NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ewksinograd

Ewksinograd (bg. Евксиноград) – dawna rezydencja monarsza i zespół pałacowo‑parkowy położony nad Morzem Czarnym w Bułgarii, w pobliżu Warny. Kompleks, którego początki sięgają końca XIX wieku, obejmuje pałac w stylu inspirowanym architekturą francuską, rozległy park krajobrazowy, winiarnię oraz zaplecze rekreacyjne. Etymologia nazwy Nazwa rezydencji wywodzi się z greckiego wyrażenia euxeinos pontos, oznaczającego „gościnne morze” – było to dawne określenie Morza Czarnego. Usytuowanie zespołu bezpośrednio nad jego brzegiem znalazło odzwierciedlenie w przyjętej nazwie. Historia Historia Ewksinogradu sięga końca XIX wieku. Budowę pałacu rozpoczęto w 1882 roku na terenie, na którym wcześniej znajdowały się niewielkie klasztory. Rezydencja została pomyślana jako letnia siedziba władcy i zaprojektowana tak, by przypominać ówczesne pałace francuskie, z reprezentacyjną fasadą oraz bogato zdobionymi wnętrzami. Architektami pałacu byli Viktor Rumpelmayer, Hermann Mayer i Nikoła Łazarow. W 1888 roku książę Ferdynand sprowadził francuskich architektów krajobrazu w celu zaprojektowania rozległego parku wokół pałacu. W efekcie powstał zespół parkowy o powierzchni około 80 ha, który przekształcił dotychczasowe jałowe, kamieniste tereny w starannie zaaranżowane założenie ogrodowe. W tym celu nawieziono żyzną glebę, głównie z doliny rzeki Kamczija. Istotnym elementem projektu było wprowadzenie rzadkich gatunków drzew, m.in. dębu czarnego i cedru atlantyckiego, które stały się unikatowymi okazami na Półwyspie Bałkańskim. Na północny wschód od pałacu wzniesiono szklarnie przeznaczone do zimowania palm oraz produkcji kwiatów. W obiektach tych oraz w arboretum uprawia się ponad 500 gatunków roślin kwiatowych i około 200 gatunków sadzonek. Architektura Główny budynek pałacowy utrzymany jest w stylistyce nawiązującej do XIX‑wiecznych rezydencji francuskiej arystokracji, łącząc reprezentacyjne elewacje z ornamentalnymi wnętrzami. Otaczające go ogrody obejmują układ alejek spacerowych, trawniki oraz kompozycje roślinne zaplanowane przez sprowadzonych architektów krajobrazu. Częścią zespołu jest prywatny odcinek plaży nad Morzem Czarnym, stanowiący ogrodzoną część linii brzegowej. Jest to rozwiązanie wyjątkowe w świetle bułgarskiego prawa, zgodnie z którym plaże mają charakter publiczny. Wśród elementów dekoracyjnych ogrodu znajduje się zegar słoneczny podarowany przez królową Wiktorię. Pełni on zarówno funkcję użytkową, jak i ozdobną, stanowiąc jedną z rozpoznawalnych atrakcji parku. W 1891 roku, jako część kompleksu pałacowego, wzniesiono winiarnię będącą kontynuacją tradycji dawnej klasztornej piwnicy winnej działającej wcześniej na tym terenie. Inicjatywa budowy należała do księcia Ferdynanda, natomiast projekt opracował architekt niemiecki. Obiekt utrzymano w stylu charakterystycznym dla bułgarskiego odrodzenia narodowego. Obiekt współcześnie Współcześnie pałac jest obiektem rządowym, który jest także udostępniany turystom. Do dyspozycji gości znajdują się zaplecze gastronomiczne, w tym restauracja oraz wydzielone miejsce do grillowania. Na terenie rezydencji dostępne są również obiekty i urządzenia sportowe. Przypisy
Евксиноград

