NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di Bojana

La chiesa di Bojana (in bulgaro Боянска църква, traslitterato come Bojanska cărkva) è una chiesa medievale appartenente alla Chiesa ortodossa bulgara; l'edificio si trova a Boyana, un quartiere della capitale bulgara Sofia. L'ala est di questa costruzione a due piani venne eretta originariamente alla fine del X o agli inizi dell'XI secolo, mentre la parte centrale venne aggiunta nel XIII secolo durante il Secondo impero bulgaro. La chiesa venne poi completata a metà del XIX secolo con un'ulteriore espansione verso ovest. Storia La chiesa deve la sua fama ai notevoli affreschi che contiene, dipinti a partire dal 1259. Essi costituiscono un vero e proprio secondo strato sopra i dipinti dei secoli precedenti e rappresentano uno degli esempi più completi e meglio conservati dell'arte medievale dell'Europa orientale. Sui muri della chiesa sono dipinte un totale di 89 scene, con 240 figure umane. L'autore di questi capolavori è sconosciuto, ma probabilmente appartiene alla scuola di Veliko Tărnovo. La caratteristica più sorprendente di quest'opera è la vivacità espressiva. I personaggi storici mostrano lineamenti ben individualizzati e l'iconografia bizantina fortemente formalizzata delle scene bibliche è arricchita da numerosi dettagli riferiti agli usi, costumi e folclore della religione. Nel nartece si trovano 18 scene che rappresentano la vita di San Nicola. Qui l'autore dipinse alcuni aspetti caratteristici dello stile di vita contemporaneo, come per esempio ne Il miracolo del mare, dove la barca e il cappello del marinaio ricordano la flotta veneziana. I ritratti dei patroni della chiesa (Sebastocrator Kalojan e la moglie Desislava), così come quelli dello zar bulgaro Costantino Tikh e della zarina Irina, situati nel muro nord, sono fra i più vivi e impressionanti della chiesa. Oltre al primo strato di affreschi dei secoli XI e XII (dei quali restano solo pochi frammenti) e al famosissimo secondo strato del 1259, nella chiesa vi sono anche alcuni altri affreschi successivi, dei secoli XIV, XVI e XVII e dell'anno 1882. La chiesa di Bojana nel 1979 è stata inserita nell'elenco dei Patrimoni dell'umanità dell'UNESCO. Gli affreschi furono ripuliti e restaurati fra il 1912 e il 1915 da specialisti austriaci e bulgari; un ulteriore restauro venne effettuato fra il 1934 e il 1944. Nel 1977 la chiesa venne chiusa al pubblico per problemi di conservazione del patrimonio artistico e, dopo un'ultima fase di restauri, venne riaperta nel 2000. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Bojana Collegamenti esterni (BG, EN, DE) Home page della chiesa di Bojana, su boyanachurch.org. (EN) Pagina del sito dell'UNESCO relativa alla chiesa di Bojana, su whc.unesco.org. (EN) Pagina di foto della chiesa di Bojana, su users.mrl.uiuc.edu. (EN) Un tour virtuale della chiesa di Bojana, su seebg.net. URL consultato l'11 febbraio 2006 (archiviato dall'url originale l'11 febbraio 2006).
Kerk van Bojana

