NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Свети Саркис (арменска църква във Варна)

„Свети Саркис“ (на арменски: Սուրբ Սարգիս, Сурп Саркис) е арменска църква във Варна, България. История Във Варна има арменска църква още от XVII век – олтарното пространство на сегашния храм е настлано с надгробни плочи от 1677 г., 1695 г. и 1775 г. Църквата е гробищен храм, изгорял при неизвестни обстоятелства. Съграждането на сегашния храм започва по инициатива на тогавашния първенец на варненската арменска общност хаджи Саркис Хайрабедян и отец Хаджи Харутюн. Строежът е завършен и на 25 януари 1844 г. църквата е осветена. Построена е дълбоко под земята и е оградена с висока ограда, според тогавашните изисквания за строеж на християнски църкви. По това време дворът на църквата е бил около 5000 m2. През 1910 г. според ктиторския надпис на Саркис Хайрабедян е направен първият основен ремонт от строителя Абраам Калфа. В същата година е съборена оградата и е достроена камбанарията. През 2002 г. по инициатива на църковното настоятелство на църквата Свети Саркис храмът е обновен и посреща католикоса на всички арменци Карекин II, който е на официално посещение в България. Бележки
Света Богородица (арменска църква в София)

„Света Богородица“ (на арменски: Սուրբ Աստվածածին, Сурп Аствадзадзин) е църква на Арменската апостолическа църква в София, България, намираща се на улица „Лайош Кошут“ 6 в София, в Дебърската градинка. История В XVII век в София е построена арменска църква, но в 20-те години на XX век арменската общност я губи. В края на 2006 година по проект на архитект Агоп Каракашян започва строежа на сегашната църква. През пролетта на 2015 година строежът е завършен до куполите. Храмът е построен на 310 m2. Височината му е 24,12 m, а разгърнатата застроена площ 700 m2. През лятото на 2022 година, металните огради са демонтирани и градинката отново е напълно отворена. Външни препратки Видео от откриването на строежа на църквата Бележки
Ташкьопрю джамия

Ташкьопрю джамия, също се нарича Джамията на брега на реката, е действащ мюсюлмански храм, джамия, в квартал Мараша на град Пловдив, България. Сградата е разположена на кръстовището на булевард „Шести септември“ и улица „Цар Калоян“ в централната част на града. Минарето на джамията не е запазено. Сградата е със статут на паметник на културата. История Джамия Ташкьопрю е построен през 1860 г. като молитвен дом за мюсюлманите в квартал Мараша и първоначално има минаре. През 1928 г. сградата е повредена, а минарето напълно разрушено от Чирпанското земетресение. Храмът не е ремонтиран и през 1939 г. имотът му е продаден на частно лице със задължението сградата да бъде съборена и да се изгради нова сграда. Планираните дейности са осуетени от започналата Втора световна война и сградата е частично ремонтирана. През 1948 г. сградата е национализирана и е била използвана като склад. През 1980-те години в сградата се помещава хлебарница, в която се продават също закуски и сладкарски изделия, като входът за нея е бил между двата прозореца (гледащи към бул. „6-ти Септември“). След политическите промени през 1989 г. собствеността на сградата е възстановена, извършен е ремонт и тя започва да се използва като ресторант. През 2009 г. Пловдивското мюфтийство се опитва да получи сградата обратно, но съдът отхвърля молбата. Поради изселване на наследниците на имота извън България по-късно сградата е обявена за продан. През 2017 г. сградата е продадена на Областното мюфтийство на гр. Пловдив, след време се осъществява частична реставрация на джамията и на 10 март 2024 г., повреме на свещения мюсюлмански празник Рамазан, официално отворя врати за молитви. Галерия Източници
Taschkjoprju-Moschee