Евксиноград — летняя резиденция болгарской царской семьи на берегу Чёрного моря, в 8 км от Варны. В настоящее время используется для проведения официальных президентских и правительственных приёмов. История История Евксинограда начинается в 1882 года, когда князь Александр Баттенберг получил в дар от православных иерархов земли, на которых прежде располагались монастыри свв. Димитрия и Константина. Будучи внуком Луи-Филиппа Орлеанского, его преемник Фердинанд задумал воссоздать на черноморском взморье разрушенную во время осады Парижа прусской армией (1870) резиденцию Орлеанского дома в Сен-Клу. Он выписал из Парижа уцелевшие фрагменты знаменитого дворца Филиппа Орлеанского и поручил венскому архитектору Виктору Румпельмахеру встроить их в стены своего дворца. Первоначально царское поместье называлось Сандрово, от уменьшительного имени Александра Баттенберга — Сандро. Супруга Фердинанда, Мария Луиза Бурбон-Пармская, настояла на том, чтобы резиденция была переименована в Евксиноград (от древнего названия Чёрного моря — Понт Эвксинский). Дворец венценосной четы был наполнен подарками иноземных властителей: солнечные часы преподнесла королева Виктория, огромную люстру — испанские Бурбоны. В саду, к созданию которого приложил руку садовник Эдуар Андре, высажено около 310 видов растений, выписанных Фердинандом со всех концов света. Панораму оживляют статуи на сюжеты античной мифологии. Частные покои королевской фамилии расположены на втором этаже, выше — служебные помещения, на первом этаже — комнаты для аудиенций, концертов и столовая. В подвальных этажах устроены винные погреба, на небольшом отдалении — корпуса конюшен. См. также Массандровский дворец — сходный по архитектуре, назначению и времени создания проект в Российской империи. Приморский парк — парк к югу от Евксинограда. Фестиваль Operosa Примечания Ссылки
Евксиноград

Палац «Евксиноград» (болг. Дворецът „Евксиноград“) розташований на північ від Приморського парку міста Варна. Побудований як літня резиденція князя Олександра I Батенберга. Спершу резиденція називалась «Сандрово» (по зменшувальному йменні князя на італійській мові — Sandro), але пізніше в 1893 році княгиня Марія Луїза Бурбон-Пармська перейменувала дану споруду в Евксиноград — перша частина назви якої походить від грецької назви Чорного моря Ευξένος πόντος. Історія і будівля Палац був побудований на землі, яку князь Олександр отримав як подарунок від грецького єпископа у Варні 16 березня 1882 року. До цього по сусідству був невеличкий монастир «Св. Дмитрія та Св. Констянтина», які згодом за часів князя Фердинанда були відновлені і перетворені в малу резиденцію, яку назвали «Тунела». Парк Одним із найкрасивіших місць Евксинограду є його парк. Він займає понад 550 гектарів із загальної площі в 800 гектарів. Спершу плануванням парку займався відомий французький дендролог Едуард Андре. Згодом над парком працювали й інші архітектори та садові дизайнери. перший декоративний матеріал поставлявся з Марселя в період з 1880—1912 рік, понад 50 000 одиниць дерев і рослин з більш ніж 310 видів. Це й були перші насадження. Найбільш голі і кам'янисті місця на схилах було удобренно родючими ґрунтами, взятими з річки Камчія. В цей час парк засаджувався вічнозеленими видами хвойних, ялівцевих та листяних дерев і чагарників. Найінтенсивніші засадження спостерігались в 1900—1911 роках. В цей час створено декоративний розсадник для вирощування саджанців. Найпершими в парку були засаджені ялини, кедри, кипариси та лібоцедруси (близько теплиць палацу і парку). Після цього були засадженні троянди, рододендрони та азалії. Галерея Примітки Література Стивън Констант: „Фердинанд Лисицата“. София 1992 Посилання "Евксиноград" [Архівовано 6 липня 2011 у Wayback Machine.] на сайті journey.bg.(болг.) Історія палацу Евксиноград [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] на сайті varna-bg.com. (болг.)
МБАЛ Исперих

МБАЛ Исперих е болница в Исперих, разположена на ул. „Ахинора“ № 39. Създадена е през 1942 г. Неин пръв главен лекар е д-р Стефан Джанков. Структурата на болницата в Исперих е съставена от три основни блока: консултативно-диагностичен, стационарен и административно-стопански. Тя е собственост на община Исперих. Към 2020 г. общият брой легла на отделенията ѝ е 110. От февруари 2021 г. управител на болницата е д-р Иван Гайдаров. Източници Външни препратки Официален сайт Официална страница във Facebook
Народно читалище „Съзнание – 1891“ (Исперих)