De Kerk van Bojana (Bulgaars: Боянска църква, Bojanska tsarkva) is een middeleeuwse kerk in Bulgarije, gelegen in de wijk Bojana aan de zuidrand van de hoofdstad Sofia. De kerk is een van de beroemdste middeleeuwse gebouwen van Bulgarije en bestaat uit drie delen, die respectievelijk in de 11de, 13de en 19de eeuw werden gebouwd. De kerk dankt zijn roem aan de fresco's uit 1259. Deze vormen een tweede laag over de schilderingen van vroegere eeuwen en behoren tot de meest complete, best bewaarde werken van de Oost-Europese middeleeuwse schilderkunst. Op de binnenmuren en plafonds van de twee oudste delen van de kerk zijn 89 scènes geschilderd met 240 menselijke afbeeldingen. De fresco's, geschilderd door anonieme meesters die waarschijnlijk behoorden tot de schildersschool van Turnovo, tonen een realistische portretkwaliteit die ongewoon is voor de 13de eeuw. Een Christus Pantocrator siert de koepel van het oudste deel, daaronder is een fries met portretten van de evangelisten en van een reeks soldatenheiligen. De mooiste schilderingen bevinden zich in de 13de-eeuwse aanbouw. Een totaal van achttien scènes beeldt het leven van de heilige Nicolaas uit. De schilder voegde bepaalde eigentijdse elementen toe. In het 'Mirakel op Zee' herinneren het schip en de hoeden van de zeelui aan de Venetiaanse vloot. De portretten van de opdrachtgevers van de kerk (Kalojyn en zijn vrouw Desislava), evenals die van de Bulgaarse tsaar Konstantin Tih (1257-1277) en zijn tsarina Irina maken deel uit van de meest interessante en levensechte fresco's. De kerk bevat een van de oudste afbeeldingen van Sint Ivan van Rila, de stichter van het Rilaklooster. Dit monument werd toegevoegd aan de UNESCO Werelderfgoedlijst in 1979. Galerij Externe link Website van de UNESCO over het monument, Engelstalig
Cerkiew Bojańska

Cerkiew Bojańska (bułg. Боянска църква) – średniowieczna świątynia prawosławna, znajdująca się w Bojanie (dzielnica Sofii). Wyróżnia się dobrze zachowanymi freskami, które zaliczane są do najcenniejszych zabytków średniowiecznej sztuki malarskiej na Bałkanach. Freski są datowane na rok 1259. Wśród przedstawień wyróżniają się postacie donatorów cerkwi, bułgarskiego arystokraty, sebastokratora Kałojana oraz jego żony Desisławy, zachowały się także portrety cara Konstantyna Tichego oraz carycy Ireny. W 1979 cerkiew została wpisana na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Przypisy
Igreja de Boiana

A Igreja de Boiana (em búlgaro: Бояна) é uma Igreja Ortodoxa Búlgara medieval situada a sul de Sófia, capital da Bulgária, no bairro de Boiana, ao pé do maciço de Vitocha. O edifício, de dois pisos, está formado por três alas. A ala leste foi construída aos finais do século X ou princípios do XI. No século XIII, durante o Segundo Império Búlgaro, se acrescentado a ala central. A igreja se completou com a ala oeste a meados do século XIX. A igreja é célebre por seus afrescos, realizados em 1259 sobre outros mais antigos. Representam um dos exemplos mais completos e melhor conservados da arte medieval da Europa Oriental. No total, são oitenta e nove cenas com duzentos e quarenta figuras humanas. O autor é desconhecido, mas provavelmente pertencia a escola de Tarnovo. Dezoito cenas do nártex, que ilustram a vida de São Nicolau, contém detalhes da sociedade da época: Em O milagre no mar, o barco e os chapéus dos marinheiros recordam para a frota veneziana. Os retratos do sebastocrator Joanitzes, construtor da ala central, e sua esposa Desislava, assim como os do czar Constantino I e a czarina Irina, considerados entre os más impressionantes e logrados da igreja, se encontram no muro norte. A inscrição dos patronos do templo, em búlgaro médio, data de 1259 e consta do seguinte texto:[1] Além da primeira capa de afrescos, dos séculos XI e XII, do que se conservam poucos fragmentos, e da segunda, a mais famosa, de 1259, a igreja tem uns poucos afrescos mais recentes, dos séculos XIV, XVI e XVII, assim como de 1882. Os afrescos tem sido restaurados sucessivamente entre 1912 e 1915, em 1934, em 1944 e entre 1977 e 2000. O monumento foi declarado Patrimônio da Humanidade pela UNESCO em 1979. Galeria Ligações externas «Sitio oficial» «Boyana Church». (UNESCO) (en inglés) The Boyana Church — virtual tour
Biserica Boiana

