NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Свети Йоан Богослов (Карнобат)

„Свети Йоан Богослов“ е българска православна църква в град Карнобат, България. История Сградата на църковния храм в Карнобат е построена през 1880 година върху площ от около 434 m². Свещеници Най-ранните сведения за енорийски свещеник, при храм „Св. Йоан Богослов“ са за Панайот Станчев. В саморъчно попълнените от него през 1897 и 1903 г. формуляри с биографични данни е видно, че е роден в Карнобат на 15 август 1847 г. Учи в родния си град и Сливен до трети клас. 22 години, от 1918 до 1930 г., енорийски свещеник в Карнобат е Христо Новачков от Ямбол, учил богословие в Русия. Протойерей Иван Шишков завършва Одринското екзархийско духовно училище. От 1901 г. е енорийски свещеник и архиерейски наместник в Македония. През 1920 г., като бежанец, временно е назначен за свещеник в Карнобат, където остава до 1924 г. От 1924 г. до 1944 г. протойерей Панайот Г. Стоянов, роден в Одрин, е енорийски свещеник в Карнобат. Той завършва Софийската духовна семинария. Руският бежанец протойерей Димитър Трухманов служи в карнобатска енория от 1926 до 1928 г. През 1928 г. за енорийски свещеник в града е ръкоположен Васил Д. Калоянчев. Дякон Андрей Ст. Андреев от Бургас, учил в Пловдивската духовна семинария и в православния богословски факултет във Варшава, Полша, е избран за енорийски свещеник през 1940 г. Бъдещите свещеници в Карнобат Георги Димитров и Иван Филипов за участие в Сръбско-българската война са наградени с медали, Свещеник Христо Димитров по време на Първата световна война служи като военен свещеник. Иконостас Иконостасът е струвал 15 000 лева и е дело на фамилията Филипови от Дебърската художествена школа, начело с Йосиф Филипов, подпомогнат от Нестор Алексиев. В църквата в 1907 тодина заедно с племенника си Серафим работи дебърският зограф Христо Благоев. Бележки
Свети Йоан Предтеча (Габрово)

„Свети Йоан Предтеча“ е православна църква в град Габрово, България. История Храмът е най-старият запазен в Габрово, находящ се в квартал Камъка и местността Петкова нива. Липсват писмени източници за създаването ѝ. Най-вероятно това е станало през XVI век. При опожаряване на Габрово от войските на Капудан Хюсеин паша през 1798 г., църквата е разрушена, но е възстановена още през пролетта на 1799 година. След като революционерът Тодор Каблешков се самоубива през юни 1876 година в Габровския конак, тялото му е погребано от габровци в двора на църквата. През 1883 година неговите кости са пренесени в родния град Копривщица. В двора на църквата се намира паметна плоча на големия български революционер Тодор Каблешков. Още на 4 октомври 1932 г., църковното настоятелство открива забавачница за 35 деца на бедни родители – работници от енорията. През 1939 г. енорията изразходва 30 000 лв. за тях. Архитектура Камбанарията на църквата е построена през 1870 г. западно от църквата и се вижда от целия град. През юни 1949 година камбанарията е съборена и на нейно място е построена Детска градина „Република“. Това е първата религиозна постройка, която народната власт разрушава в Габрово. Църквата има забележителен дърворезбован иконостас, изработен от майстор Георги Резбар през 1814 година. Дарителство за храма Щедри дарители осигуряват средства за нейното изографисване: Пейо Пеев, президент на фирма „Алфрида – Пеев“ ЕООД осигурява финансов ресурс за централната част на храма – януари 2005 г. Илия Монев и други, останали анонимни дарители, дават нужните средства за западната част на храма – септември 2005 г. Източници Цонева Даниела, Цонев Момчил, „Имало едно време в Габрово“, С.2008 г., с.191 – 192 Красимира Чолакова, Росен Йосифов, „Храм Свети Йоан Предтеча Габрово“, Габрово, 2010 г.
Свети Мина (Слатина)