Die Taschkjoprju-Moschee (bulgarisch Ташкьопрю джамия Taschkjoprju Dschamija, türkisch Taşköprü Camii ‚Moschee der Steinbrücke‘) ist ein Gebäude der osmanischen Bauepoche in der bulgarischen Stadt Plowdiw, türkisch Filibe. Das Gebäude ist etwa 25 m lang, 15 m breit und hat eine Kuppel. Die Taschkjoprju-Moschee wurde im 16. Jahrhundert im Westen der Stadt errichtet, um der Einwanderung von Türken in das Stadtzentrum gerecht zu werden. Im Jahre 1928 zerstörte ein Erdbeben der Stärke 6,8 das einzige Minarett. Zur Finanzierung von dessen Wiedererrichtung wurde ein Teil des Grundstücks verkauft, was jedoch nicht ausreichte, sodass die Moschee bis 1944 geschlossen blieb. Nach Gründung der kommunistischen Volksrepublik Bulgarien wurde das Gebäude 1946 beschlagnahmt. Im Zuge der Rückgabe konfiszierter Eigentümer ab 1989 reichten auch das Chefmuftiat Bulgariens und das Muftiat von Plowdiw Klage ein, jedoch wurde die Moschee an zwei bulgarische Investoren verkauft, die das Gebäude ab den 1990er Jahren als „italienisches Restaurant“ und „griechische Taverne“ nutzten. Von Seiten des Muftiats konnte lediglich ein Auszug der Bar vom Inneren auf das Moscheegelände erreicht werden, für die Übergabe des Gebäudes verlangen die neuen Eigentümer etwa 600.000 Euro. Derzeit wird die Moschee als Möbelhaus genutzt. Am 19. Februar 2016 brannten die Taschkjopru-Moschee und das nebenanstehende jüdische Orta-Mesar-Hamam aus; die Brandursache ist unbekannt. Weblinks Filibe’deki tarihi Taşköprü Camii, uzun süredir taverna, meyhane ve lokanta olarak kullanılıyor. Kırcaali Haber, abgerufen am 18. April 2013. Tarihi Türk eseri kullanılamaz hâle geldi. Yeni Asya, 20. Februar 2016, abgerufen im Juni 2016. Einzelnachweise
Мечеть Ташкёпрю

Мечеть Ташкёпрю (болг. Ташкьопрю джамия, тур. Taşköprü Camii) — построенная в XVI веке мечеть, расположенная в болгарском городе Пловдив. История Мечеть Ташкёпрю построена в 1860 году как молитвенный дом для мусульман в районе Мараша и первоначально имела минарет. В 1928 году в результате Чирпанского землетрясения здание было повреждено, а минарет полностью разрушен. В 1939 году мечеть не реконструировалась. Её имущество было продано частному лицу с обязательством снести здание и построить новое. Запланированные мероприятия были сорваны из-за начала Второй мировой войны. С установлением в 1948 году в Болгарии коммунистического режима мечеть была национализирована и использовалась как склад. В 1980-х годах в здании располагалась пекарня, где также продавались закуски и выпечка, а вход в неё находился между двумя окнами. После революции 1989 года использовалась как частный ресторан. В 2009 году муфтият города Пловдив пытался вернуть здание, но суд отклонил его ходатайство. В дальнейшем здание было выставлено на продажу. В 2016 году здание подверглось поджогу. В 2024 году здание перешло в собственность Пловдивского муфтията, который начал его реставрацию. В феврале 2025 года, незадолго до священного для мусульман праздника Рамадан, мечеть официально откроет свои двери для молитв. См. также Ислам в Болгарии Галерея Примечания
Частно училище „Увекинд“

