NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Nuova Università Bulgara

La Nuova Università Bulgara, NUB, (in bulgaro Нов български университет, abbreviato in НБУ) è una università privata con sede a Sofia, la capitale del paese. È la prima università privata di Bulgaria, e una delle facoltà di economia più quotate del paese. A partire dal 2004, l'ateneo conta 7.551 studenti in corso e 3.201 laureati. Descrizione Il campus universitario della NUB si trova a Ovcha kupel, municipio nella parte occidentale di Sofia, ed è formato da due edifici principali, nei quali si trova anche la biblioteca universitaria. Tra i programmi offerti vi sono 24 lauree di primo livello, 56 tra lauree magistrali e master e 20 dottorati di ricerca. L'ateneo bulgaro ha stretto numerose convenzioni con diverse università italiane. In particolare: un accordo con l'Università degli Studi di Macerata nell'ambito dell'alleanza ERUA - European Reform University Alliance. un accordo tra il centro di Ricerche Semiotiche della NUB e le università di Modena e Reggio Emilia, di Torino e di Bari. la collaborazione tra il Dipartimento di Cinema, Pubblicità e Impresa dello Spettacolo e la Facoltà di Design grafico dell'università di Milano;Università degli studi di Bologna Alma Mater Studiodum. l'accordo tra il Dipartimento di Antropologia e l'Università Sapienza di Roma; A queste si aggiungono le collaborazioni tra il Dipartimento di Storia della Cultura e la fondazione “Romualdo Del Bianco” per la cooperazione e lo sviluppo delle relazioni istituzionali culturali. Nell'aprile 2005 è stato inoltre stipulato un accordo con il teatro sperimentale “A. Belli” di Spoleto, nell'ambito musicale per il sostegno dei giovani operisti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nuova Università Bulgara Collegamenti esterni (BG) Sito ufficiale, su nbu.bg.
Новый болгарский университет

Новый болгарский университет (болг. Нов български университет известный как НБУ) — болгарский частный университет, основанный в 1991 г. Главное здание находится в Софии (первый и второй корпус), однако НБУ также имеет другие объекты по всей стране, а также свою собственную университетскую библиотеку и издательство. В Новом болгарском университете ежегодно обучаются около 12 000 студентов (37 бакалаврских, 69 магистерских и 26 докторских программ). Образовательная философия НБУ основывается на либеральных идеях обучения, которые объединяют приобретения знаний и профессиональную специализацию с общим духовным развитием. Миссия Нового болгарского университета: быть студенчески-ориентированным, автономным учебным заведением для предприимчивых людей, отвечающих за свое собственное развитие. быть средой для социального развития людей, подготовки к жизни в условиях демократии, гражданского общества, рыночных отношений, европейской интеграции и глобализации. быть либеральным учебным заведением на основе взаимосвязи между образованием, исследованиями и предпринимательством. обеспечить междисциплинарное и узкоспециальное образование на основе научных исследований и связи с практикой. С 2012 г. НБУ начал издавать каталог своих лучших студентов, с целью представить потенциальным работодателям подходящих кандидатов с высоким академическим и творческим успехом для работы в Болгарии и за рубежом. Девизом университета является «Ne varietatem timeamus» — «Не бойтесь разнообразия». См. также Персоналии:Новый болгарский университет Ссылки Сайт университета
Новий болгарський університет

Новий болгарський університет (болг. Нов български университет, відомий як НБУ) — болгарський приватний університет, заснований у 1991 р. Його головна будівля знаходиться в Софії (перший і другий корпус), однак НБУ має інші академічні об'єктів по всій країні, а також свою власну університетську бібліотеку і видавництво. У Новому болгарському університеті щорічно навчаються близько 12 тисяч студентів (37 бакалаврських, 69 магістерських і 26 докторських програм). Освітня філософія НБУ ґрунтується на ліберальних ідеях навчання, що об'єднує придбання знань і професійну спеціалізацію з загальним духовним розвитком. Місія Нового болгарського університету: бути студентсько-орієнтованим, автономним навчальним закладом для підприємливих людей, що відповідають за свій власний розвиток. бути середовищем для соціального розвитку людей, підготовлення для життя в умовах демократії, громадянського суспільства, ринкових відносин, європейської інтеграції та глобалізації. бути ліберальним навчальним закладом на основі взаємозв'язку між освітою, дослідженнями і підприємництвом. забезпечити міждисциплінарний цілому і вузька освіту на основі наукових досліджень і зв'язку з практикою. З 2012 р. НБУ почав видавати каталог своїх найкращих студентів, з метою надати підходящих кандидатів з високим академічним та творчим успіхом для роботи в Болгарії та за кордоном. Девізом університету є «Ne varietatem timeamus» — «Не бійтеся різноманітності». Примітки Посилання Офіційний сайт
Музикално-драматичен театър „Константин Кисимов“

