NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
90-о средно училище „Ген. Хосе де Сан Мартин“

90 средно училище „Ген. Хосе де Сан Мартин“ се намира в София. Основано е на 15 септември 1976 г. Първоначално е наречено на българския комунист Вълчо Иванов. През 1993 г. тогавашното 90-о ЕСПУ приема името на легендарния революционер и освободител на Аржентина, Чили и Перу генерал Хосе де Сан Мартин. Разположено е на улица 204 в ж.к. „Люлин“. Училището предлага образование, съобразено с националните и европейски стандарти, партнира си с училища и институции в България и чужбина. На 2 юни 2012 г. (събота), около обяд, част от фасадата на училището се срутва, без да има пострадали. Инцидентът става вследствие на Пернишкото земетресение и обилните валежи в предходните дни. От януари 2014 г. то започва да издава свой собствен училищен вестник. Източници
Автогара Варна

Централна автогара Варна е централната автогара във Варна, България. Намира се на бул. „Владислав Варненчик“ № 158 в район Младост. Сравнително отдалечена от централната железопътна гара на Варна, тя е една от най-натоварените отправни точки в града. Гарата обслужва както множество регионални и национални, така и редица международни дестинации. Сградата е на 2 етажа; разполага с ресторанти, кафенета, магазини и туристически бюра. Обслужвани направления: Варна – София („Биомет“, „Етап“, „Груп“, „Юнион Ивкони“), Варна – Пловдив („Арда Тур"), Варна – Сливен („Дорис“), Варна – Ямбол („Раси“), Варна – Русе („Варна Бус 2000“), Варна – Хасково-Кърджали („Арда Тур“, „Кристал“), Варна – Добрич („Варна Бус 2000“, „Добрич Автотранспорт“), Варна – Свищов („Феникс 2“), Варна – Разград („Карина“, „Автобустранс“), Варна – Разград – Кубрат („Автобустранс“), Варна – Силистра („Т.А.Т“, „Хари 3“, „Ема Аутотранс“), Варна – Шумен („Автотрейд“, „Шумен Пътнически Автотранспорт“), Варна – Свиленград („Бойдеви“), История Автогарата във Варна е открита на 14 април 1971 г. Проектирана е от архитектите Матей Матеев, Благовеста Матеева и инж. Т. Софкарев. През 2017 г. става единствената автогара във Варна, поради закриването на автогара „Юг“ (известна като Частната автогара във Варна), заради изграждането на новия булевард „Левски“. Обществен транспорт От и до автогара Варна преминават автобусните линии от обществения транспорт – 22, 41, 43, 148 и 409. Линия 409 свързва гарата с летище Варна, центъра, както и морските курорти „Св. св. Константин и Елена“ и „Златни пясъци“. Сектори с. Граничар (област Добрич), Балчик, Каварна, Шабла, Констанца (Румъния) с. Доброплодно (област Варна), с. Изворник (област Варна), Исперих, Кубрат, с. Пет могили (област Шумен), Разград, Суворово, Завет с. Аврен (област Варна), с. Садово (област Варна), Бяла, с. Китка (област Варна), Кърджали, Казанлък, Пловдив, Свиленград, Хасково, с. Стамболово (област Хасково), к-с Слънчев бряг (област Бургас) Айтос, с. Белоградец (област Варна), Габрово, с. Друмево (област Шумен), с. Медовец (област Варна), Несебър – с. Равда (област Бургас), Омуртаг, Провадия, Сливен, Търговище, Шумен Велико Търново, Дулово, София, Одеса (Украйна), Истанбул (Турция), Букурещ (Румъния) с. Булаир (област Варна), с. Венелин (област Варна), с. Голица (област Варна), Долни чифлик, к-с Камчия (област Варна), с. Цонево (област Варна), с. Шкорпиловци (област Варна) Добрич с. Кранево (област Добрич), к-с Албена (област Добрич), Русе, Свищов, Ямбол, Кишинев (Молдова), Прага (Чехия), Киев (Украйна), Минск (Беларус) Силистра, Тутракан, Одеса (Украйна), Атина (Гърция), Истанбул (Турция) Бургас, Поморие, Несебър, к-с Слънчев бряг (област Бургас), Обзор, Бяла Пристигащи Пристигащи Пристигащи Пристигащи Пристигащи Източници Външни препратки ((bg)) ((en)) ((de)) Официален сайт Автогара Варна „Младост“
Автогара Юг (София)