Частно средно училище „Увекинд“ е частна образователна институция, която предлага обучение, обхващащо възрастите от детската градина до гимназиалните класове. Структура Училището е основано през 1997 година, лицензирано е от МОН за всички образователни степени, от IBO за две програми, които обхващат класовете от 6 до 12 и е кандидат училище за третата програма, чиито принципи и практики се прилагат в началното училище и 5 клас. Училището е единственото в България, което работи както по националните програми, така и по международни, във всички степени – от началното училище до гимназията. В Увекинд учат повече от 480 деца, за които работи екип от над 95 преподаватели. В политиката на училището чуждоезиковото обучение се осмисля не само в комуникативен план, а и като инструмент за придобиване на познания във всички области. Цел на чуждоезиковото обучение в Увекинд е получаването на диплома/сертификат най-малко за един от двата основни езика, които се изучават – немски и английски език. За сертифицирането на учениците в гимназиалните класове се работи съвместно с Гьоте Институт и Cambridge English Language Assessment. Така се постигат добри резултати с цел получаване на Fit in Deutsch 1 за ниво А1, Fit in Deutsch 2 за ниво А2, Zertifikat für Jugendliche за ниво В1, Goethe-Zertifikat B2, Goethe-Zertifikat C1 в немска и английска гимназия „Увекинд“ От 2011 година, „Увекинд“ е едно от малкото училища в България, лицензирано да преподава по международните програми на International Baccalaureate Organization . По този начин учениците в немска и английска гимназия „Увекинд“ получават шанса за езиково сертифициране по немски и английски език, което е международно признато. Въз основа на успеха от матурите след 7 клас през 2015, „Увекинд“ е класирано на 17 място в класацията на училищата в град София. Освен с гимназиално, основно и начално училище, „Увекинд“ разполага и със собствена частна детска градина. Водещо при отглеждането и възпитанието на малките деца в градината е не само ранното чуждоезиково обучение, а и интердисциплинарната работа. През 2018 гимназията се мести от Калиакра на Руски Паметник, близо до болница Пиргов. История 1997 г. – основаване на училището. 2011 г. – първият гимназиален клас. 2011 г. – единственото училище в България, което предлага две IB програми – Middle Years Programme(MYP) и Diploma Programme (DP). 2014 г. – отваряне на трета сграда в София, ул. Калиакра №5. 2015 г. – в началното училище се стартира подготовка по програмата на IPC. 2018 г. – гимназията се мести от Калиакра на Руски Паметник, близо до болница Пирогов. Адрес „Увекинд“ се намира на няколко локации в София. Частна детска градина „Увекинд“ – гр. София, кв. Бояна, ул. Деян Гьоргов 4; Частно начално и основно училище „Увекинд“ – гр. София, кв. Княжево, ул. Войводина могила 136; Частна гимназия „Увекинд“ – гр. София, ул. Владайска 48; Източници
Церковь Сорока Мучеников (Велико-Тырново)

Церковь Сорока Мучеников (болг. църква «Св. Четиридесет мъченици») — средневековая православная церковь, построенная в 1230 году в Велико-Тырнове — столице Второго Болгарского царства. История Церковь была построена по приказу Ивана Асеня II в честь победы при Клокотнице над эпирским деспотом Феодором Дукой 22 марта 1230 года. Свою победу царь отнёс заступничеству Сорока Севастийских мучеников во честь которых и была названа новая церковь. Во время правления Ивана Асеня II это была главная церковь Великой Лавры в Велико-Тырново, устроенной в крепости Царевец на левом берегу реки Янтры. В этой церкви первоначально был похоронен Святой Савва, сербский святой, скончавшийся во время посещения Велико-Тырново 14 января 1235 или 1236 года. Однако вскоре (6 мая 1237 года) его мощи были перенесены в Сербию. В первые годы османского правления здание продолжало быть христианской церковью примерно до начала XVIII века. Однако затем здание всё же было переделано в мечеть. В результате были уничтожены практически все фрески. Несколько изображений сохранились только на северо-западной стене притвора. Именно в этом здании 22 сентября 1908 года болгарским князем Фердинандом была объявлена полная независимость Болгарии от Османской империи. Архитектура и убранство Здание представляет собой длинную шестиколонную трёхнефную базилику с тремя полукруглыми апсидами на востоке и узким притвором на западе. Впоследствии к западной стороне церкви было пристроено другое здание. На колоннах внутри церкви сохранены записи о некоторых важнейших событиях в истории государства. Одна из колонн изготовлена при строительстве церкви и содержит запись о деяниях царя Ивана Асена II, две другие были перенесены из Плиска. Захоронения в церкви Церковь долго время использовалась как царская усыпальница. Здесь были погребены цари Калоян, Иван Асень II, Михаил Шишман, царицы Анна Мария и Ирина, а также многие члены царской семьи и представители болгарской аристократии. Сюда также были привезены саркофаги с землёй с мест погребения хана Кубрата (Малое Перещепино), хана Аспаруха и царя Ивайло. Литература Архитектурното наследство на България. София, издательство «Техника», 1988. Ссылки Сайт церкви
Црква Светих Четрдесет мученика у Трнову