„Свети Великомъченик Мина“ е българска църква в столицата София. Църквата е строена по време на османското владичество през 1872 г. и първоначално е била посветена на „Света Троица“, тъй като по предание до края на XIV в. на това място е имало манастир „Св. Троица“, разрушен от турците, чиито развалини се виждали чак до края на XVII век. През Втората световна война храмът е бил посветен на „Св. Терапонтий“ (до 1957 г.), тъй като съществува предание, че на това място е бил посечен св. Терапонтий Сердикийски. Освен това изграденият на Редута храм (на земя собственост на храм „Св. Мина“), през 1943 г. е бил посветен на „Св. Троица“ с престол и на „Св. Атанасий Велики“. През 1957 г. църквата е посветена на „Св. Вмчк. Мина“ с храмов празник 11 ноември. Църквата „Свети Великомъченик Мина“ е обслужвала нуждите на бившето село Слатина. Северно от храма са се намирали селските гробища, където са били погребани английските летци, загинали през 1943 г. – 1944 г. – при бомбардирането на София. През 1955 г. храмът е обявен за паметник на културата, автентичен и единствен от XIX век на територията на София, а през 1989 г. и като архитектурно-художествен паметник на културата. Църквата е еднокорабна, засводена, с една цилиндрична апсида без притвор. От стенописите са запазени само в апсидната ниша – 8 фигури на църковни отци и фигурата на св. Богородица ширшая небес в конхата над тях. В проскомидийната ниша е сцената „Христос жертва“, а в спомагателната ниша е „Сретение Христово“. Състоянието на стенописите е лошо, покрити с варна бадана, надраскани. Иконостасните икони са от края на XIX век от неизвестен, опитен, много добър късновъзрожденски зограф. В апостолския пояс, съгласно протокол от 1989 г. е имало 17 икони от XIX век нарисувани от същия зограф с много добри художествени качества. Тронът е дъсчен с икона на „Христос Архиерей“ от XIX век. Църквата „Свети Великомъченик Мина“ има висока културно-историческа стойност като паметник – единствен от XIX век на територията на София.
Свети Николай (Велико Търново)

„Свети Николай“ е източноправославен храм във Велико Търново. По узаконена практика този храм е построен въз основа на получен правителствен ферман и на благоволението на тогавашния владика Иларион Критянин. В строежа ѝ участва Кольо Фичето /тогава все още млад майстор/. Над южната църковна врата има текст на гръцки и български, който разказва за ситуацията, при която е изграден храм „Свети Никола“. В него се казва, че разрешението е издействано от Иларион Търновски. Свети Никола да изходатайства от Господа благини за всички хора. Година 1836. Предполага се, че този епиграфски паметник вероятно е поставен през 1849 г., след голямото земетресение. Освен с чисто религиозните си функции, храм „Свети Никола“ е известен и като просветен център, в който обучението се извършва на български език. Преподаватели са изтъкнатите даскали Петко Попиколов, Никола Златарски, Пеню Давидов и др. Школото се еманципира изцяло от елинизма и се превръща в стожер на възраждащата се българска народност. То просъществувало благодарение на средствата, давани от търновските еснафлии. В храма служат едни от най-изявените борци за църковна независимост духовници: протопоп Петко П. Андреев от 40-те до 70-те години на XIX век; поп Иван Хаджиръстев Чуклев, наричан Самоводски – от 1844 до края на живота си през 1890; поп Стефан Хаджигергинов – през 60-те и 70-те години на XIX век; отец Василий и поп Славчо Николов – през 60-те години на XIX век; отец Илия Андреев Шишков – през 60-те и 70-те години на XIX век; отец Васил Саянджиев – постъпил като свещеник по време на Руско-турска война; В Църковната кондика от 17 януари 1849 г. е отразено, че в първото десетилетие храмът е обслужван от тъста на Стефан Карагьозов, Кръстю х. Недев Момчоолу, който е и надзирател на училището. От този период датират и добре оформените църковни документи, просъществували до наши дни, безценен извор на информация. След 12 години вярна служба, Кръстьо х. Недев Момчоолу предава длъжността епитроп на х. Никола Стратилов, Иван Великов, Никола х. Иванковлу. През 1850 г. те са заменени с Недялко Иванов – Мусенлията и Тодор Иванов – Басмаджията. Източници Радев, Иван. „История на Велико Търново през XVIII – XIX век“, „Слово“, В.Т., 2000, стр. 313 – 316 Външни препратки Храм „Св. Никола“ във Велико Търново Бележки
Свети Никола (Самоков)