42.668767, 23.352469 Автогара „Юг“ е автогара с второстепенно значение в град София. Разположение Намира се под надлеза на булевард „Драган Цанков“. Транспортни връзки Автогара „Юг“ облекчава автобусния превоз на пътници от и към малки населени места на юг, югоизток, изток от столицата. След откриването на Централна автогара София функциите на Автогара „Юг“ намаляват. На автогара „Юг“ спира и автобуса за СПА Столицата на България – Велинград.
Александров мост

Александровият мост е построен над Владайска река през 1880 г., след края на село Княжево, на пътя София-Перник-Горна Джумая (Е79). С разрастването на столицата днес той попада в чертите на града и се счита за най-стария съвременен мост в София. Кръстен е на руския император Александър II, който предоставя средствата за построяването му. Мостът е със статут на архитектурно-историческа ценност. Конструкцията му е каменен свод с дължина 10 м и ширина 7,4 м (пътно платно 6,4 м и 2 тротоара х 0,5 м). Трасето на днешния Европейски път Е79 пресича реката недалеч от Александровия мост, който по настоящем се намира в началото на ул. „601“. Първият ремонт от 1880 г. насам е започнат на 3 октомври 2011 г. Реставриран е от Столичната община през 2013 – 2014 г. Галерия Източници
Амзово

„Амзово“ е името на български резерват, разположен в землището на град Смолян, на 1 километър южно-югоизточно от Станевска махала. Резерват „Амзово“ е обявен на 28 март 1968 г. Резерватът е прекатегоризиран в поддържан резерват със заповед от 15 октомври 1999 г. с цел възстановяване на находища от блатен плаун. След промяната в статута на защитената територия площта на резервата е 0,3 хектара. Обявен на 13 февруари 2006 за находищен резерват номер 1 за България. Вижте също Защитени територии в България Източници Поддържан резерват „Амзово“, профил в Изпълнителна агенция по околна среда // Архивиран от оригинала на 29 април 2014. Посетен на 17 януари 2014.
Археологически музей (Септември)

Археологически музей „Проф. Мечислав Домарадски“ в град Септември е сред най-младите музеи в България и единственият специализиран музей за археология на територията на област Пазарджик. История През 1987 г. в Септември се открива общоисторическа музейна сбирка. Музеят е преобразуван в археологически през 1995 г., в резултат на археологическите проучвания, започнали през 1988 г. в местността Аджийска воденица в землището на Ветрен и значителното увеличаване на фонда му. През 1998 г. Археологическият музей е организатор и домакин на международния археологически симпозиум „Пистирос и Тасос. Търговските структури на Балканския полуостров през VII – II век пр. Хр.“, а през 1999 г. е съорганизатор на проведения в памет на проф. Мечислав Домарадски международен симпозиум „Културата на траките и техните съседи“, в Казанлък. Във връзка с десетгодишнината на музея е именуван в чест на проф. Мечислав Домарадски, откривател и пръв проучвател на емпорион Пистирос, организатор и създадел на автоматизираната информационна система „Археологическа карта на България“. Оттогава и музеят се помещава в нова сграда. Експозиция Резултатите от проучванията си музеят популяризира чрез организиране и участие в научни форуми, публикации и изложби. Най-голям интерес представлява откритият и експониран в музея каменен надпис от Пистирос на старогръцки език, който представлява юридически документ, уреждащ статута на емпорион Пистирос. Гранитната плоча, на която е написан текста е открита в близост до римската пътна станция Бона Мансио. Нумизматичната сбирка от над 1500 монети на тракийски владетели е една от най-богатите в света. Събития Ежегодно през февруари се провежда „Празник на виното“, съорганизатор е археологическият музей. Бележки
Museo Arqueológico de Septemvri