43.081444, 25.630772 Музикално-драматичен театър „Константин Кисимов“ е държавен театър и културен център във Велико Търново. История На 14 март 1871 г. в града се провежда първата театрална постановка. Първата театрална трупа се създава през 1870. За нуждата на театъра се закупуват декори, костюми от градовете Лондон, Мюнхен, Виена и Букурещ. В сградата на Читалище „Надежда 1896“ се създава първия театрален салон. На 14 юли 1952 г. в Търново се създава професионален окръжен театър. Преди това, в града са съществували няколко любителски театри в Търново, Горна Оряховица и Трявна. На 20 април 1971 г. тържествено се открива новата театрална сграда с постановката „Под игото“ на режисьора Симеон Шивачев. От 1959 до 1963 година, всяка година са се играли над 400 представления. Големия салон на театралната сграда е с капацитет 644 седящи места. През периода на социализма театърът е бил именуван Държавен народен театър – Велико Търново. През първите години в театърът са играли актьорите:Елена Стефанова, Петър Петров, Ана Лазарова, Бистра Влахова, Стилиян Анастасов. Източници „100 години театрално изкуство във Велико Търново“, Иван Митев
Мевлеви Хане

Мевлеви Хане е бивш дервишев мюсюлмански манастир от периода на Ранното средновековие, разположен в архитектурен резерват Стария град на склона на Джамбаз тепе в Пловдив. История Мевлеви Хане се намира в Стария град в Пловдив и е единственият дервишев манастир от този тип, който е бил мюсюлмански. Той е принадлежал на персийската религиозна общност от Ордена на танцуващите дервиши, или известните още мавлевии. Някога на това място, което е свързано с източната крепостна стена на града пред северния склон на Джамбаз тепе, е съществувал християнски храм. Предполага се, че той е разрушен през 1410 г. по време на междуособици в османската държава. В миналото, манастирският комплекс е включвал молитвен дом–джамия, зала за ритуални танци на дервиши и жилищни постройки. По-късно манастирът е изоставен и от него оцелява само ритуалната зала за танци. Северно от сградата на Мевлеви хане са разкрити част от крепостната стена на древния град откъм вътрешната страна с прилепени към нея помещения с различни функции. Сега находките са експонирани в подземна зала, устроена под дворното пространство на манастирския комплекс. Счита се, че орденът Мевлеви е отмрял около началото на ХХ в. и вероятно е действал по тези места около сто години. Днес сградата функционира като комплекс в ориенто-персийски стил, носещ името „Пълдин“. Комплексът е открит на 4 септември 1974 г. Характеристики Според описанията, в средата таванът е бил украсен с резбарско слънце. Основната сграда е била с приблизително квадратна форма, с размери 14 на 16 м. Вътре е имало зала, оформена от осем дъбови колони, носещи тавана с дъсчена обшивка. Историците твърдят, че е имало отстъп с измазан холкел, изписан с гирлянди и осем медальона с цитати от Корана. Добре е съхранено текето на танцуващите дервиши на Джелаледдин Руми „Мевлеви хане“. Външната архитектура на сградата е скромна, но богатият на резби и стенописи интериор показва разточителство. Изпълнението на детайлите в украсата свидетелства за уменията на българските майстори строители от епохата на Възраждането, както и за влиянието, което те упражняват с изкуството си дори в османските култови сгради. Галерия Източници
Чалъкова къща (Пловдив)