Biserica Boiana (în bulgară Боянска църква, Boianska țărkva) este o biserică ortodoxă bulgară medievală aflată la marginea Sofiei, capitala Bulgariei, în cartierul Boiana. Aripa de est a bisericii cu două caturi a fost inițial construită la sfârșitul secolului al X-lea sau începutul secolului al XI-lea, apoi aripa centrală a fost adăugată în secolul al XIII-lea în timpul celui de al Doilea Imperiu Bulgar, întreaga clădire fiind terminată cu încă o extindere spre vest la jumătatea secolului al XIX-lea. Biserica este celebră în toată lumea în principal datorită frescelor ei datând din 1259. Ele formează un al doilea strat peste picturile din secolele anterioare și reprezintă unul dintre cele mai complete și mai bine conservate ale artei medievale est-europene. 89 de scene cu 240 de portrete apar pe pereții bisericii. Numele pictorului a fost descoperit recent într-o inscripție scoasă la iveală în timpul lucrărilor de restaurare: „zograf Vassilii din satul Subonoșa, Sersko și ucenicul lui, Dimităr”. Directorul Muzeului Național de Istorie, Bojidăr Dimitrov a declarat: „Renovarea a adus la iveală o rară inscripție sub un strat de tencuială de pe unul din pereți... Acum știm cu siguranță numele pictorului. Maestrul de la Boiana din secolul al XIII-lea a fost singurul pictor, între regi și nobili, al cărui nume era pomenit în mod regulat la slujbele bisericii.” Restauratorul Grigori Grigorov a dat și motivul: „Religia ortodoxă interzice pictorului să se manifeste singur, întrucât în ochii preoților, mâna lui este călăuzită de Dumnezeu. Dar acest pictor și-a inscripționat numele, știind că credincioșii nu-l vor putea vedea.” 18 scene din nartex prezintă viața sfântului Nicolae. Pictorul a extras unele aspecte din stilul de viață contemporan. În Minunea de pe Mare, nava și costumația marinarilor amintește de flota venețiană. Portretele ctitorilor bisericii — sebastocratorul Caloian și al soției sale Desislava, precum și cele ale țarului bulgar Constantin Tih și Tsaritsa Irina, sunt considerate a fi printre cele mai impresionante și pline de viață fresce din biserică, aflându-se pe zidul său de nord. Pe lângă primul stat de fresce din secolele al XI-lea–al XII-lea, dintre care s-au păstrat doar câteva fragmente, și pe lângă celebrul strat al doilea de picturi din 1259, biserica mai are și câteva fresce ulterioare, din secolele al XIV-lea până în secolele al XVI-lea–al XVII-lea, precum și din 1882. Monumentul a fost adăugat la lista patrimoniului mondial UNESCO în 1979. Frescele au fost restaurate și curățate în 1912-1915 de un specialist austriac și unul bulgar, precum și în anii 1934 și 1944. Biserica a fost închisă publicului în 1977 pentru a fi conservată și restaurată și a fost redeschisă în 2000. Pisania ctitorilor, scrisă în bulgara medievală în 1259 conține textul:[1] Arhivat în 3 martie 2016, la Wayback Machine. Note Legături externe 750 de ani de la pictarea frescelor Bisericii Boiana Arhivat în 2 septembrie 2014, la Wayback Machine., 16 decembrie 2009, Ziarul Lumina Biserica crestin ortodoxa Boiana, redeschisa pentru vizitatori[nefuncțională], Basilica.ro
Боянская церковь