El Museo Arqueológico de Septemvri es un museo que está situado en la ciudad de Septemvri, en Bulgaria. Origen Tras el descubrimiento en 1987 de los restos arqueológicos de la antigua ciudad de Pistiro, un emporio fundado por colonos griegos que procedían de la costa del mar Negro, la necesidad de conservar y organizar los hallazgos arqueológicos de este yacimiento llevó a la creación del museo arqueológico, que fue inaugurado en 1995 y es el único de este tipo de la región de Pazardzhik. En 2005, el museo se trasladó a un nuevo edificio y se le dio el nombre de Mieczyslaw Domaradzki, en honor del arqueólogo polaco que descubrió los restos de la ciudad de Pistiro.​ Colección El museo contiene una colección de objetos que proceden principalmente de las excavaciones de la antigua ciudad de Pistiro. La exposición permanente está dividida en varias secciones temáticas que incluyen contactos comerciales, artesanía, urbanismo, arquitectura, vida cotidiana y creencias religiosas. Entre las piezas más destacadas figura la «inscripción de Pistiro», que se considera la más antigua emitida por un gobernante tracio, las monedas, las inscripciones de sellos, moldes para la producción de bronce y las piezas de cerámica.​ Referencias
Балабанова къща

Балабановата къща, позната също като Къщата на хаджи Панайот Лампша, е музейна къща в Пловдив, на територията на Архитектурно-исторически резерват „Старинен Пловдив“. Намира се между улиците „4 януари“, „Д-р Стоилов“ и „Антраник“. Днес къщата се използва като музей, културен център за изложби, театрални постановки и концерти. История Балабановата къща е построена в началото на XIX век от хаджи Панайот Лампша – българин, родом от Пловдив, богат търговец и лихвар, член на кафтанджийския еснаф. Според Любен Каравелов хаджи Панайот е сред най-именитите пловдивски търговци от средата на XIX век. В началото на XX век неин собственик е търговецът Лука Балабанов, а от фамилното му име идва името на къщата. Балабановата къща е съборена до основи през 1930-те години. През 1971 г. е проектирано пълното възстановяване на къщата, на същото място, където е съществувала до събарянето ѝ. Проектирането е изпълнено въз основа на книга „Пловдивската къща“ на арх. Христо Пеев. Описание Сградата е със застроена площ от 546 m², обхваща обем от 4723 куб.м. Балабановата къща е възрожденска сграда със симетричен план на втория етаж. Построена е по подобие на къщи от крайбрежието на Босфора в околностите на Цариград. Източници
Беглика (язовир)

„Беглика“ е язовир в землището на град Батак в Западните Родопи, част от каскадата Баташки водносилов път. Разположен е непосредствено под стената на язовир „Голям Беглик“ и служи за сезонно изравняване на водите от водосбора на Беглишка река под Събирателна деривация „Беглика“. Построен е през 1954 – 1956 година с бетонна гравитачна язовирна стена с дължина на короната 73,5 метра и височина 18,3 метра. Язовирното езеро има общ обем 1,6 милиона кубични метра и залята площ 0,3 квадратни километра. Има челен преливник от два отвора по 9 метра и максимално водно количество 120 m³/s, а основният изпускател е тръба с диаметър 600 mm и капацитет 3,0 m³/s. Язовирът е оборудван с помпена станция, чрез която водите му се нагнетяват в главната напорна деривация на ВЕЦ „Батак“. По този начин те или се подават надолу към централата, или се изкачват към язовир „Голям Беглик“ в горния край на деривацията. Бележки
Beglika

Beglika (Bulgarian: Беглика) is a small reservoir in the Western Rhodope Mountains of southern Bulgaria. Its lies in Batak Municipality in the southern part of Pazardzhik Province and forms part of the Batak Hydropower Cascade (254 MW). Beglika is situated immediately under the dam of the Golyam Beglik Reservoir and serves as a seasonal equalizer of waters from the catchment of the Beglishka reka, a tributary of the Devinska reka in the Vacha drainage. Constructed in 1954–1956, it has a 18.3 m high concrete gravity dam with a length of 73.5 m. The dam forms a lake with an area of 0.3 km2 and a volume of 1.6 million m3. It has a spillway with two openings of 9 m each and a maximum spillway capacity of 120 m3/s. The main outlet is a pipe with a diameter of 600 mm and a capacity of 3.0 m3/s. Beglika has a pumping station, through which its waters are pumped into the main pressure derivation of the Batak Hydro Power Plant or are diverted upstream to Golyam Beglik. The reservoir is located 2 km southeast of the Beglika Reserve, established in 1960 to protect old-growth forests of Norway spruce (Picea abies), which contains the only populations of Dasiphora fruticosa and Astragalus alopecurus in the Balkans. Gallery Citations References Набатов (Nabatov), Никита (Nikita) (2011). Електроенергетиката на България (Energy in Bulgaria) (in Bulgarian). София (Sofia): Гея Либрис (Tangra TanNakRa). ISBN 978-954-378-081-5.
Безбожко езеро

