NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Динея

Динея е антична, късноантична и средновековна римска крепост, намираща се северно от първата българска столица Плиска. Най-голям разцвет крепостта преживява в периода 3 – 4 век, след което постепенно запада. Вероятно в миналото е служила за междинна пътна станция между крепостите Абритус и Марцианопол. Изградена е във връзка със зачестилите варварски нашествия от север. От 3 до 5 век крепостта е опожарявана и сривана от готи и хуни. Местоположение Крепостта се намира в Община Нови пазар на около 23 km североизточно от Шумен. Западно от нея на около 1 километър се намира село Войвода (на 10 km северно от гр. Плиска). Динея е разположена на малко плато в местността Хисаря, ограничено от дерета. Описание Крепостта има неправилна 5-ъгълна форма. Градежът е от дялан камък за лицевите части, споени с хоросан и счукана керемида. По периферията минава крепостен зид, дебел от 3,1 до 3,25 m. Пред северозападната стена, където крепостта е най-достъпна, на разстояние от 3 до 9,3 м. е изнесена втора крепостна стена (протейхизма). Тя е дебела 1,85 m. Протейхизмата е събаряна от варварските племена и наново изградена. Пред нея на северозапад има изкопан широк и дълбок ров. Известни са 14 кули по крепостната стена. Кулите са с ветрилообразна и полукръгла форма и с диаметър, достигащ до 18,5 m. Градежът на стената и кулите е с характерната за късноантичната епоха смесена зидария, при която тухлите отвън са оцветени с червена боя за придаване на декоративен вид. На около 1,5 km североизточно от крепостта е разположена антична тухларница на производителя Дулес. Източници 43.458889, 27.145278
Долене (железопътна гара)

Долене е железопътна гара на теснолинейната линия Септември – Добринище. Намира се на 21 km югозападно от Септември, в Чепинския пролом, на десния бряг на Чепинска река. На около 5 km от гара Долене е село Драгиново, община Велинград, област Пазарджик. След 2002 г., когато е демонтиран допълнителният коловоз на гара Цепина и е закрита спирка Дрянов дол, гара Долене остава сред малкото места в отсечката Септември – Велинград по линията, където е възможно разминаването на влаковете в двете посоки на направлението – към Добринище и към Септември. През 2007 – 2008 г. по поречието на Чепинска река в района на гара Долене е изградена малка водноелектрическа централа. Част от дейстието във филма „И Господ слезе да ни види“ от 2003 г. се развива на гарата. Долене е изходен пункт за връх Милеви скали (1593,5 m н.в.) и хижа/бар Здравец северозападно от него. Бележки
Долнопасарелски манастир

Долнопасарелският манастир „Св. св. Петър и Павел“ е православен манастир в България. Местоположение Намира се югоизточно от село Долни Пасарел на около 5 километра по стария път за град Самоков в красива местност на десния бряг на река Искър под връх Калето. История Вероятно възниква първоначално като параклис през XV век, а впоследствие се развива като малък манастир. През XIX век е построена запазената до днес църква украсена с великолепни стенописи от самоковски и дебърски майстори. Архитектура Манастирската църква датира от втората половина на XIX век. Тя е малка, еднокорабна, едноапсидна, безкуполна сграда с размери 7 x 15 метра. Построена е от камък покрит с варосан кирпич. Стенописи Първоначално в църквата работи самоковския художник Христо Илиев. Негово дело са стенописите в апсидното пространство от 1878 година, изобразяващи Богородица Ширшая небес и четиримата църковни отци литургисти. През 1880 година свода и останалата част от църквата са изцяло покрити с прекрасни стенописи дело на братята Михаил и Христо Благоеви от село Тресонче, Дебърско. Над входната врата на църквата в нишата имало запазен отчасти надпис, който казва „из рука... Ристо Благоеви из Дебър от село Тресанче“. Втори надпис над вратата отвън дава датата 15 юни 1880 година. Тяхната живопис поразява с яркостта и свежестта на колорита и експресивността на рисунъка. На западната стена е и портретът на ктитора игумен Васил Иванов от Сопот, в почти цял ръст, монашеско облекло, коленичил с ръце скръстени на гърдите и наведена глава. В ръката си тя държи разгърнат свитък с текст „Тебе молимся Владичицу сохрани манастиръ и народъ“. Позата на ктитора е уникална за българската религиозна живопис. Върху източната стена са представени светците Стефан и Роман Сладкопеец. Над тях от двете страни на олтара е сцената Благовещение, а най-горе в люнета е изобразен Св. Дух. Върху зенита на свода в четири кръгли медальона са поместени образите на Бог Саваот, Христос Вседържател, Новозаветна тройца и Йоан Кръстител. Върху стените е поместен регистъра на светците в цял ръст, а над тях върху раменете са свода са изобразени сцени от живота на Христос. Силно впечатление прави сцената Рождество Христово. Сцената Успение Богородично е на обичайното за нея място върху западната стена на църквата над входа. Бележки
Долното езеро