„Свети Никола“ е българска православна църква в град Самоков, катедрална църква на бившата Самоковска епархия. Храмът е едноапсиден, трикуполен, с открит притвор и камбанария над главния вход. История Гробищната църква „Свети Никола“ в Самоков е осветена на 26 октомври 1861 г. В нея са били гробовете на много видни граждани на Самоков като Захари Зограф, Захари Хаджигюров и други. Днес е запазен само гробът на последния самоковски митрополит Доситей. При строежа на къща, източно от днешната черковна ограда е открит гроб, в който е намерен медальон с изписано името Паисий. Тази находка, заедно с бележката от кондиката на Хилендарския манастир от 3 юли 1798 г. направиха за сега този гроб основния претендент за мястото, където е намерил последен покой Паисий Хилендарски. Бележки
Св. св. Петър и Павел (Българево)

Св. св. Петър и Павел е православна църква в село Българево. Тя е част от Добричка духовна околия, Варненска и Великопреславска епархия на Българската православна църква. История Храмът е построен през 1901 година от Уста Божко, ученик на Кольо Фичето и е гръцката църква в селото, част от Варненската епархия на Вселенската патриаршия. След освобождението на Южна Добруджа от втората румънска окупация църквата е била ограбена и изоставена. От 70-те години на 20 век храмът не е действащ. През 1999 година църквата е възстановена. Бележки
Свобода (квартал)

„Свобода“ е един от северните квартали на София. На север и на запад граничи със Северния парк. На североизток – със Стоков базар Илиянци, на изток – със СК Локомотив 1929, на юг – с ж.к. Надежда 2 и ж.к. Надежда – 4. В „Свобода“ има 47 едропанелни жилищни сгради от серия Бс-2-63 (обединена). Общото население е около 15 000 души. Образование 141 ОУ Народни Будители 153 ПГ „Неофит Рилски“ 141 ОУ Народни Будители Това е кварталното училище за „Свобода“. То е основано през 1967 година. По времето на комунизма са били 2 училища в тази сграда 88-о и 141-во което е било направено почти изцяло руско училище. След 1989 година се закриват тези паралелки. Понастоящем там учат 200 ученици. Обединени са в 20 паралелки. През 2008 г. става основно училище, пореди намалелия брой ученици. 153 ПГ Гимназията е открита на 15 септември 1991 година и е първоприемник на 147 ЕСПУ-спортен профил. То е открито през 1985 г., с прием на ученици след завършен шести клас. 153 ПГ „Неофит Рилски“ е първата и единствена гимназия в района с обучение от 7 до 12 клас. Гимназията утвърждава като приоритет развитието на спортни профили, технологични профили – „Туризъм“ и „Предприемачество и бизнес“, предлага се и вечерно обучение. Транспорт Квартал „Свобода“ е обслужван от следните линии на градския траспорт от Център за Градска Мобилност – София: Автобус 86 с маршрут ж.к. Свобода (обръщалото на централния вход на Северния парк). Върви по ул. 436, спира на спирка „До блок 20“, завива по ул. Народни будители, където обслужва: Клиентите на СБ „Илиенци“, учениците от 141 СОУ, учениците от 153 ПГ и жителите на източните блокове. На кръстовището с бул. генерал Никола Жеков излиза от квартала. Спира на ПГХМБТ „Професор Пенчо Райков“. Тази спирка е обща за автобуси: Автобус 83 с маршрут ЗБН Бенакс – кв. Хладилника – ж.к. Красно село – ж.к. Красна поляна – бул. Константин Величков – ул. „Орион“ – ж.к. Надежда – Хюндай България (СТЗ Елпроменерго); Автобус 85 с маршрут Връбница 2 – Централна гара – Лъвов мост – Сточна гара – ж.к. Хаджи Димитър – ж.к. Стефан Караджа; Автобус 108 с маршрут СТЗ Елпроменерго – Железен мост – ул. „Орион“ – Люлин 5. На следващата спирка „МК Агресия“ се прави връзка с трамваен транспорт 11 и 12. Спирката се ползва от работници в „Агресия“ и „8-и март“. Автобусът преминава надлез Надежда, завива по бул. Мария Луиза, ул. Опълченска. На спирка „7-МА поликлиника“ се прави връзка с тролейбусен транспорт – линии 1 и 5, много трамвайни линии, преминаващи през центъра и ж.к. Надежда, автобусен транспорт до Централна гара. На бул. Сливница се прави връзка с превозните средства до Централна гара, Люлин, Младост, Овча купел, Дружба и др.. След Сточна гара автобусът продължава през кв. Хаджи Димитър и отива до автобусен гараж „Малашевци“. Улици и произход на имената им Източници Имоти БГАрхив на оригинала от 2007-09-28 в Wayback Machine.
Седмо средно училище „Кузман Шапкарев“