Народно читалище „Съзнание – 1891“ е читалище в град Исперих, община Исперих, област Разград. Разположено на адрес: ул. „Васил Левски“ № 71. То е действащо читалище, регистрирано под номер 1792 в Министерството на културата на Република България. Открито е през 1891 г. Към 2023 г. председател на читалищното настоятелство е Росица Цветанова Митева, а секретар – Искра Цанкова Иванова. Към читалището функционират различни групи и състави, сред тях са Детска вокално-театрална група „Усмивки“ с музикален ръководител Красимира Иванова и Любителски театър „Борис Илиев“. Източници Външни препратки Официален сайт Страница на читалището във Facebook
Автогара Исперих

Автогара Исперих е автогара в град Исперих, разположена на адрес ул. „Христо Ясенов“ № 2. От 1992 г. автогарата е собственост на „Автотранспорт“ ООД, с управител Банко Георгиев Димитров. Работното ѝ време от понеделник до петък е от 05:45 до 17:45 часа, а в събота и неделя от 09:00 до 10:00 и от 13:00 до 14:00 часа (към ноември 2025 г.). От автогара Исперих се осъществяват както вътрешни (основно за Разград, Шумен, София, Варна и други градове в страната), така и международни автобусни линии. Има редовни курсове до Истанбул и други дестинации в Турция, обслужвани от превозвачи като „Юнион Ивкони“, „Метро Тур“, „Нишикли Тур“ и др. Източници Външни препратки Официален сайт
Градина „Кюлюците“

Градина „Кюлюците“ е парк в Центъра на София, България, част от „Зона Г-13“ в район Оборище. Носи името на историческия квартал „Кюлюците“. Паркът е с триъгълна форма затворен, между улиците „Бели Искър“, „Искър“ и „Христо Ковачев“. Изградена е 1929 година. През 1988 г. е обявена за индивидуален паметник на градинското и парковото изкуство. Източници
Народно читалище „Пробуда – 1929“ (Свещари)

Народно читалище „Пробуда – 1929“ е читалище в село Свещари, община Исперих, област Разград. Разположено на адрес: ул. „Демокрация“ № 40. То е действащо читалище, регистрирано под номер 2039 в Министерството на културата на Република България. Открито е през 1929 г. Към 2023 г. председател на читалищното настоятелство е Зюлфие Джеватова Мустафа, а секретар – Веселина Панова Борисова. История В началото на 1928 г. се полагат основите на читалищната дейност в село Свещари. Инициатори за създаването му са Атанас Комитов, Борис Яблански, Пенко Тънкашев, Светослав Батенбергски и Надежда Батенбергска. През същата година е създадена и първата театрална самодейна група. Към читалището се присъединява и Свещарският духов оркестър, който взима участие във всички негови мероприятия. Официално е открито през 1929 г. Източници Външни препратки Страница на читалището във Facebook
Ахинора (хижа)

Хижа „Ахинора“ е разположена на територията на историко-археологическия резерват „Сборяново“, на около 11 км западно от град Исперих, между селата Малък Поровец и Свещари. Намира се на 209 метра надморска височина. Има парно, водоснабдена и електрифицирана е, разполага със сателитна телевизия и високоскоростен безжичен интернет. История Хижата е построена през 70-те години на XX век. Носи името Ахинора, което се свързва с разказ на писателя Николай Райнов, където тя е описана като съпруга на хан Аспарух. Според една от легендите конницата на хан Аспарух е спряла по тези земи и ги припознала за свои. През 2013 г. Туристическо дружество „Димитровец“ подписва договор със семейство Невена и Петьо Петкови за отдаване на хижата под аренда за десетгодишен срок. През същата година хижата е изцяло ремонтирана. Източници Външни препратки Официален сайт Страница на хижата във Facebook
Св. св. Кирил и Методий (Красно село)

„Св. св. Кирил и Методий“ е българска православна църква в квартал „Красно село“ на столицата София. Местоположение Църквата е разположена на улица „Царица Елеонора“ № 6. История Строежът на църквата започва в 1921 година и завършва в 1923 година. Предприемач е Илия Ковачев. Осветена е на 21 септември 1923 гододина от митрополит Стефан Софийски. Изписана е в 1930 година от художниците братя Дечко Мандов и Радомир Мандов. Резбата е изработена от проф. Тодор Христов. В архитектурно отношение църквата е еднокорабна базилика. Дължината на храма е 20 m, ширината 10 m, а височината е също 10 m. Построена е с камък, бетон и тухли. Бележки
Печатница на Българска народна банка