Црква Светих Четрдесет мученика (буг. Свети Четиридесет мъченици) је средњовековна бугарска црква која се налази у подножју тврђаве Царевец у Трнову, Бугарска. Храм је споменик културе од изузетног значаја бугарске историје. Историја Сматра се да на овом месту налазио се цркве Рођења Пресвете Богородице подигнута у 9. веку. За време владавине цара Јована Асена II је обновљена и посвећена Светим Четрдесет мученика Севастијских у част велике победе у бици код Клокотнице 9. марта 1230. године (дан Светих Четрдесет мученика Севастијских), над солунским царем Теодором Анђелом. Након што је преминуо у Трнову, у цркви је сахрањен свети Сава, који је касније пренет у манастир Милешеву, а данас се на месту његовог гроба налази спомен-плоча. У 13. веку-14. веку црква Светих Четрдесет мученика је постала једна од најлепших цркава манастира „Велика лавра“. У Цркви Светих Четрдесет мученика налазе се Омуртагов натпис, Асенов натпис и царински натпис из тврђаве Родосто, за време владавине кана Крума. У овај цркви су сахрањени следећи бугарски цареви: Калојан, Јован Асен II, Михајло III Шишман (овде није сахрањен, а кости је пренео Божидар Димитров), царице Ана Марија Мађарска и Ирина Комнина. У цркви се налази гробље за бојара Басара, претка династије Басарабе, као и Јелену, која је вероватно ћерка Стефана Немање и сестра првих рашких владара. 22. септембра 1908. године у истој цркви кнез Фердинанд I проглашава независности Бугарске, током босанске кризе. Спољашње везе Званична страница цркве „Светих Четрдесет мученика“
Церква Сорока Великомучеників (Велико-Тирново)

Церква Сорока Великомучеників (болг. църква «Св. Четиридесет мъченици») — середньовічна православна церква, зведена 1230 року в місті Велико-Тирново, на той час столиці Другого Болгарського царства. Архітектура й убранство Будівля є довгою шестиколонною тринефною базилікою з трьома напівкруглими апсидами на сході й вузьким притвором на заході. У подальшому до західного боку церкви було прибудовано іншу будівлю. На колонах всередині церкви збережені записи про деякі найважливіші події в історії держави. Одна з колон виготовлена під час будівництва церкви й містить запис про діяння царя Івана Асеня II, дві інші були перенесені з Плиски. Історія Друге Болгарське царство Церква була збудована за наказом Івана Асеня II на честь перемоги при Клокотниці над епірським деспотом Феодором Дукою 22 березня 1230 року. Свою перемогу цар приписав заступництву Сорока Севастійських мучеників, на честь яких і було названо нову церкву. За часів правління Івана Асеня II це була головна церква Великої Лаври у Велико-Тирново, яку було облаштовано у фортеці Царевець на лівому березі річки Янтра. У цій церкві первинно був похований святий Сава, сербський святий, який помер під час відвідання Велико-Тирново 14 січня 1235 або 1236 року. Однак невдовзі (6 травня 1237 року) його мощі були перенесені до Сербії. Османське правління У перші роки османського правління будівля продовжувала бути християнською церквою приблизно до початку XVIII століття. Однак потім будівля все ж була перероблена на мечеть. В результаті були знищені практично всі фрески. Кілька зображень збереглись тільки на північно-західній стіні притвору. Звільнена Болгарія Саме в цій будівлі 22 вересня 1908 року болгарським князем Фердинандом була проголошена повна незалежність Болгарії від Османської імперії. Поховання у церкві Церква тривалий час використовувалась як царська усипальниця. Тут були поховані царі Калоян, Іван Асень II, Михайло Шишман, цариці Анна Марія та Ірина, а також багато членів царської родини та представники болгарської аристократії. Сюди також були привезені саркофаги з землею з місць поховання хана Кубрата (Мале Перещепине), хана Аспаруха й царя Івайла. Література Архитектурното наследство на България. Софія, видавництво «Техника», 1988. Посилання Офіційна сторінка [Архівовано 6 травня 2021 у Wayback Machine.]
Аспарухов мост

