхах складаються з трьох частин: невеликої прямокутної вітальні, овальної вітальні та клітки сходів. Внизу кожного з них видніється витончена ніша алафранги[що це?] з розписним декором. Є чотири симетричні кімнати різних розмірів, добре засклені та з багатим геометричним різьбленим оздобленням по дереву на стелях і дверях. Будинок використовувався як будинок відпочинку болгарських письменників. В одній із кімнат на першому поверсі була організована невелика музейна виставка, присвячена Ламартіну. У книзі гостей виставки з гордістю вміщені імена відомих людей нашого часу з усього світу: письменників, громадських діячів, політиків. Галерея Див. також Архітектура болгарського відродження Джерела Lamartin House. visitplovdiv.com (англ.). Архів оригіналу за 1 березня 2021. Посилання Відеоекскурсія по старому місті Пловдіва [Архівовано 18 листопада 2021 у Wayback Machine.]
Лафчиева къща

Лафчиевата къща e известна старинна архитектурна постройка в град Дряново, България. Намира се на ул. Шипка № 82. Обявена е за паметник на културата от национално значение. Тя е единствената в България запазена 3-етажна жилищна сграда в традиционен стил от възрожденския период, но изградена по различен начин. Известна е още и като „къщата без пироните“, понеже е построена без нито един гвоздей или метална скоба. Източници Външни препратки Лафчиева къща Архив на оригинала от 2011-01-30 в Wayback Machine., на сайта на Туризъм Дряново
Lozen Monastery

The Lozen Monastery of St. Spas (Bulgarian: Лозенски манастир „Свети Спас“) in the village of Lozen is a Bulgarian monastery built during the Second Bulgarian Empire. It is the easternmost house of Mala Sveta Gora, a monastic complex that formed around Sofia in the 13th century. The church is dedicated to the Ascension (Spasovden). Location The monastery lies southeast of the village of Lozen, near Sofia, in the Lozen Mountain below the Polovrak peak, on a natural terrace overlooking the Sofia Valley. History Origins The monastery was founded in the 13th century. After the Ottoman conquest of Sofia in 1382 it was plundered and destroyed, and was restored only in the 17th century. Written records, the oldest from 1671, document a literary and calligraphic school active at the monastery between 1671 and 1694. In 1737 the monastery was a centre of the uprising of the bishops of Sofia and Samokov; after the revolt was suppressed in late July and early August 1737, around 350 priests, monks and citizens of the Sofia region were executed by order of Ali Pasha Kyupryulyuoglu, among them St Simeon, bishop of Samokov. The monastery was burned again afterwards. Revival In 1821 the monastery was rebuilt on its old foundations, and the present one-apse, one-nave Church of the Holy Ascension was constructed, crowned by three domes on tall octagonal drums. In 1869 the Samokov painter Nikola Obrazopisov, with his assistants Hristaki Zahariev and Dimitar Hristov, repainted the church and its domes. The frescoes survive in relatively good condition. Alongside biblical scenes, the murals depict many Bulgarian saints and historical figures, among them Saints Cyril and Methodius, John of Rila, Euthymius of Tarnovo and Onufari of Gabrovo. The church also preserves a donor portrait of the abbot Kiryak dated 1868. Bulgarian church tradition holds that the monastery was a centre of the national liberation movement and that Vasil Levski stayed there. It remained a men's monastery until 1900, when it became a convent. Condition of the monastery today The monastery is an active convent. Several of its buildings, including a residential wing, the cells and a two-storey guest house, have been restored in recent years, and the frescoes in the three domes have been conserved; those on the outer western façade are largely lost. The monastery stands in dense oak forest, with several springs nearby. References External links Official website
Лукойл-България

„Лукойл-България“ ЕООД е търговско дружество със седалище в София, България, част от групата на „Лукойл“. Основната дейност на предприятието е пласментът на продукцията на нефтопреработвателния завод „Лукойл Нефтохим Бургас“ – течни горива, нефтохимикали и полимери. Това се осъществява, освен с продажби на едро и чрез верига от над 200 собствени и франчайзингови бензиностанции в цялата страна. През 2019 година „Лукойл-България“ има обем на продажбите 3,3 милиарда лева и нетна печалба преди облагане 76 милиона лева. По обем на продажбите, 4,8 милиарда лева през 2008 година, Лукойл България се нарежда на трето място в страната и на шестдесето в Централна Европа. От 2020 година управител на „Лукойл-България“ е Андрей Матюхов. Бележки
Lukoil-Bulgaria

LUKOIL Neftochim Burgas (ЛУКОЙЛ Нефтохим Бургас, по-другому — Lukoil Bulgaria) — компания, расположенная в Бургасе. Является крупнейшим нефтеперерабатывающим заводом на Балканах и крупнейшим промышленным предприятием Болгарии. Владелец компании — ЛУКОЙЛ, её завод имеет наибольший вклад среди частных предприятий в ВВП страны и государственный бюджет. «ЛУКОЙЛ Нефтохим Бургас» — ведущий производитель и поставщик жидкого топлива, нефтехимии и полимеров для Болгарии и региона, а также одна из ведущих компаний в своей области в Европе. Примечания
Лукойл-Болгарія

Лукойл Нафтохім Бургас (англ. LUKOIL Neftochim Burgas, Lukoil Bulgaria) — компанія, розташована в Бургасі, дочірня компанія російської Лукойл. Є найбільшим нафтопереробним заводом на Балканах і найбільшим промисловим підприємством Болгарії. Власник — російська компанія Лукойл, що завод має найбільший внесок серед приватних підприємств у ВВП країни та державний бюджет. Це провідний виробник та постачальник рідкого палива, нафтохімії та полімерів для Болгарії та регіону, а також одна з провідних компаній у своїй галузі у Європі. Примітки