„Печатница на Българска народна банка“ АД е българско търговско дружество, собственост на Българската народна банка с миноритарен дял на Министерството на финансите (4,3% към 2026). Печатницата е създадена с решение на Управителния съвет на Българската народна банка № 248 от 11 август 1994 г. През 1996 г. започва изработването на акцизни бандероли. Официално е открита на 26 февруари 1998 г. Неговата дейност се състои в проектирането и печатането на разменните банкноти в България, емисии на Българската народна банка, както и печатането на паспорти, шофьорски книжки, лични карти, визи, билети за обществен транспорт, лотарийни билети, дипломи и други видове ценни книжа. Източници
Затвор – Стара Загора

Затвор – Стара Загора е затвор в град Стара Загора, България. Създаден след Освобождението, той се установява в съвременната си сграда през 1931 година. След 1963 година е използван от тоталитарния комунистически режим за затваряне на политически затворници от цялата страна. Днес част от затвора е и обособено общежитие в чирпанското село Черна гора. Местното подразделение на Държавно предприятие „Фонд затворно дело“ експлоатира цехове за производство на мебели, тухли и дограма. Известни затворници Вера Бабунска (1920 – 1999), северномакедонска комунистическа деятелка Петър Бояджиев (р. 1941), общественик Никола Грозданов (1894 – 1976), генерал Иван Делев (1912 – ?), комунистически деец Никола Коларов (1902 – 1961), общественик Минчо Нейчев (1887 – 1956), комунистически деец Никола Павлов (1906 – 1980), комунистически деец Димитър Пенчев (р. 1937), политик Любомир Собаджиев (1944 – 2002), общественик Благой Топузлиев (1946 – 2010), общественик Боян Чинков (1899 – 1979), архитект Бележки
Интерком Груп

„Интерком Груп“ ООД е българско предприятие за търговия на едро с метали със седалище във Варна. Основано е през 1993 година от Павлин Николов, който и към 2026 година е негов мажоритарен собственик. Извън основната си дейност то контролира редица дъщерни предприятия в други сектори – транспорт, производство на метални профили и металообработване, недвижими имоти. Към 2019 година е второто по обем на продажбите предприятие за търговия на едро с метали и руди след „Геотехмин“. Към 2024 година групата има приходи от 299 милиона лева и нетна печалба от 627 хиляди лева. Бележки
Второ основно училище „Христо Смирненски“

Второ основно училище „Христо Смирненски“ е общинско основно училище в град Берковица, област Монтана, България. Учебното заведение осигурява обучение на ученици от I до VII клас съгласно изискванията на българската образователна система. История Училището е създадено през 1963 г. като част от развитието на основното образование в град Берковица. Първите си ученици посреща в сградата на Гимназия „Д-р Иван Панов“. През годините институцията преминава през различни етапи на разширяване и модернизация, обновяване на материалната база и въвеждане на съвременни образователни практики. Патрон на училището е българският поет и публицист Христо Смирненски (1898 – 1923). Обучение В училището се осъществява обучение в начален и прогимназиален етап: Начален етап (I – IV клас) Прогимназиален етап (V – VII клас) Освен задължителната подготовка училището организира извънкласни дейности, клубове по интереси, участия в състезания и олимпиади и проекти по национални и европейски програми. Материална база Второ ОУ „Христо Смирненски“ разполага с: учебни кабинети по общообразователни предмети; компютърен кабинет; библиотека; физкултурен салон; дворно пространство за спорт и отдих. Източници
Приматарова къща