Боянская церковь (болг. Боянска църква) — средневековая церковь в Болгарии. Расположена в 8 км от Софии, в селе Бояна в подножии гор Витоша. В 1979 году включена в перечень Всемирного наследия ЮНЕСКО. История В X веке в селе Бояна была построена первая небольшая церковь, посвященная Николаю Чудотворцу и святому Пантелеимону. В начале XIII века по указанию севастократора Калояна к этой церкви была пристроена новая двухэтажная церковь, украшенная фресками (закончены в 1259 году). На одной из фресок сохранилась ктиторская надпись: По имени донатора церковь получила название «Калоянова». В начале XIX века ансамбль церкви был завершён третьей постройкой. В настоящее время церковь имеет три придела, возникших из указанных пристроек. Архитектурные особенности Церковь состоит из построек различных эпох: восточная часть: однокупольная церковь (XI век), имеющая в плане форму равноконечного креста с полукруглой апсидой; центральная часть: «Калоянова церковь» — двухэтажная постройка (XIII век) — первый этаж занимает часовня и склеп с захоронениями болгарских бояр, второй этаж занимает непосредственно церковь. Фасад церкви декорирован керамическими изразцами; западная часть: притвор, построенный в XIX веке, лишён каких-либо украшений. Средневековые постройки выполнены из кирпича и камня, а западный притвор - только из камня. Фрески Из фресковой живописи в церкви сохранились: фрески XI—XII веков (сохранились во фрагментах под живописью XIII века в восточной части церкви: северная стена, низ апсиды); фрески работы мастера Василия, середины XIII века (цикл фресок окончен в 1259 году); фрески XIV—XVI веков живопись 1882 года. Стены церкви украшают 240 отдельных фигур и 89 композиций (новозаветные сюжеты, эпизоды из жития святителя Николая). Фресковый цикл церкви является одним из самых ценных собраний болгарской средневековой стенописи. Живопись Бояны относится к периоду захвата Византийской империи (ориентир и источник художественной техники православного мира) крестоносцами, что привело к росту значения местных школ художественных школ. При всей близости к византийскому художественному корню, росписи Бояны отличают некоторая плоскостность, контурность, жесткость рисунка и при этом — почти острая портретность лиц, усложненность многими оттенками эмоций — серьёзности, душевности, мягкости. Среди исторических портретов в церкви — образы севастократора Калояна и его супруги Десиславы, царя Константина Тиха и царицы Ирины (на северной стене церкви). 18 сцен в нартексе изображают сюжеты из жизни святого Николая Мирликийского. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Боянская церковь Официальный сайт (болг.) Боянская во имя святителя Николая, архиепископа Миоликийского, церковь // Православная энциклопедия
Црква Бојана

Црква Бојана или Црква светог Николе и Пантелејмона (буг. Бојанската црква „Св. св. Никола и Пантелејмон“) је средњовековна бугарска црква која се налази у предграђу Бојана на југоистоку града Софија. Црква се састоји од три зграде, грађене у 10. веку, 13. веку и 19. веку. Историја Црква дугује своју светску славу фрескама из 1259. године. Оне се налазе у другом слоју преко слика из ранијих векова и представљају један од најпотпунијих и изванредно сачуваних споменика источноевропске средњовековне уметности. На зидовима цркве осликано је 89 сцена са 240 људских фигура. Сликар је још непознат, али потиче од сликара који су обучавани у Трновској сликарској школи. Укупно 18 сцена у нартексу осликавају живот светог Николе. На фрескама се препознају детаљи из свакодневног живота. У „Чуду на мору“ брод и шешири морнара подсећају на млетачку флоту. Портрети ктитора цркве – Калојана и Десиславе, као и бугарског цара Константина Тиха и царице Ирине су међу најинтересантнијим и најживотнијим фрескама у цркви. Године 1255. постављен је натпис у тој тзв. „Бојанској цркви”, по којем је исту подигао Калојан „севастократор, братучед царев, унук светога Стефана краља српскога”. Са десне стране у цркви је натпис који говори о смрти Алимира војводе, Витомировог сина 1345. године. Црква је укључена на УНЕСКО-ву листу Светске баштине 1979. године. Црква је данас аклиматизована на 17-18 °C. Групе туриста могу да остану у цркви максимално 15 минута. Зградом управља Народно-историјски музеј Бугарске, који је цркву, након рестаурације, отворио 2. октобра 2008. Види још Списак места Светске баштине у Европи Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Bojanakyrkan