Долното езеро е най-ниско разположеното от Седемте рилски езера – на най-долното стъпало на обширния едноименен циркус. Намира се на 2095 m надморска височина. Площта му е 59 декара, а обемът – 240 000 m3. Дълго е 330 m и широко до 260 m. Най-голямата му дълбочина е 11 m. Има стръмен праг от юг и изток, от запад и север е обрасло с клек и смрика. В Долното езеро се събират водите, които изтичат от шестте по-горни езера. Оттокът му дава началото на река Джерман. Край западния бряг на езерото минава пътеката от хижа Вада за хижа Седемте езера. Източници
Дом на културата „Емануил Манолов“

Домът на културата „Емануил Манолов“ е внушителна сграда в центъра на Габрово, главна концертна зала в област Габрово. Сградата е с архитектурна и художествена стойност, важен маркер на градското продтранство. История Хълмът, на който е построен, се е наричала Беглишки харман. Строителството на Дома на културата започва през юли 1959 г. Построен само за 5 години, този истински дворец започва да функционира през 1964 година. През епохата на социализма сградата изпълнява функциите на дом на културата и на профсъюзите. Архитектура Домът на културата е изграден в стил неокласицизъм. Негов автор е арх. Карл Кандулков. Скулптурното му оформление принадлежи на проф. Илия Илиев. Хълмистият терен е наложил да бъде оформено голямо външно стълбище. Главната източна фасада е богато украсена с колони от бял врачански камък, завършващи с изящно орнаментирани капители. Централният източен вход въвежда в просторно фоайе, от което посетителите се отправят към зрителната театрална зала и изложбените салони. Приемните помещения са постлани с мозайка, а стените са облицовани с изкуствен мрамор. Таваните са гипсови. Вратите, прозорците и вътрешните му стълбища са украсени с розетки от ковано желязо, фоайетата му са облицовани с разноцветен мрамор, полилеите му са месингови. Важни моменти от историята на града са художествено интерпретирани в барелефи и монументални стенописи в интериора му. На покрива са разположени статуи в цял ръст на хора и коне. Пред сградата е издигната статуя на Емануил Манолов. Домът на културата е разположен на 5400 квадратни метра и притежава 63 помещения. 800-местната зала е най-голямата в Габрово. Дейности Този истински дворец е сред забележителностите на Габрово и средище на изкуствата и културата. В него гостуват оперни, симфонични, балетни, музикални и танцови спектакли и творят габровските драматичен театър; камерен, духов и диксиленд оркестри. Стотици са децата и младежите, които са намерили своето място в детски фолклорен ансамбъл; детска музикална школа; неправителствени организации; школи за изучаване на чужди бойни изкуства и други. Провеждат обучение, репетиционна и концертна дейност, семинари и конференции, изложби и творчески срещи, камерни концерти.
Драматичен театър „Стефан Киров“