Безбожкото езеро е езеро в България, разположено в Безбожкия циркус североизточно от връх Безбог, заедно с три други малки пресъхващи езера. На северния му бряг се намира хижа Безбог. Езерото е на височина 2239 m, площта му е 1,9 ha при размери 225 на 125 m. Дълбоко е 7 m. От него изтича Безбожка река (Дуиловица), десен приток на река Места. Понякога в него падат лавини. Вижте също Езера в България Лист от карта K-34-84. Мащаб: 1 : 100 000. Източници
Bezbozhko Lake

Bezbozhko Lake (Bulgarian: Безбожко езеро) is a glacial lake in the Pirin mountain range, southwestern Bulgaria. It is located in the Pirin National Park, a UNESCO World Heritage Site. Bezbozhko Lake is situated at an altitude of 2,239 m in the Bezbozhki cirque at about 1 km to the northeast of the summit of Bezbog (2,645 m) along with three small non-permanent lakes. On its northern shores is located the Bezbog refuge. The surrounding are covered with dwarf mountain pine (Pinus mugo). The lake is 225 m long and 125 m wide, with a surface area of 19,000 m2. It reaches depth of 7 m. Its waters are with low mineralization. It the source of the 16 km river Bezbozhka reka, a right tributary of the Mesta. The nearby slopes are sometimes prone to avalanches; in 1971 an avalanche destroyed the first Bezbog refuge on the northwestern shores of the lake. The main starting point to reach the lake is the town of Dobrinishte in the Razlog Valley. Nearby landmarks include the Kremenski Lakes and Popovo Lake, as well as the summits of Bezbog, Polezhan (2,851 m) and Dzhengal (2,730 m). Gallery Citations References Мичев (Michev), Николай (Nikolay); Михайлов (Mihaylov), Цветко (Tsvetko); Вапцаров (Vaptsarov), Иван (Ivan); Кираджиев (Kiradzhiev), Светлин (Svetlin) (1980). Географски речник на България [Geographic Dictionary of Bulgaria] (in Bulgarian). София (Sofia): Наука и култура (Nauka i kultura). Душков (Dushkov), Добри (Dobri) (1972). Пирин. Туристически речник [Pirin. Tourist Dictionary] (in Bulgarian). София (Sofia): Наука и култура (Nauka i kultura).
Beli Lom (reservoar)

Beli Lom (bulgariska: Бели Лом) är en reservoar i Bulgarien. Den ligger i regionen Razgrad, i den nordöstra delen av landet, 280 kilometer öster om huvudstaden Sofia. Beli Lom ligger 314 meter över havet. Trakten runt Beli Lom består till största delen av jordbruksmark. Runt Beli Lom är det ganska tätbefolkat, med 54 invånare per kvadratkilometer. Källor
Битка при Арабаконак