Bojanakyrkan (bulgariska: Боянска църква; tr: Bojanska tsărkva) är en medeltida bulgarisk-ortodox kyrkobyggnad, belägen vid utkanten av Bulgariens huvudstad Sofia. Den består av tre sammanhängande delar, byggda på 900-talet, 1200-talet och på 1800-talet. Kyrkan tillhör Sofias eparki (eparki är Östortodoxa kyrkans motsvarighet till stift). Historik Bojanakyrkan är världskänd för sina fresker från år 1259. De utgör ett andra lager över målningar från tidigare århundraden och representerar ett av de mest kompletta och välbevarade monumenten över östeuropeisk medeltidskonst. Totalt skildras 89 scener med 240 människor på kyrkans väggar. Målaren är ännu okänd, men var med i gruppen som dekorerade kyrkan och som tränades i Veliko Tărnovo konstskola. Totalt 18 scener skildrar Helige Nikolaus av Myras liv. Målaren här visade självklara aspekter av dåtidens livsstil. I miraklet vid sjön och sjömännens hattar påminner om den venetianska flottan. Porträtten av kyrkans beskyddare – Kalojan och hans fru Desislava, såväl som de på bulgariske tsaren Konstantin Tich och tsarinan Irene Doukaina Laskarina är bland de mest intressanta och verklighetstrogna freskerna i kyrkan. Monumentet sattes år 1979 upp på Unescos världsarvslista. Bilder Se även Östortodoxa kyrkan i Bulgarien Källhänvisningar Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Bojanakyrkan. Bojanakyrkans hemsida (på bulgariska) Sofias eparkis hemsida (på bulgariska) Bulgarisk-ortodoxa kyrkans hemsida (på bulgariska)
Боянська церква

Боя́нська це́рква — визначна пам'ятка болгарської архітектури в селі Боян біля Софії. Східну частину її збудовано в 11—12 століттях у вигляді невеликого квадратного в плані храму з циліндричним барабаном, що завершується куполом. У 1259 до храму була прибудована двоповерхова, нині середня частина, до якої наприкінці 19 століття добудовано західну частину. Своєрідні архітектурні форми Боянської церкви стримані й прості. Всередині збереглися унікальні фрескові розписи 13 століття, серед них реалістичні портрети вельможі Калояна, його дружини Десислави. Джерела Список об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО в Болгарії Боянська церква // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1978. — Т. 2 : Боронування — Гергелі. — 542, [2] с., [30] арк. іл. : іл., портр., карти + 1 арк с., стор. 15 Стойков Г. Боянская церковь. София, 1954.
Света Петка (Мелник)

„Света Петка“ или „Света Параскева“ е православна църква в град Мелник, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Местоположение Храмът е разположен в източното подножие на платото Свети Никола, на малка височина на стария път Мелник – Неврокоп. Недалеч от църквата е югоизточна порта на града в местността „Ключ“, а над нея са останките на манастира „Света Богородица Спилеотиса“. История Църквата е проучена в 2004 г. от мелнишката археоложка Виолета Нешева. Построена е в VI век по времето на император Юстиниан I, като първоначалният патрон на храма е неизвестен. В IV десетилетие на ХIII век църквата е разрушена от земетресение и е обновена от цар Иван Асен II и е посветена на Света Петка Българска. Смяната на името се свързва с разпространението в Македония на култа на Света Петка Търновска, след победата на Иван Асен ІІ в Клокотнишката битка в 1230 година. Църквата е енорийски храм на мелнишката махала Мурдзу. През втората половина на ХVI век към нея възниква малък манастир. Църквата е спомената за първи път в исторически източник в 1570 година. В края на ХVI – началото на ХVII век пак пострадва при земетресение и след това отново през втората половина на ХVIII – началото на ХIХ век. Крупнишкото земетресение в 1904 година отново разрушава храма и той 100 години е в руини. Архитектура преди възстановяването Църквата първоначално е правоъгълна, еднокорабна и едноапсидна, с двускатен покрив, с открит трем на запад с едноскатно покритие, постлан с калдаръм, към който водят четири каменни стъпала. Има полукръгла отвън и отвътре апсида, изградена от антични тухли. Олтарното пространство е отделено от наоса с леко повдигане и зидана олтарна преграда. Освен апсидата има проскомидия и диаконикон. Запазена е част от зиданата правоъгълна подпора на светата трапеза. Входът на наоса е от запад през двукрила врата в гранитна арка и масивен каменен праг. При възстановяването през XIX век е превърната в трикорабна псевдобазилика. Трите кораба са разделени от три двойки дървени колони с големи каменни бази. Наосът първоначално е бил настлан с камък и мрамор. Двускатният покрив е с дървена конструкция и с дъсчена обшивка, като покритието е било от керемиди. Градежът е бил от ломени и речни камъни, някои големи и добре обработени, наподобяващи квадри. Спойката на градежа е от хоросан, но има и калова. Възстановяване В 2004 година Живко Литов, петрички бизнесмен, собственик на хотела „Литова къща“ в Мелник близо до църквата, започва еднолично да възстановява храма по проект, одобрен от Националния институт за недвижимо културно наследство и под надзора на Неврокопската митрополия. Площта на храма е 64 m2. Стените и тавана са изписани. Владишкият трон и иконостасът са изработени от резбарите Божин Стойкоски и Кочо Аиноски от Охрид и са резбовани в традициите на Дебърската художествена школа. Седемте камбани са произведени в Урал, Русия, а около църквата и на камбанарията са монтирани големи каменни кръстове. Храмът е завършен и осветен навръх храмовия празник на 13 октомври 2016 година от митрополит Серафим Неврокопски. Бележки
Пристанище Тутракан