Седмо средно училище „Кузман Шапкарев“ се намира в Благоевград, България. Основано е през 1973 г. То е сред най-големите училища в града. Адрес Благоевград 2700 ул. „Илинден“ 13 електронен адрес: sedmo@abv.bg История 1973 година – основаване на училището. 1981 година – преобразуване в ЕСПУ. 1987 година – преобразуване в СОУ. 2016 година – преобразуване в Средно училище. Материална база Училището се разполага в четири етажна сграда. Броят на класните стаи е 26. Сред тях има кабинети по математика, физика, химия, биология, информатика, география, история, музика, изобразително изкуство, чужди езици и др. В училището са разработени още физкултурен салон, фитнес зала и библиотека. Прием 2009/2010 Прием след 7 клас Паралелка с интензивно изучаване на английски език, география и икономика, история и цивилизация, български език и литература. Приемът е с конкурсни изпити по математика и български език и литература Прием след 8 клас Паралелка с хуманитарен профил (интензивно изучаване на география и икономика, история и цивилизация, български език и литература, информационни технологии). Паралелка с природо-математически профил (Информатика, Математика, Английски език, Информационни технологии). Паралелка с непрофилирано обучение. Известни възпитаници Костадин Паскалев – кмет на община Благоевград Ани Салич – телевизионна водеща Димитър Бербатов – футболист Христина Маркова – певица Драгомир Богданов – МПО-Пирин Чикаго Ангел Искрев – спортен коментатор в "Евроспорт" Външни препратки 7 СУ „Кузман Шапкарев“
Сексагинта Приста

Сексагинта Приста (на латински: Sexaginta Prista) или само Приста е антична римска крепост на територията на днешния град Русе. Сексагинта Приста означава в превод „Пристанище на шейсетте кораба“. Римският кастел възниква върху руините на старо тракийско селище. Доказателството за това са откриването при разкопките на тракийска кана, датирана от II-I век преди Христа, съдържаща органична материя. При направения анализ на материала се установява, че той е от домашни животни. На времето месото от домашни свине се е считало за деликатес, а наличието на голям процент такива кости показва, че местното население е било заможно. Също така археолозите откриват и античен керамичен съд от Родос, датиран от III век преди Христа. Намерени са и много останки от керамични съдове за кухненска употреба, транспортни съдове и още много други, които свидетелстват и за силно развита търговия. Първите данни за кастела идват от записките на античния географ Клавдий Птоломей, който споменава за неговото съществуване. Също така в пътеводителя на император Антонин Пий се споменава за Sexantapristis. Професор Борман съпоставя името на кастела с военно пристанище в Италия от времето на Траян, т.е. „сто камери“. Предполага се, че Сексагинта приста е имала 60 такива прегради. При разкопки, извършени през 2006 година на територията на кастела, са открити и останки от римски военен щаб, вероятно използван през първата четвърт на IV век до първото десетилетие на V век. Датирането е извършено въз основа на намерените монети и керамика. Открити са и 30 стъпала, водещи към укрепен с камъни тунел, използван през османската епоха. Първите значителни изследвания на Сексагинта Приста се правят от братята Карел и Херман Шкорпил. Сексагинта Приста споделя съдбата на останалите крепости по десния бряг на Долния Дунав. Тя загива под ударите на авари и славяни в края на VI и началото на VII век. По-късно, през IX – X век, върху нейните руини възниква средновековното селище Русе. Галерия Бележки Външни препратки Още веднъж за надписа от Сексагинта Приста
Sexaginta Prista