Драматичен театър „Стефан Киров“ се намира в град Сливен. История Първото театрално представление в Сливен се е състояло през 1868 година. Първата постоянна театрална трупа в града е създадена през 1918 г. Тази година се счита за начало на професионалния театър в Сливен. От 1948 година театърът е държавен. През 1987 година се открива нова театрална сграда с Камерна зала, Голям салон, Балетна зала и Зала за един актьор. В своята 90-годишна история театърът е представил на публиката над 400 постановки. В репертоара са както класически творби на автори от световната драматургия (Уилям Шекспир, Молиер, Николай Островски, Виктор Юго, Карло Голдони, Николай Гогол, Антон Чехов, Пиер дьо Бомарше, Бранислав Нушич, Едуардо де Филипо, Оскар Уайлд, Бертолт Брехт, Артър Милър, Тенеси Уилямс, Славомир Мрожек), така и множество български класици (Иван Вазов, Ст. Л. Костов, Антон Страшимиров, Йордан Йовков, П. К. Яворов, Валери Петров и др). Театърът е гостувал в Германия, Австрия, Чехословакия, Грузия, Словения, Северна Македония и др. Външни препратки Официален сайт на Драматичен театър „Стефан Киров“ Драматичен театър „Стефан Киров“ във Facebook Драматичен театър „Стефан Киров“ в Entase
Драматично-куклен театър „Васил Друмев“

Драматично-куклен театър „Васил Друмев“ се намира в град Шумен. Наименуван е на известния български писател и драматург Васил Друмев, също политик (министър-председател) и духовник (Климент). История Шумен е град с богати театрални традиции. От тук води началото си летописът на българския театър с първото театрално представление, състояло се на 15 август 1856 г. в едно кафене – „Михал Мишкоед“ от Сава Доброплодни. От 1 януари. 2000 г. с ПМС № 204 от 11 ноември 1999 г. Драматичен театър – Шумен и Куклен театър „Патиланчо“ са обединени в Драматично-куклен театър „Васил Друмев“ – Шумен. Театърът е държавен репертоарен. Афишът на ДКТ „Васил Друмев“ включва заглавия от световната и българска драматургия, с приоритетно по традиция присъствие на заглавия от българската класическа и съвременна драматургия. Театърът е съорганизатор и домакин на престижния, провеждащ се ежегодно Театрален фестивал „Нова българска драма“. ДКТ „В. Друмев“ поддържа творчески контакти и обмен с театри от чужбина. Екипът на Драматично-куклен театър е носител на редица отличия и награди от престижни международни и национални фестивали, между които и почетното отличие „Златна книга“ (златна значка) от Съвета на европейската научна и културна общност. Отличието се дава на театъра за Институция с висок престиж и обществено признание в областта на културата. В ДКТ „Васил Друмев“ Шумен функционира и театрална студия, чиито членове са млади хора с афинитет към театралното изкуство. Държавен куклен театър – Шумен е удостоен с орден „Кирил и Методий“ – I степен. Директор на ДКТ „Васил Друмев“ - Шумен е Илия Виделинов. Източници Външни препратки Официален сайт на театъра Официален профил на театъра в Entase
Драматично-куклен театър „Константин Величков“