Пристанище Тутракан е пристанище в Тутракан, на река Дунав, част от пристанищен комплекс Русе. История Скеле е построено преди Освобождението през 1878 г. Съвременната кейова стена е от 1960 г. Механизираната обработка на товарите е въведена през 1966 г. Товари В миналото се изнасят селксотопански произведения и сол. Традиционни товари на пристанището са инертни материали. Източници
Гърбав мост (Харманли)

Гърбавият мост, наричан също Каменен мост‎ и Сводест мост, е построен през XVI век от османската власт в Харманли, България. Мостът е построен над река Олу дере (днес Харманлийска река) през 1585 г., за да улесни керванджиите. Той е със своеобразна османска архитектура – бял, от черупчест варовик и остър пясъчник, сводест, павиран, с надпис на старотурски със стихове от поета Саибаи в превод на български: Според археологически проучвания с местния кервансарай са строени по едно и също време по инициатива на тогавашния везир и притежател на земи в областта Канижели Сиявуш паша. Сводът на моста образува своеобразна гърбавина, откъдето идва и името му. Дължината му достига 109 m, а широчината е 6 m. Днес под Гърбавия мост не тече река. Външни препратки Гърбавият (Сводестият) мост на ranica.eu Източници Вижте също Мостът на Дрина
138-о средно училище „Проф. Васил Златарски“

138. средно училище за западни и източни езици „Проф. Васил Златарски“ (бившето 138 ЕСПУ „Юрий Ал. Гагарин“) е средно училище в София. Намира се на ул. „Алфред Нобел“ № 3 в кв. „Гео Милев“ в близост до бившия хотел „Плиска“. Училището предлага много широко чуждоезиково обучение, включващо английски, испански, немски, руски, френски, японски и китайски езици, които се изучават след 7-и клас. Член е на Асоциацията на Кеймбридж училищата и участва в международни програми за обмен на ученици. Учебното заведение е открито на 30 октомври 1960 г. и е наречено на първия човек в историята, летял в космоса – Юрий Гагарин. През годините в училището се установява традицията космонавти да засаждат иглолистни дръвчета в специално обособена алея в двора, наречена „Алея на космонавтите“. Първото дърво (смърч) е засадено от самия Юрий Алексеевич Гагарин. На същата алея са засадили смърчове също и първият български космонавт Георги Иванов, вторият – Александър Александров, първата жена-космонавт – Валентина Терешкова, и др. В миналото пред всяко дръвче е имало табелка с името на космонавта, който го е засадил. В самото училище е имало стая, посветена на космонавтиката, в която се е съхранявала богата колекция, посветена на Космоса, включително и истински скафандър. В днешни дни табелките с имената на космонавтите вече ги няма, а част от смърчовете са загинали. На алеята е поставена модернистична паметна плоча с имената на космонавтите, посетили училището, а във фоайето на училището е учреден и Музей на космонавтиката. Вследствие политическите промени в България през 1989 г., от 1993 г. училището носи името на изтъкнатия български историк проф. Васил Златарски. По този начин учебното заведение има двама патрона, като техните барелефи се намират непосредствено до главния вход. Галерия Източници Външни препратки Официален сайт