Приматаровата къща или дом на Божана и Йордан Приматарови е архитектурна забележителност в град Варна, България, обявена за недвижима културна ценност. Местоположение Къщата е разположена на улица „Княз Дондуков“ № 20, на ъгъла с улица „Цар Калоян“ № 15. История Проектирана е в началото на 1922 година от видния архитект Стефан Венедикт Попов като едноетажна сграда за Димо Г. Демиров, родом от Балчик, търговец на колониални стоки във Варна. В края на същата година Демиров натрупва дългове и впоследствие фалира, след което имотът е закупен от варненското дружество „Братя Приматарови“, на търговците на зърно и дървен материал, Стефан, Иван и Юрдан Приматарови от Стражица, които решават да добавят втори етаж и завършват сградата през пролетта на 1923 година. В началото на 1929 година Стефан напуска компанията и основава отделна фирма в родния си град. Година след това Иван започва строеж на собствена сграда на улица „Шипка“ № 9, а дружеството прехвърля собствеността върху къщата на третия брат. Така къщата на „Княз Дондуков“ № 20 става дом на Юрдан Стоянов Приматаров и съпругата му, Божанка Димитрова Приматарова, по баща Вергова. Тя произхожда от семейство на македонски българи, бежанци от Костурско. Баща й е костурчанина Димитър Янков Вергов, запасен подполковник и син на Янко Вергов, просветен деец и председател на Костурската българска община в края на XIX век. Майка й, Калипсо Илиева Шотова, е дъщеря на загориченеца Илия Шотов, известен варненски предприемач и благодетел, и Теодора Шотова от костурското влашко село Клисура, обществена деятелка и дарителка. Описание Представлява масивна тухлена, изцяло жилищна, двуетажна сграда с подпокривно пространство и сутерен. Намира се на две улици, с акцент върху ъгъла със заоблен ризалит, около който са изведени двете фасади, украсени с декоративни елементи в стил необарок и късен сецесион. В 2026 година сградата е реставрирана. Бележки
Леге Артис

Издателство „Леге Артис“ е частно издателство в България, създадено през 1999 г. от Саня Табакова, дългогодишен издател, редактор и преводач. В превод латинският израз Lege artis означава „По законите на изкуството“, или по-просто – „Както трябва“. Издателство „Леге Артис“ е носител на наградата „Златен лъв“ за 2000 г. и на Националната награда „Христо Данов“ на Министерството на културата, Центъра на книгата и Община Пловдив за 2001 г. за дизайн. Член е на Асоциация „Българска книга“ от 2019 г. Участник на всички издания на Националния и Международния панаир на книгата, организирани от АБК и нееднократно присъства на Франкфуртския панаир на книгата. Издания Издателството е ориентирано към хуманитарните области на психология, психоанализа, философия, художествена и авто/биографична проза, но няма тясна срециализация. Издава българска и преводна литература. Издателство „Леге Артис“ издава книги от (за) големи европейски и американски автори като Макс Фриш, Карл Густав Юнг, Виктор Франкъл, Борис Виан, Жорж Перек, Ерик-Еманюел Шмит, Паскал Киняр, Ирен Немировски, Пиер Буржад, Даниел Пенак, Лейла Слимани, Жан-Пол Дюбоа, Силвен Тесон, Тимъти Финдли, Роберт Менасе, Жан-Франциска Крус-ван Делден, Адриаан ван Дис, Мари-Луиз фон Франц, Йоланде Якоби, Аниела Яфе, Ромен Гари, Андрей Макин, а също и на български автори като Неда Антонова, Мариана Найдова, Красимира Байчинска, Анатол Анчев, Момчил Николов, Владимир Илиев и др. Издателство приема известни автори за представяне на свои книги или пиеси, включително Ерик-Еманюел Шмит, Роберт Менасе, Ерел Шалит, Андрей Макин, Нанси Хюстън и др. За преводите на изданията ползва изявени преводачи като Зорница Китинска, Стефан Шаранков, Лилия Атанасова, Марина Бояджиева, Елисавета Кузманова, Красимир Кавалджиев, Райна Стефанова, проф. Ани Димова, Ангел Христов, Светла Лекарска, Катя Белопитова, Гергана Манолова, и др. Книгите на издателството са в няколко основни поредици: Автентично – авто/биографична/мемоарна литература Юнг и последователи – аналитична психология Безкрайна проза – съвременна художествена проза Безкрайна поезия – лирика Форум – книги за медицина, култура, религия и пр. Хубавите книжки – книги за и от деца Формат 24х16 – история на науката и обществото Източници Външни препратки Официален сайт на издателство „Леге Артис“
Регионален център за съвременни изкуства „Топлоцентрала“