Драматично-куклен театър „Константин Величков“ е театър в Пазарджик. История През 1870 г. в читалище „Виделина“ се осъществява първото представление „Многострадална Геновева“. Инициатори са Петър Бонев, Кочо Честименски и Константин Величков. След това Константин Величков поставеня пиесите „Иванку, убиецът на Асеня“ от Васил Друмев и „Разбойници“ от Фридрих Шилер. През 1892 е закупен павилион от Първото българско земеделско промишлено изложение в Пловдив, а от следващата 1893 г. представленията се играят в него. В 1904 г. е построена новата сграда на читалище „Виделина“. От 1922 г. градската управа отпуска субсииди за театрални представления и за заплати на ръководителите. В периода 1930 – 1937 г. на сцената на театъра играят Кръстьо Сарафов, Владимир Трандафилов, Елена Снежина, Теодорина Стойчева. Ръководители на трупата са Любомир Паспалев, Живко Оджаков, Стефан Киров и Крюгер Николов. От 1942 до 1945 г. театърът е закрит. В периода 1948 – 1958 г. е драматичен театър, а между 1959 и 1963 г. е драматично-музикален. От 1963 г. е Държавен народен театър към Министерство на просветата и културата. През 1964 г. е закрит, а през 1969 г. е отново възстановен като Държавен драматичен театър. Новата сграда на театъра е открита през 1969 г. Тя е дело на арх. Ст. Хаджистоянов. Директор на театралната трупа е Васил Спасов. На сцената на театъра играят Катя Паскалева, Северина Тенева, Адриана Палюшева, Стефан Германов. Режисьори са Крикор Азарян, с постановките „Албена“, „Януари“ и др. и Леон Даниел, с постановките „Одисей пътува за Итака“, „Господин Пунтила и неговият слуга Мати“, „Пейка“ и др. Директор е Георги Делев. През 1997 г. сградата на театъра е опожарена. В периода 1998 – 2012 г. директор е Владлен Александров. През 1999 г. към театъра е присъединен Държавният куклен театър „Светулка“ и се обособява като Държавен куклено-драматичен театър. От 2000 до 2011 г. е домакин на Международния фестивал „Есенни театрални срещи“. Между 2013 и 2018 г. директор е Александър Жеков. От 28 август 2018 г. директор на театъра е Григор Антонов. Източници Външни препратки страница на театъра във Facebook
Arena Arda

Arena Arda (bułg. Арена Арда) – wielofunkcyjny stadion w Kyrdżali, w Bułgarii. Został otwarty w 1963 roku. Może pomieścić 10 000 widzów. Swoje spotkania na stadionie rozgrywają piłkarze klubu Arda Kyrdżali. Stadion został otwarty w 1963 roku. Obiekt przechodził większe renowacje w latach 80. XX wieku (stadion został wówczas m.in. wyposażony, jako jeden z pierwszych w Bułgarii, w plastikowe krzesełka) oraz w drugiej dekadzie XXI wieku. W 2018 roku jego dotychczasową nazwę („Drużba”) zmieniono na „Arena Arda”. W roku 2020 zainstalowano na obiekcie sztuczne oświetlenie. 2 maja 1984 roku na stadionie rozegrano mecz finałowy piłkarskiego Pucharu Bułgarii (Lewski-Spartak Sofia – Trakia Płowdiw 1:0). Spotkanie to według nieoficjalnych danych obejrzało z trybun 30 000 widzów, co najprawdopodobniej jest rekordem frekwencji stadionu. Przypisy
Езерецко езеро

Езерецкото езеро, или Езерецко блато (по-рано Сатълмъш), е езеро, разположено в Приморска Добруджа, България. Намира се на 1 километър източно-югоизточно от село Езерец и на 4 километра северно-североизточно от град Шабла. Езерото има форма на разтегната латинска буква „S“ от северозапад на югоизток, като дължината му е 2,1 km, а максималната му ширина в югоизточната част достига до 0,3 km. Площта му е 0,7 – 0,72 km2, максимална дълбочина 9 m, обем 2,5 млн. m3. Тясна 120-метрова пясъчна ивица го отделя от Черно море. Югоизточният му край е свързан с Шабленското езеро чрез канал, дълъг около 200 метра. Подхранва се главно от изворни води, поради което водата му е сладководна. При поройни дъждове по Езерецкия дол се влива голямо количество вода и нивото му се покачва. Водите му се използват за напояване. Важен риболовен обект. Вижте също Лист от карта K-35-22. Мащаб: 1 : 100 000. Източници Мичев, Николай и др. Географски речник на България. София, Наука и изкуство, 1980. с. 195.
Єзерецьке озеро