Sexaginta Prista, Sexagintaprista (zu dt. Stadt der 60 Schiffe) oder nur Prista war ein antiker römischer Militärstützpunkt und Siedlung am Donaulimes in der römischen Provinz Thracia, später Moesia inferior (Niedermösien). Die Reste der Siedlung befinden sich innerhalb des Stadtzentrums der heutigen bulgarischen Stadt Russe und sind nur zum Teil freigelegt. Geschichte Sexaginta Prista entstand in Verbindung mit den Dakerkriegen unter den Kaisern Domitian (81–96) und Trajan (98–117) an der Stelle einer thrakischen Siedlung. Der Ort war Stützpunkt der Donauflotte der Römer, welche die Aufgabe hatte, die Nordgrenze des Römischen Reiches gegen Überfälle der nördlich der Donau lebenden Völker zu schützen. Dafür wurde hier die Legio I Italica als legio ripariensis („Uferlegion“) stationiert. Etwas südlich von Prista befand sich die römische Stadt Nicopolis ad Istrum. Es ist aber möglich, dass zum Zeitpunkt ihrer Gründung das ausgedehnte Territorium von Nicopolis ad Istrum bis zur Donau reichte. Erwähnt wurde sie von Claudius Ptolemäus und Antoninus Pius. Das Kastell wurde im 17. Jahrhundert vom österreichischen Archäologen Felix Kanitz lokalisiert und archäologisch zuerst von den Brüdern Karel und Hermann Škorpil untersucht. Im 4./5. Jahrhundert war der Ort Sitz eines Bischofs. Nach 596 wurde er von den Awaren und Slaven zerstört. Literatur Welisar Welkow: Sexaginta Prista. In: Richard Stillwell u. a. (Hrsg.): The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press, Princeton NJ 1976, ISBN 0-691-03542-3 (englisch, perseus.tufts.edu). Vărbin Vărbanov, Deyan Dragonev: Archaeological excavations within the territory of the Roman Fort Sexaginta Prista (a preliminary report). In: Istros (Brăila) 14, 2007, S. 227–243. Einzelnachweise Weblinks Roman Fort of Sexaginta Prista. In: Rousse Regional Museum of History. Abgerufen am 25. Februar 2021.
Сеславски манастир

Сеславският манастир „Свети Николай“ е недействащ български православен манастир. Местоположение Разположен в Софийската планина, над софийския квартал Сеславци. От манастира понастоящем е запазена само черквата и основите на някогашните жилищни сгради. История Възможно е манастирът да е бил основан по време на Второто българско царство, но тогавашният манастир е разрушен по османско време. Основаването на манастира се отнася към средата на XVI век. В началото на XIX в. е бил разрушен от кърджалии и повторно възстановен през 1832 г. След 9 септември 1944 г. манастирът попада на територията на държавен рудник за добив на уран (изнасян в СССР) и поради ограничения достъп на външни лица бързо запада. През 2025г., комплексът около манастира бива изграден отново. Понастоящем се стопанисва от кметството на с. Сеславци, като към манастирът е добавена отделна от самата постройка стая, в която има една работничка. Провеждат се всекидневни литургии. Архитектура По площ е най-големият християнски храм в района на София от ранния османски период. Църквата, чието изграждане се отнася към XV – XVI век, е еднокорабна и едноапсидна с полуцилиндрично засводяване и притвор. Открити са 3 живописни пласта, като най-добре запазена е стенописта от 1616 г., от времето на игумена йеромонах Даниил. Възможно е автор на този слой от стенописите да е предвъзрожденският книжовник и зограф йеромонах Пимен Зографски. Стенописта е характерна със сцените от живота и чудесата на Христос, както и от живота на Света Богородица, представени са светци-отшелници Иван Рилски и Йоаким Сарандапорски и старозаветни пророци. Под жилищната сграда има двуделно скривалище, за което се предполага, че е било свързано със съседната крепост Калето. Бележки Източници Каменова, Дора. „Сеславската църква“. Издателство „Български художник“, София, 1977 Сеславски манастир „Св. Николай“ – в портала „Свети места“ (svetimesta.com) Външни препратки Сеславски манастир Архив на оригинала от 2012-01-01 в Wayback Machine. – в bulgariamonasteries.com
Скакавица (хижа)