Чалъковата къща е градска къща от епохата на българското Възраждане, намираща се в непосредствена близост до църквата „Св. Никола“ в архитектурния резерват Старинен Пловдив в центъра на Пловдив в Пловдивска област в южната част на града. Има статут на паметник на културата. Характеристики Чалъковата къща е къща, в която през Възраждането е живяло семейство Чалъкови (родом от гр. Копривщица), което има голям принос за подобряване на културата, образованието и достъпността на православната вяра в Пловдив. По-специално, Вълко Чалъков, известен още като „Велики“, изселил се в Пловдив през 1817 г. Той има пряк принос за изграждането на болница, няколко пловдивски църкви и училища по времето на възраждането. Сградата е в частни ръце след 1989 г. и запада дълго време, по-късно е продадена на сдружение с нестопанска цел и ремонтирана. Към момента сградата е напълно реставрирана (включително стенописи вътре в сградата) и служи като читалня и галерия „Възраждане“. Чалъковата къща е реставрирана със средства и доброволен труд от членовете на Сдружение „Тракия“. Красивите стенописи са дело на художниците Кристина Кутлова, Атанас Калишев и Ангел Китанов от Националната художествена гимназия, които четири месеца работят в къщата. Възстановен е всеки щрих и най-малък детайл така, че да е колкото се може по-близко до оригиналите, включително и алафрангите. Цялостнато възстановяване на Чалъковата къща е извършено по проект, създаден, одобрен и контролиран от Община Пловдив. В подредената музейна експозиция е поставена и златната реплика на родовия пръстен на Чалъкови, направена от пловдивски майстор-златар. Този пръстен е служел за печат и се е предавал от баща на най-голям син. В наличие е и кратка писмена история на къщата и на рода, както и книгата на Христо Кесяков „Вълко и Стоян Тодорови Чалъкови – потекло, живот и дейност“, издадена през 1935 година. Източници
Загорка (пивоварня)

Акционерное общество «Загорка» (в написании латиницей — Zagorka) — предприятие пищевой промышленности Болгарии, занятое в сфере пивоварения. Производственные мощности расположены в городе Стара-Загора, по которому названо само предприятие и одна из его ведущих торговых марок. Принадлежит к активам одного из крупнейших мировых производителей пива корпорации Heineken International. Торговая марка Zagorka выступает спонсором спортивных мероприятий, в частности, является партнером Болгарского футбольного союза. История Пивоварня в Стара-Загоре была основана в 1902 доктором Константином Кожухаровым при привлечении средств местного кредитного общества. В 1920-х после ряда модернизаций пивоварня стала ведущим производителем пива в южной Болгарии и третьим по объемам реализации продукции пивоваренным предприятием страны. В 1958 предприятие было полностью перестроено и получило современное название. С началом процессов разгосударствления собственности государственное на то время предприятие было приватизировано, в 1994 году контрольный пакет акций общества «Загорка» получил нидерландский пивоваренный гигант Heineken, который в течение 12 лет вложил в модернизацию производства на предприятии более 90 миллионов евро. В 2006 году доля предприятия на болгарском рынке пива достигла 31 %. Ассортимент пива Главными местными торговыми марками пива, продукция которых производится пивоварней, является Загорка, Столично, а также, после закрытия корпорацией Heineken пивоварни Ариана в Софии , — Ариана: Загорка — светлое пиво с содержанием алкоголя 5,0 %; Загорка Gold — светлое пиво с содержанием алкоголя 5,0 %; Столично Bock — тёмное пиво с содержанием алкоголя 6,5 %; Ариана — светлое пиво с содержанием алкоголя 4,5 %; Ариана Тъмно — тёмное пиво с содержанием алкоголя 5,5 %; Кроме этого пивоварней по лицензии выпускаются международные сорта: Heineken, Amstel, Kaiser и Starobrno. Примечания Ссылки Корпоративный сайт (англ.), (болг.) Ассортимент пива Архивная копия от 29 февраля 2012 на Wayback Machine на сайте www.ratebeer.com (англ.)
Загорка (броварня)