Аспаруховият мост е пътен мост във Варна, Североизточна България. Той е част от магистрала „Черно море“ и Европейски път E87. Свързва кварталите Аспарухово и Галата с централната част на града. Представлява единствената сухопътна връзка през плавателния канал Варна – Девня, свързващ Белославското и Варненското езеро с Черно море. Аспаруховият мост е вторият с най-голям отвор в България от 160 m след моста Нова Европа (Дунав мост 2) между Видин и Калафат, който има няколко отвора от 180 m. История Преди Аспаруховият мост да бъде построен, транспортът между Варна и Бургас е по-затруднен. Каналът между езерото и морето е преодоляван посредством подвижен метален мост, вдигащ се при преминаване на кораби. Това изключително е забавяло стопанските и туристическите връзки между Северна и Южна България. Пуснат е предсрочно в експлоатация на 8 септември 1976 година, като е открит от председателя на Държавния съвет Тодор Живков. Направено е освещаване от варненския митрополит Кирил на 7 април 2013 г. Мостът има и печална слава, носеща се от множеството самоубийства извършвани там. Очаква се в бъдеще построяване на втори мост, който да облекчи центъра на Варна от движението към и от близките курорти, като сред възможностите е да бъде включен в магистрала „Черно море“. Характеристики Мостът е проектиран за стандартните натоварвания – Н-300 и НК-800, вятър и температурни разлики, при което провисването на средния отвор е около 0,3 m. Средната част е стоманена непрекъсната греда с 3 отвора (80 + 160 + 80 m), с максимална височина 52 m, проектирана от Димитър Димитров, а подходите към нея са от стоманобетонни прости греди. Под него минават кораби, за да достигнат пристанище Варна Запад. Освен на земетресение от 7-а степен по скалата на Рихтер, Аспаруховият мост е проектиран да издържи на ураганен вятър със скорост 180 km/h и температурна разлика от -40° до +40°C. От Аспаруховия мост може да се скача с бънджи. За целта е пригодена конзола в най-високата му част. Все повече хора се решават да опитат това екстремно изживяване. Опасност от срутване През 2022 г. Добрин Денев предупреждава за опасност от срутване на моста. Опасността е следствие от проблеми по време на строежа и протичащата през 2022 г. реализация на проекта за удълбочаване на каналите на Варненското езеро. Галерия Източници Град Варна – Аспарухов мост // varna.info.bg. Архивиран от оригинала на 29 октомври 2012. Посетен на 1 август 2006. Варна си съперничи с Белослав за магистрала „Черно море“ // dnevnik.bg. Архивиран от оригинала на 27 септември 2007. Посетен на 12 юни 2007.
Asparuhov Bridge

The Asparuhov most (Bulgarian: Аспарухов мост) or Asparuhov Bridge is a bridge in Varna on the Black Sea coast of Bulgaria. It connects the Asparuhovo district to the rest of the city over the canals between the Black Sea and Lake Varna. The bridge is 2.05 km in length and 50 m in height, weighing 3,200 tons. It has 38 pairs of supports, each one capable of carrying 2,400 tons. The bridge experiences significant traffic, with 10,000 vehicles crossing it every day. The bridge's construction began in 1973 when the need for a larger canal to link Lake Varna and the sea became necessary. The initial launch date was set for 30 September 1976, but construction was ahead of schedule and finished on 8 September, when the bridge was opened in a ceremony by Todor Zhivkov. Meanwhile, the new canal that the bridge crosses began operation on 1 September, with the first ship going through on 4 September of the same year. After 20 years of neglect, reconstruction work began in 1996 with a planned completion in October 1998, but the installation was not reopened until 17 September 1999, long overdue from the initial plans of a 16-month reconstruction. Today, the Asparuhov Most is not only an important transport installation, but also a place where extreme sports fans meet, as the bridge is a favourable location for bungee jumping. The bridge is also unfortunately a suicide bridge, with many deaths occurring over the past decades. In September 2015, the municipality of Varna announced plans to fully renovate the bridge and add cycle tracks. Nothing happened until 2025, but a speed limit of 50 kmph and a weight limit of 12 tons was introduced because of the bad condition of the load-bearing structures. References Asparuhov Bridge at Structurae Varna.info.bg. Asparuhov most. Panorama photo of Asparuhov most bridge at night
Ponte di Asparuhov