Регионален център за съвременни изкуства „Топлоцентрала“ (накратко просто „Топлоцентрала“) е интердисциплинарно културно средище, което се намира в реновираната сграда на бившата отоплителна централа на НДК в София. Центърът е разположен в края на Южния парк, на ул. „Емил Берсински“ 5 и разполага с ред пространства за театър, концерти, танц, пърформанси от всякакъв характер, работилници, конференции. През 2017 – 2018 г. се провежда открит архитектурен конкурс за преустройството на запуснатата сграда и от 61 приети предложения печели това на арх. Мариана Сърбова и Антон Колев. Конструкцията е на проф. д-р инж. Тодор Бараков. Постройката се реконструира от юни 2020 г. докъм края на 2021 г., когато през ноември центърът започва дейността си с две български премиери – „Бартълби“ по Хърман Мелвил на Марий Росен и „Хитът на сезона“ на Здрава Каменова. Директор на „Топлоцентрала“ от самото ѝ откриване е режисьорът от независимата сцена Веселин Димов. Зала 1 на „Топлоцентрала“ е с площ 360 m2 (и може да помести 245 седящи зрители или до 700 правостоящи); Зала 2, наричана още „Черната кутия“ или „Камерната зала“, е с площ 154 m2 (побира 72 седящи или до 300 правостоящи); Зала 3, известна като „Галерия Куб“, е посветена на изложби и събития. Зала 4 е студио за репетиции, четения, игри, медитация, дебати; има още сцена бар, и тераса бар, в които също вървят спектакли, представяния, срещи. Пред „Топлоцентрала“ е разположена открита сцена с капацитет до 80 седящи места за концерти, коктейли, цирк и други. Източници
Средно училище „Христо Ботев“ (Айтос)

Средно училище „Христо Ботев“ е средно училище в град Айтос, община Айтос, област Бургас. Създадено е през 1868 г. То е с общинско финансиране. Разположено е на ул. „Станционна“ № 11. Към учебната 2022 / 2023 г. в него се обучават 937 ученици в 41 паралелки от I до XII клас, учителите и педагогическия състав са общо 77 души, а директор на училището е Пенка Кирязова. История То е наследник на създаденото на 14 май 1868 г. училище в Айтос от българския възрожденец Господин Димов Бъчеваров. Първоначално то се нарича Трето основно училище, а първите му учебни предмети са били бащин език, численица и свещена история. През 1926 г. училището приема името на българския революционер Христо Ботев. Източници Външни препратки Официален сайт Страница на училището във Facebook Страница на училището в Instagram
Средно училище „Никола Вапцаров“ (Айтос)

Средно училище „Никола Вапцаров“ е средно училище в град Айтос, община Айтос, област Бургас. Създадено е през 1983 г. От 2019 до 2025 г. директор на училището е Ирина Вътева. История Създадено е през 1983 г. като Единно средно политехническо училище „Никола Й. Вапцаров“. Като форма на обучение са въведени учебно-професионалните комплекси по електроника и машиностроене. Източници Външни препратки Официален сайт Страница на училището във Facebook
Професионална гимназия по селско стопанство „Златна нива“

Професионалната гимназия по селско стопанство „Златна нива“ (с абревиатура: ПГСС „Златна нива“) е професионална гимназия в град Айтос, България. Създадена е 1910 г. Училището подготвя квалифицирани кадри за секторите на земеделието, селския туризъм и икономиката. През 2023 г. в него се обучават 254 ученици. Към 2026 г. директор на училището е Тошка Петкова Русева. История Училището е създадено през 1910 г. като Нисше земеделско училище. През 1921 г. то е преустроено, като продължава да развива аграрното образование в региона. През десетилетията училището сменя статута си няколко пъти в съответствие с нуждите на селското стопанство и образователната система. През 2002 г. то се преобразува в Професионална гимназия по селско стопанство „Златна нива“. От 1 август 2016 г. гимназията преминава от държавно финансиране (към Министерство на земеделието) към общинско финансиране, ставайки общинско училище. Източници Външни препратки Официален сайт Страница на училището във Facebook
Градски стадион (Велики Преслав)

Градският стадион е основното спортно съоръжение във Велики Преслав, използвано предимно за футболни срещи и лекоатлетически занимания. Съоръжението е част от по-голям комплекс „Стадиона“, който включва не само основния футболен терен (с размери 110/80 м), но и специализирана зала за вдигане на тежести (70 кв. м) със съблекални и бани, както и лекоатлетическа писта (с размери 400/5 м) със сектори за хвърляне копие и за тласкане гюле. Разположен е на адрес: ул. „Хан Омуртаг“ № 32. Той се използва от ФК „Преслав“. През 2019 г. съоръжението претърпява освежаване чрез доброволческа инициатива на местната общност, насочена към подобряване на облика и поддръжката му. Източници Външни препратки Страница на стадиона във Facebook