Акціонерне товариство «Загорка» (у написанні латиницею — Zagorka) — підприємство харчової промисловості Болгарії, зайняте у сфері пивоваріння. Виробничі потужності розташовані у місті Стара Загора, за якою назване саме підприємство та одна з його провідних торговельних марок. Належить до активів одного з найбільших світових виробників пива корпорації Heineken International. Торговельна марка Zagorka виступає спонсором спортивних заходів, зокрема, є партнером Болгарського футбольного союзу. Історія Броварню у Старій Загорі було засновано 1902 року д-ром Константином Кожухаровим із залученням коштів місцевого кредитного товариства. У 1920-х після низки модернізацій броварня стала провідним виробником пива у південній Болгарії та третім за обсягами реалізації продукції пивоварним підприємством країни. 1958 року підприємство було повністю перебудоване та отримало сучасну назву. З початком процесів роздержавлення власності державне на той час підприємство було приватизоване, 1994 року контрольний пакет акцій товариства «Загорка» отримав нідерландський пивоварний гігант Heineken, який протягом 12 років вклав у модернізацію виробництва на підприємстві понад 90 мільйонів євро. 2006 року частка підприємства на болгарському ринку пива сягнула 31%. Асортимент пива Головними місцевими торговельними марками пива, продукція яких виробляється броварнею, є Загорка, Столично, а також, після закриття корпорацією Heineken броварні Ариана у Софії, — Ариана: Загорка — світле пиво з вмістом алкоголю 5,0%; Загорка Gold — світле пиво з вмістом алкоголю 5,0%; Столично Bock — темне пиво з вмістом алкоголю 6,5%; Ариана — світле пиво з вмістом алкоголю 4,5%; Ариана Тъмно — темне пиво з вмістом алкоголю 5,5%; Крім цього броварнею за ліцензією випускаються міжнародні сорти: Heineken, Amstel, Kaiser та Starobrno. Примітки Посилання Корпоративний сайт (англ.), (болг.) Пиво броварні [Архівовано 29 лютого 2012 у Wayback Machine.] на сайті www.ratebeer.com (англ.)
Часовникова кула (Пловдив)

Часовниковата кула в Пловдив се намира на едно от пловдивските тепета Данов хълм. Съоръжението е сред най-старите в цяла Европа и е паметник от периода на османското владичество. Тя е служила за модел при изграждането на часовниковите кули в Трявна, Карлово и Карнобат. През 1927 г. кулата е обявена за народна старина, а през 1995 г. – за архитектурно-строителен паметник на културата. История Първата часовникова кула под формата на дървена конструкция с часовников механизъм е вдигната на хълма още в периода 1578–1611 г. Часовниковият механизъм бил изработен от италианския конструктор Антонио Барбаджелата. Времето се отмервало не с циферблат, а с камбанен звън, който огласял града всеки ден по обяд. В дневника си пътешественикът Льо Февър, който минава през Пловдив през 1618 г. е записал че на едно от тепетата има часовник, който отмерва часовете по „френски“. В началото на XIX в. дървената конструкция на кулата била напълно унищожена от пожар. През 1809 г. започва строителство на кулата от камък. В сегашния си вид тя е завършена през 1812 г. и е висока 17,5 м. Името на майстора не е известно, но като модел са били използвани морските фарове. В първия модерен градоустройствен план, изготвен от Йосиф Шнитер, тепето Данов хълм е наименован Часовия хълм. През 1883 г. в нея е поставен нов голям часовник, изработен във Виена. През 1909 г. каменният градеж е ремонтиран от бригада брациоговски майстори. През 40-те години на ХХ в. часовникът спира да работи. Той е демонтиран и предаден на Етнографския музей в града, а след това загубен. След това е възложено на карнобатски майстор майстор Димитър Тодоров да направи копие на часовника по запазените от 1882 г. чертежи. Новият механизъм изисква ръчно навиване един или два пъти седмично, като за целта е нужна огромна физическа сила – тежестите на часовника са над 100 кг. В първите години на XXI в. сградата на часовниковата кула е разбита, но през 2004 г. механизмът е ремонтиран от майстора Георги Долчинков. Характеристики Часовникът е без циферблат. В 12 и 24 часа бие по 24 пъти. Две минути след всеки кръгъл час камбаната бие веднъж. Източници
Часовникова кула (Дупница)

Часовниковата кула в Дупница е един от символите на града. Построена е като бейска бойна кула с четири мазгала (бойници) за отбрана. Приспособена е за часовникова към последното десетилетие на XVIII век. Тогава е наричана сааткула. Предполага се, че е свързана с местния аянин Сюлейман Карагалията, който вероятно при някои от походите си открадва камбаната от църква в днешните сръбски земи. На нея е посочена година 1792 и е изработена за храма „Свети Димитър... из место Црепое“. Разположена е в парк „Градска градина“, в близост до центъра на град Дупница. Кулата е с трапецовидна форма с дължина на страната от 5,5 m и височина от 17,2 m. Часовниковият механизъм на кулата вероятно е изработен от български майстори и се състои от четири циферблата, но поради лошата поддръжка спира да работи през 1939 година. Кулата и часовникът са реставрирани през 1979 година по случай 1300 години от основаването на Българската държава. Източници
Chrám svatého Demetera (Asenovgrad)