Битка при Арабаконашкия проход в Стара планина е неуспешен опит на Орханийската османска армия да проведе настъпателни действия срещу Западния отряд (Гурко), в помощ на Западната османска армия обсадена при Плевен по време на Руско-турската война (1877 – 1878). Оперативна обстановка Преди началото на бойните действия, силите на Орханийската армия са разположени по линиите Етрополе – Правец, Новачене – Литаково, Врачеш – Арабаконашкаи проход и Златишко поле – София. Главната османска позиция на Арабаконашкия проход е изградена по гребена на Западна Стара планина между връх Шиндарник и Арабаконашкия проход. Ключ на позицията е Ялдъз табия с редут и 4 оръдия. Изграден е на командния връх Шиндарник. Вляво от него в посока на Арабаконашкия проход са изградени още 6 редута с 19 оръдия. Осигурени са от няколко линии окопи. Османското командване я разглежда като изходна позиция за атакуване в направлението София – Плевен. Срещу позицията са разположени частите на Западния Руски отряд, който с временна отбрана, осигурява фланга на руската групировка, обсадила Западната османска армия при Плевен. През месец ноември 1877 г. Орханийска османска армия с командир Мехмед Али паша, планира да проведе настъпателни действия срещу заелия позиция при Арабаконашкия проход Западен Руски отряд с командир генерал-лейтенант Йосиф Гурко. В случай на успех, да развие настъплението в помощ на обсадената при Плевен Западна османска армия с командир Осман паша. Атаката е насрочена за 21 ноември със силите на 18 табора под командването на Шакир паша. Генерал-лейтенант Йосиф Гурко получава на 17 ноември предупреждение от главнокомандващия княз Николай Николаевич да не провежда настъпателни действия до приключване обсадата на Плевен. Узнал за османските намерения, планира изпреварващи действия с двудневен артилерийски обстрел, започващ на 21 ноември. Бойни действия Османската атака започва рано сутринта на 21 ноември. Нападнати са позициите заети от лейбгвардейския Московски полк от двете страни на шосето за София. Първата атака е прекратена поради руското артилерийско контранападение. Сред османските части настава бъркотия, вследствие експлозия на боеприпаси от пряко попадение на руски снаряд. Подновена е към 11:00 часа. Десния фланг на лейбгвардейския Московски полк е изтеглен назад. В ожесточения бой са насочени всички руски резерви и противника е отхвърлен. След 15:00 часа започва трета османска атака. Този път срещу левия руски фланг. Отбит е с включване в боя на руските резерви. Османските части подновяват атаките на 22 ноември. През целия ден се ожесточени боеве и отново са отбити. Показана е неспособността на Орханийската османска армия да води успешни настъпателни действия. На Арабаконашката позиция настъпва едномесечно затишие. Окончателно ще бъде превзета от руските сили в хода на преминаването на Западния отряд (Гурко) през Стара планина. Вижте също Боевете при Етрополе Битка при Правец Източници Пузыревскй А., Переход через Балканы отряда ген. ад. Гурко зимой 1877 г., СПб., 1881. Георгиев Г. Освободителната война 1877 – 1878, ДИ „П. Берон“, С., 1986, 43 – 44, 58.
Бой у Арабконака

Бой у Арабконака — эпизод русско-турецкой войны, в ходе которого турецкие войска пытались деблокировать Плевну, атаковав занятый незадолго до этого русскими Орхание (совр. Ботевград) со стороны Арабконака. Узнав о намерениях турок 50 тыс. русская армия под началом Гурко выдвинулась навстречу. 21 ноября (3 декабря) 1877 года турки силами Шакир-паши атаковали фланг русских в районе Арабконака, где командование осуществлял Эллис. Непосредственно наступление турок осуществлялось на участке полковника Гриппенберга. В разгар боя русскую артиллерию заклинило из-за перегрева. Гриппенберг вёл своих солдат в атаку с саблей в руке. После перегруппировки сил снаряд русской артиллерии поразил пороховой ящик турок, что смяло ряды наступающих. Поражение на Арабконаке привело к отставке Мехмет-али. Память Бой у Арабконака увековечен на Колонне Славы в Санкт-Петербурге. Памятник победы 21 ноября 1877 года в битве при Арабаконаке и 19 декабря 1877 года в битве при Ташкесене (Саранчи) установлен на перевале Арабаконак на одноимённой вершине. Ссылки Бой на Араб Конаке 21 ноября 1877 года
Близнака