Il Ponte di Asparuhov (in bulgaro Аспарухов мост?, traslitterato Asparuhov most) è un ponte nella città di Varna, in Bulgaria, che collega i quartieri di Asparuhovo e di Galata con il resto della città, passando sul canale di collegamento tra il Lago di Varna e il Mar Nero. Il ponte è anche parte della strada europea E87. Il ponte è lungo 2,05 km, alto 50 m e pesa 3.200 t. È sorretto da 38 paia di piloni, e sopporta un intenso traffico di circa 10.000 veicoli al giorno. Storia La costruzione del ponte di Asparuhov iniziò nel 1973, quando l'accresciuta attività economica rese necessario un allargamento del canale tra il lago varnese e il Mar Nero. I lavori terminarono l'8 settembre 1976, in anticipo di quasi un mese sulla tabella di marcia, e la cerimonia inaugurale venne officiata dal presidente socialista Todor Živkov. Il canale divenne operativo il 1º settembre dello stesso anno, con la prima nave in transito il 4 settembre. Dopo 20 anni di incuria, senza lavori di mantenimento, i lavori di ricostruzione iniziarono nel 1996, terminando solo nell'ottobre del 1998, e la riapertura ufficiale avvenne il 17 settembre 1999. Nel 2015, il comune di Varna ha annunciato piani per il rinnovo totale del ponte e l'aggiunta di piste ciclabili. È inoltre in discussione la costruzione di un secondo ponte, parte della futura autostrada "Mar Nero", per alleviare l'attuale traffico sul ponte di Asparuhov. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Ponte di Asparuhov Collegamenti esterni (EN) Ponte di Asparuhov, su Structurae.
Most Asparucha

Most Asparucha (bułg. Аспарухов мост) – most w Warnie, w Bułgarii, łączący południowy brzeg miasta oraz jej dzielnice Asparuchowo i Galatę, rozdzielone przez Kanał Warna-Dewnja przy ujściu Jeziora Warneńskiego do Morza Czarnego. Nazwa mostu i dzielnicy pochodzi od protobułgarskiego chana Asparucha z VII w. n.e. Historia Najstarszy most w tym miejscu zbudowano w połowie XVIII wieku, był to most łukowy o nazwie tur. Taş köprü (pl. Kamienny most). Jego widok zachował się na rycinach Feliksa Kanica. Nazwa, widniejąca na moście w pisowni arabskiej, wskazywała, że został on zbudowany na miejscu jeszcze starszego drewnianego mostu. Budowa mostu, rozpoczęta w 1973 roku, miała zakończyć się 30 września 1976 roku, jednak most oddano do ruchu przed terminem, już 1 września. Uroczyste otwarcie przez ówczesnego przywódcę Ludowej Republiki Bułgarii Todora Żiwkowa nastąpiło 8 września, w dzień święta narodowego ustalonego na pamiątkę dnia referendum z 1946 roku, obalającego monarchię. Konstrukcja Most składa się z wielu, opartych na 38 parach podpór, żelbetowych przęseł, z których najdłuższe mierzy 160 metrów długości. Do czasu wybudowania w 2013 Mostu Nowej Europy, mającego cztery przęsła o długości 180 m, był to najdłuższy tego typu element konstrukcyjny w Bułgarii. Maksymalna wysokość obiektu nad poziomem jeziora to 50 metrów. Obiekt mierzy 21 metrów szerokości, waży 3200 ton, a jego długość całkowita wynosi 2050 metrów. Projektantami byli Dimityr Dimitrow (1923–2009) i Petyr Stajkow. W latach 1996–1999 przeprowadzono kapitalny remont mostu. Obiekt został zaprojektowany tak, aby wytrzymać trzęsienie ziemi o sile 7 stopni w skali Richtera, huragan do prędkości wiatru 180 km/godz. i temperatury w zakresie od -40 °C do +40 °C. Znaczenie Obiekt ten jest ważnym odcinkiem komunikacyjnym, przez który codziennie przejeżdża blisko 10 000 pojazdów. Przez most przebiega europejska trasa E87 Odessa – Antalya, na nim zaczyna się też autostrada „Morze Czarne”, mająca być częścią planowanego paneuropejskiego korytarza transportowego nr 8 Durrës – Warna. Ciekawostki Obiekt jest także ważnym miejscem spotkań fanów sportów ekstremalnych, którzy skaczą stąd na bungee. Most jest również najczęstszym miejscem skoków samobójców w kraju (80 przypadków rocznie). Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie panoramiczne Mostu Asparucha nocą. dichev.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2013-06-03)].