Chrám svatého Demetera (bulharsky Храм “Свети Димитър”) je pravoslavný chrám nacházející se v centrální části města Asenovgrad v Plovdivská oblasti v jižním Bulharsku. Charakteristika Postaven byl v roce 1866 a v důsledku řecko-bulharských náboženských sporů je prvním asenovgradským chrámem, kde byla od vysvěcení používána bulharština jako liturgický jazyk. Je to trojlodní budova s jednou apsidou, s kupolí a předsíní. Zvonice s hodinami byla postavena v roce 1891. Ikonostas je prostý a ikony pocházejí ze stejného období jako chrám samotný. V areálu chrámového nádvoří se nachází dvoupatrová budova, která sloužila jako bulharská škola, nacházela se zde také první bulharská knihovna ve městě. Založená byla v roce 1873. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chrám svätého Demetera (Asenovgrad) na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám svatého Demetera na Wikimedia Commons https://web.archive.org/web/20110707175716/http://www.assenovgrad.com/object.php?id=97
Къща на Стоян Чомаков

Къщата на д-р Стоян Чомаков е къща от епохата на Възраждането, намираща се в архитектурния резерват Старинен Пловдив на улица Съборна в град Пловдив в Пловдивска област в Южна България . Характеристики Д-р Стоян Чомаков е един от най-известните борци за независима българска църква през Възраждането. Къщата му се намира на централната улица на Стария Пловдив и е построена през 1858 – 1860 г. в неокласически стил. Интериорът на къщата е богато украсен с орнаменти и дърворезба. След освобождението на България потомците на д-р Чомаков въвеждат къщата в експлоатация като резиденция на Фердинанд I Български. Къщата е градена на видно място в Стария град, откроява се със силуета на един от забележителните паметници на пловдивската възрожденска къща. Фасадата на къщата е строга, раздвижена единствено от среден ризалит без портик, от който се надвесва лек балкон, правещ сянка на двураменното, каменно стълбище. Ъглите на сградата и рамките на прозорците от приземието са изградени от правилно издялани и споени каменни блокчета, оставени без да са измазани. Прозорците на горния етаж са фланкирани от пиластри с изящни капители в дорийски стил и увенчани с дъговидни арки. Горната част на средния ризалит завършва с малък триъгълен фронтон в римски стил. От входното стълбище се влиза в предверие с мраморен под. След него се открива широк хайет, в дъното на който започва двураменно стълбище, което води към втория етаж. Таваните на предверието и хайета са дъсчени тип „асма“, с богата орнаментировка. Украсени са с резбовани от дърво „слънца“. Приземният етаж включва още четири симетрично разположени стаи, два килера и коридор, водещ към баня и кухня с голямо огнище. От 1950 г. сградата функционира като детски отдел на Народна библиотека „Иван Вазов“. От 1984 г. в сградата се помещава изложба, посветена на българския художник Златю Бояджиев, и е най-голямата колекция от негови творби, с общо 72 картини. Източници
Historické muzeum (Karlovo)

Historické muzeum (bulharsky Исторически музей) je budova bývalé školy z období bulharského národního obrození. Nachází se v těsné blízkosti Chrámu svatého Mikuláše v architektonické rezervaci Staré Karlovo v centru města Karlovo v Plovdivské oblasti v jižním Bulharsku. Má statut kulturní památky. Charakteristika Budova byla postavena v roce 1871 jako pětiletá chlapecká škola a je typickým zástupcem bulharské obrozenecké architektury. Jako muzeum funguje již více než 100 let. Expozice se věnují dějinám Karlovského regionu od pravěku až do současnosti, přičemž oddělená expozice je věnována historii města Karlovo od jeho založení v 15. století až do dnešních dnů. Speciální pozornost je věnována i období bulharského národního obrození a karlovským revolucionářům, kteří se účastnili bojů proti Turkům, ať již na území Bulharska nebo v cizinecké legie, i místním donátorům, kteří přispívali na stavby mnoha významných budov v Karlově, ale i v jiných městech Bulharska. K muzeu patří i etnografická expozice věnovaná regionu, která se nachází mimo hlavního objektu muzea v Mazakovově domě. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Historické múzeum (Karlovo) na slovenské Wikipedii.