Хижа „Скакавица“ е първата хижа в България, изградена през 1921 – 1922 г. от туристи и членове на туристическото дружество на гр. Дупница. Намира се в местността „Голяма Скакавица“ в Скакавишката долина в подножието на източния склон на връх Кабул, Северозападна Рила, на 1876 метра надморска височина. Представлява масивна триетажна сграда с капацитет 89 легла с етажни санитарни възли. Хижата е водоснабдена, електрифицирана от агрегат и ВЕЦ, отоплението е централно с локален котел. Има туристическа кухня, столова и барче. Хижата е под номер 29 в книжката на БТС „100-те национални туристически обекта – Опознай Родината“. Печатът се намира в самата хижа. На половин час от хижата се намира водопадът Скакавица. Песен за хижа „Скакавица“ На 2 август 1982 г. по случай 60 години от освещаването на хижа „Скакавица“ се ражда една песен, написана не от известен писател и поет, а от най-обикновен човек, бивш домакин на хижа „Скакавица“ – Симеон Михайлов Спасов от град Сапарева баня, озаглавена „На Скакавица“ Външни препратки Хижа Скакавица на сайта на Българския туристически съюз Архив на оригинала от 2007-09-27 в Wayback Machine.
Berghütte Skakawiza

Die Berghütte „Skakawiza“ (bulg. хижа „Скакавица“; abgekürzt: х. Скакавица) war die erste Berghütte in Bulgarien. Sie wurde 1921 und 1922 von Touristen und Mitgliedern des Tourismusvereins der Stadt Dupniza erbaut. Die Berghütte steht in 1876 Metern über dem Meeresspiegel im Nordwesten des Rila-Gebirges, das seinerseits im Südwesten Bulgariens liegt. Die Hütte steht im Nationalpark Rila, im Skakawischka-Tal, in der Gegend Goljama Skakawiza, am Osthang des 2531 m hohen Kabul-Gipfels. Das Gebäude ist ein massiver, dreistöckiger Bau, mit 89 Betten, eigenen Sanitäranlagen, Wasserversorgung und eigener Stromversorgung durch einen wassergetriebenen Generator. Geheizt wird mit Öfen für feste Brennstoffe. Es gibt für die Touristen einen Speisesaal, eine Küche und eine kleine Bar. Die Berghütte ist als Nummer 25 unter den 100 nationalen touristischen Objekten Bulgariens aufgelistet, die vom Bulgarischen Tourismusverband erstellt wurde. Benachbarte Berghütten und Wanderrouten zum Wasserfall Skakawiza – ca. 30 Minuten Fußmarsch zur Berghütte Pionerska – ca. 1,5 Stunden Fußmarsch zum Talkessel mit den Sieben Rila-Seen (am See Babreka [die Niere] vorbei) – ca. 1,5 Stunden Fußmarsch zur Berghütte Iwan Wasow (am Suchija rid entlang) – ca. 4 Stunden Fußmarsch zur Berghütte Die sieben Seen – ca. 1,45 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zur Berghütte Rilaseen – ca. 1 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zur Berghütte Lowna – ca. 1,5 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zum Berggipfel Kabul – ca. 2 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zum Berggipfel Otowischki – ca. 2,3 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zur Berghütte Wada – ca. 2,5 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zur Berghütte Maljowiza – ca. 6 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) zum Rila-Kloster – ca. 7 Stunden Fußmarsch (markierter Pfad) Ausgangspunkte für den Aufstieg zur Berghütte Skakawiza vom Dorf Panitschischte (bulg. Паничище) – ca. 2,5 Stunden Fußmarsch von der Stadt Saparewa Banja – ca. 4 Stunden Fußmarsch
Слънчев ден

Слънчев ден (Sunny Day Resort) е ваканционен комплекс от затворен тип, който се намира на територията на курорта Св. св. Константин и Елена. Преди промените през 1989 г. комплексът е бил почивна база на ЦК на БКП. През 1999 г. е приватизиран чрез РМД за няколко милиона долара от бизнесмена Георги Гергов. Има красива природа, целогодишни денонощни минерални извори, скъпи хотели и места за развлечения. Източници Външни препратки Официален сайт на курорта