Єзерецьке озеро, або Єзерецьке болото (колишнє Сатулмуш) — це озеро, розташоване в Приморській Добруджі, Болгарія . Розташоване в 1 км на схід-південний схід від села Єзерець і в 4 км на північний схід від міста Шабла. Озеро має форму розтягнутої латинської букви "S" з північного заходу на південний схід, її довжина 2,1 км, а максимальна ширина на південному сході досягає 0,3 км. Його площа становить 0,7 - 0,72 км 2, максимальна глибина 9 м, обсяг 2,5 млн. м3. Вузька піщана смуга довжиною 120 метрів відокремлює її від Чорного моря. Її південно-східний кінець з'єднаний з озером Шабла каналом довжиною близько 200 метрів. В основному воно живиться джерельною водою, тому її вода прісна. Під час сильних проливних дощів у Эзерецьку долину надходить велика кількість води, і рівень озера піднімається. Його води використовуються для поливу. Важливе місце риболовлі. Докладніше Аркуш карти K-35-22. Масштаб: 1 : 100 000. Джерела Мічев, Микола та інші . Географічний словник Болгарії . Софія, Наука і мистецтво , 1980. 195.
Езерово (язовир)

Езерово е язовир на река Каялийка в България и е втори по поречието на реката след язовир Брягово. Използва се за напояване и рибовъдство. Местоположение Разположен е на територията на община Първомай, Пловдивска област, над село Езерово, в началото на северните части на Родопите. Флора и фауна В язовира се срещат различни видове риба: Бял толстолоб, Пъстър толстолоб, Каракуда, Костур, Речен кефал (Клен), Сом, Червеноперка, Черен амур, Шаран, Щука. Отдих и риболов В праисторическото миналото местността е била дъно на голямо езеро, в района на белите камъни (Семер дере), могат да се намерят дребни вкаменелости на различни водни видове. На източната стана на язовира се намира малка пещера. А почитателите на риболова могат да практикуват своето хоби срещу заплащане на такса. Източници Язовир „Езерово“
ТЕС Мариця-Схід-3

ТЕС Мариця-Схід-3 — теплова електростанція на південному сході Болгарії. Зведена у складі комплексу Мариця-Схід разом з ТЕС Мариця-Схід-1 (наразі замінена ТЕС Гилибово) та ТЕС Мариця-Схід-2. В 1978 – 1981 роках на майданчику станції стали до ладу чотири однотипні блоки потужністю по 210 МВт. У кожному з них встановили котел Подольського котельного заводу типу ЕП-670-140 (П-62), парову турбіну К-200-130-3 від Ленінградського металічного заводу та генератор виробництва Електросила. У 2009-му завершили модернізацію, під час якої турбіни модернізували до рівня К-225-130-2М зі збільшенням потужності до 227 МВт. ТЕС спорудили з розрахунку на використання лігніту із розташованого поряд вугільного кар’єру. Воду для охолодження отримують із водосховища Розов-Кладенец, розташованого за 7 км від майданчику ТЕС. Цю водойму створили у межиріччі річки Сазлійки та її лівої притоки Соколіци, за рахунок відведення ресурсу з яких відбувається її поповнення. Для видалення продуктів згоряння призначений димар заввишки 325 метрів. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 400 кВ та 220 кВ. Примітки
Етнографски музей „Дунавски риболов и лодкостроене“