Езерото Близнака е четвъртото от Седемте рилски езера. То е най-голямото по площ. По дълбочина е на трето място след Окото и Бъбрека. Разположено е на 2243 метра надморска височина, северно от връх Дамга, в западното подножие на вр. Харамията. Състои се от две части, а между тях има тесен плитък проток. От тази особеност идва и името му, както и предишното наименование на турски – Чифте гьол. Южната част на езерото е по-дълбоката, обградена е от стръмни скални стени, под които до късно лято се задържат големи снежни преспи; обликът ѝ е алпийски. В тази част се вливат водите на първото езеро, най-горното – Сълзата. Северната част на Близнака е по-плитка, с полегати брегове, по които расте хвойна. В нея се вливат водите на второто езеро (Окото) и на третото езеро (Бъбрека). Оттокът на Близнака се влива в петото езеро (Трилистника). Площта на водосборния басейн е 2,10 кв. км. Площта на водната повърхност е 91 декара. Водният обем на езерото е 590 хил.м3, а максималната дълбочина е 27,5 метра. Галерия Източници
Боровица (язовир)

Язовир „Боровица“ се намира на река Боровица (ляв приток на река Арда с дължина 41,5 км). Разположен е на 1 километър североизточно от село Безводно, Община Черноочене, област Кърджали. Изграден е за питейно водоснабдяване на Кърджали и голяма част от останалите населени места в тази част на областта. Стената е земно-насипна – сред най-големите такива стени в България. Има интересен преливник – представлява голяма фуния, от която чрез тунел излишната вода се отвежда в реката след стената. Площта на язовира е оградена, къпането и риболовът са забранени. Мястото е изключително красиво, по стената преминава път за с. Безводно, както и маршрут за връх Чиляка. По поречието на реката се срещат много интересни и редки птици – коприварчета, дроздове, бяла чапла, червена чапла, блестящ ибис, сокол скитник, царски орел, орел рибар, орел змияр, белошипа ветрушка, ливаден дърдавец и много други.
Бъбрека

Езерото Бъбрека е третото от Седемте рилски езера. Името му произлиза от неговата форма, която наподобява бъбрек или бобено зърно. Намира се на 2282 m н.в., т. е. е трето по височина в езерната група. Оттича се в четвъртото от седемте езера – Близнака. Площта на водосборния му басейн е 0,54 km2. По големина на водния обем (1 170 000 m3) то е най-голямото от седемте езера, второ в Рила след Смрадливото езеро и на трето място сред всички езера в Рила и Пирин. По площ на водната повърхност (8,5 ha) е на второ място в тази езерна група след Близнака. Бъбрека е второто по дълбочина след Окото. Максималната му дълбочина е 28 m; около бреговете има ивица от по-плитки води, а в средата е максималната му дълбочина – тъмна зона с форма като очертанията на езерото. В миналото езерото е носило името Кара гьол. В югоизточния му край се събират пътеките от хижа Седемте езера и хижа Скакавица, а съединената пътека продължава към седловината Раздела и оттам към хижа Иван Вазов, Рилския манастир или Мальовица. Източници Външни препратки Лист от карта K-34-71. Мащаб: 1 : 100 000.
ВЕЦ „Видима“

ВЕЦ „Видима“ (Видимско Пръскало) е водноелектрическа централа в България, изградена в землището на град Априлци на водослива на реките Лява Видима и Пръскалска. Проектът за централата е изготвен през 1942 година от Министерството на обществените сгради, пътищата и благоустройството и строителството започва през следващата година, но напредва бавно. Централата е пусната в експлоатация през 1950 година. Има 3 генератора, от които два по 1316 kW и един по 658 kW с обща инсталирана мощност 3,29 MW. Средно годишното електропроизводство за периода 2000 г. – 2002 г. е 9894 МWh. Разполага с два подземни и три закрити гравитачни канали, напорен тръбопровод 930 метра с диаметър 900 мм. Дневен изравнител с обем 20 000 куб.м. Машинна част три агрегата турбина/генератор с турбини тип „Пелтон“, на хоризонтална ос, мощност 1920 к.с. за първите две турбини и 960 к.с за третата, „Ешър Вис:Швейцария“, 1949 три регулатора за обороти, „Ешър Вис:Швейцария“, 1949 три генератора; мощност 1880 kVA за първите две хидрогрупи и 940 kVA за третата, 750 оборота в минута, „Оерликон:Швейцария“, 1949. Външни препратки Сайтът на Агенция за Приватизация, проект „ВЕЦ Видима“