Етнографски музей „Дунавски риболов и лодкостроене“ в Тутракан е част от Историческия музей на града. Сграда и експозиция Музеят е открит през 1974 г. и е единствен в страните по поречието на река Дунав. Създаден е, за да съхрани богатата материална и духовна култура, обществено устройство и бит на българите от крайдунавските рибарски селища. Неслучайно музеят се намира в Тутракан, защото риболовът е основен поминък на населението в този край от древността до днес. В края на ХІХ и началото на ХХ век градът се утвърждава като център на дунавския риболов. Музейната сграда е разположена в двор на две тераси. В лапидариума – открита експозиция, са експонирани старинни модели на рибарска лодка „чамница“ (каик) и съвременна двуостра рибарска лодка „тутраканка“, различни каменни тежести за въдици (кърмаци), които са се използвали през различните епохи от тутраканските рибари, а също така и каменни хромели за смилане на царевично брашно (малай). Експозицията е разположена в сграда, построена през 1907 г., с интересна външна архитектура, която има 7 изложбени зали, два аранжимента на интериор и минераложка изложба. История на Дунавския риболов Като поминък, риболовът по река Дунав води началото си от праисторическите времена. Археологическите находки свидетелстват, че той е познат на траките, славяните и прабългарите, за които е бил основно средство за препитание. В края на ХІV век османската феодална власт започва да обръща сериозно внимание на дунавския риболов. Тогава риболовът по р. Дунав и крайречните езера се упражнява от българи, които ловуват с примитивни уреди, някои от които са показани в експозицията. Като центрове на риболова по реката можем да посочим, Видин, Никопол Силистра, Свищов и Тутракан с уточнението, че през ХІХ век последните два града се обособяват като големи средища за риболов и търговия с риба. Оригиналните предмети от бита на лодкари и рибари, както и множество фотоси и графики разказват за тежкия труд на рибарите. Най-често употребявани при риболов са старинните уреди като „гарда“, „кош“, „котци“, „сляп кош“, „цоапа“, „кападжак“, а от мрежите – „невод“, „дифан“, „сетка“, „лапташ“, „ян“, „орие“, „търбух“. С тях дунавските рибари ловят значително количество риба, която предимно в прясно състояние, постъпва на пазара в много градове на страната. Първата кооперация на рибарите в България е основана на 7 януари 1907 г. в Тутракан. От 1919 г., когато Южна Добруджа преминава в Румъния, дейността ѝ е прекратена до 1940 г., когато отново се възобновява. Животът на тези рибари е пълен с лишения и опасности. На риболовищата те строели землянки (бордеи), покрити с тръстика, камъш (папур) или пръст. Храната им се състои от рибена чорба, печена риба и мамалига, вместо хляб. Облеклото им е най-примитивно. В дъждовно време обличали непромокаема мушама, препасвали престилка и обували кожени чорапи (калци) в цървули, които са напоени с безир и не пропускат вода. През 2012 г. експозицията бе изцяло обновена, а в интериора бяха включени интерактивни дисплеи, аудио и видеопрезентации. Външни препратки
Септември (железопътна гара)

42.204427, 24.132217 Гара Септември е железопътна гара в Септември, Община Септември, област Пазарджик. На гарата спират всички пътнически, бързи и международни бързи влакове, превозващи по направления Пловдив, Бургас и Централна гара София. От гарата тръгва и единствената действаща в България теснолинейна железница Септември – Добринище. Бележки Свързани линии Железопътна линия 1 (Калотина – Септември – Свиленград) Железопътна линия 16 (Септември – Добринище)
Жребчево (язовир)

„Жребчево“ е язовир в централна България, изграден на река Тунджа. Наименованието му идва от останалото на дъното му село Жребчево. Собственост е на държавното предприятие „Напоителни системи“. Разположен на 25 km² площ, „Жребчево“ е петият по големина язовир в България, след „Мандра“, „Искър“, „Студен кладенец“ и "Огоста". Местоположение Намира се в красива подпланинска местност. Площта му се простира от градовете Николаево и Гурково, и село Паничерево (Област Стара Загора), през Община Твърдица до селата Баня и Асеновец в Община Нова Загора (Област Сливен). История Язовирът е въведен в експлоатация през 1965 година. В чашата на язовира освен село Жребчево остават и бившите села Запалня и Долно Паничерево. В североизточния му край се намира потопената при заливането му църква Св. „Иван Рилски“, която е единствената останка от село Запалня. До бента на язовира са разкрити останки от римска крепост. Използване Напояване Производство на електроенергия Непосредствено под язовирната стена е изградена водноелектрическата централа ВЕЦ „Жребчево“, собственост на „Минстрой Холдинг“. Пусната в експлоатация през 1965 година, тя е оборудвана с три турбини с обща инсталирана мощност 15,4 MW. Туризъм и риболов Язовирът има много ръкави с удобни за риболов места. Тъй като водата от язовира се използва за напояване, през лятото той се източва значително, което обуславя сезонния характер на риболова (костур, червеноперка, сом). В устието на язовира на река Тунджа се среща също щука. Източници Външни препратки Язовир Жребчево – информационен сайт