NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Природний парк Врачанський Балкан

Природний парк Врачанський Балкан (болг. Природен парк „Врачански Балкан“) — природний парк у Болгарії площею 30129,9 га, створений 21 грудня 1989 року. Адміністрація парку Природним парком Врачанський Балкани керує дирекція, підпорядкована Виконавчому лісовому агентству Міністерства навколишнього середовища та водних ресурсів Болгарії. Географія Природний парк Врачанський Балкан розташований на території общин Враца, Криводол, Мездра, Виршець і Своге. Біологія Флора Флора природного парку Вранчанський Балкан становить бл. 1100 судинних рослин, що становить бл. 28 % болгарської флори. У природному парку живуть ендемічні види, серед яких мало поширені в Болгарії Campanula jordanovii, Centranthus kellereri, Chamaecytisus kovacevii, Silene velcevii, а також Centranthus kellereri та Silene velcevii, на які припадає бл. 50 % їхнього світового популяції. Серед ендемічних видів, які можна знайти також в інших балканських країнах, Acanthus balcanicus, Achillea ageratifolia, Armeria rumelica, Centaurea chrysolepis, Cephalaria flava, Cerastium moesiacum, Crocus veluchensis, Dianthus cruentus, Digitalis viridiflora, Erysimum comatum, Gentianella bulgarica bachiiren reichen., Lilium jankae, Pedicularis grisebachii, Peucedanum aegopodioides, Sesleria latifolia, Silene sendtneri та Vicia truncatula. 13 видів занесені до «Червоної книги Республіки Болгарія». Територія парку входить до мережі природоохоронних територій Європейського Союзу Natura 2000. Тваринний світ У природному парку Врачанський Балкан налічується близько 1231 різних безхребетних. Це важливий регіон для метеликів у Болгарії. Земноводних у природному парку 11, плазунів 15. Серед них 20 охороняються законом, усі включені до Бернської конвенції. Із понад 180 видів птахів у природному парку 157 охороняються законом, а 38 занесені до «Червоної книги Республіки Болгарія». У природному парку нараховується 36 видів ссавців, серед яких 9 охороняються на національному рівні, 20 — на європейському та 9 — на міжнародному. Серед них соня лісова, їжак південний, борсук європейський, видра річкова, тхір лісовий, кіт лісовий, сарна європейська. У природному парку живуть 22 з 33 видів кажанів, які мешкають у Болгарії. Список літератури
Врачански карст

Врачански карст е резерват в природен парк „Врачански Балкан“, Стара планина, България. Основаване и статут Обявен е за резерват с обща площ 1438,9 хектара със Заповед No.854 на Комитета за опазване на природната среда при Министерски съвет от 10 август 1983 година, създаден да запази живописния и типичен за тези места карстов терен с разнообразни геоморфоложки образувания, уникална пещерна фауна, субмедитеранска флора и много реликтни видове. Обликът на горските насаждения се определя от келявия габър, обикновения габър, мъждряна, бука, полския клен, черния бор и др. География Обхваща северните, предимно скалисти склонове на Врачанската планина в района на Базовския и Стрешерския дялове. Разположен е между края на каменната кариера край село Паволче и пещерата Змеюва дупка, в подножието на Биволарски и Кърнов връх във Врачанската планина. Разделен е почти симетрично от река Лева на две части. От каменната кариера до прохода Вратцата се простира Базовският дял на резервата, а вторият – Стрешерският, се разполага от прохода Вратцата до Кърнов връх. Надморската височина варира в диапазона от 250 до 850 м. „Врачански карст“ е създаден, за да запази живописният и типичен за тези места карстов релеф с разнообразните геоморфоложки образувания, уникалната пещерна фауна, субмедитеранската флора и многото реликтни видове, които са охранявани по Закона за биологичното разнообразие, а някои са включени в Червената книга на България. С резервата са свързани множество забележителни природни обекти – масивната отвесна скала Скакля и едноименният водопад, живописното ждрело на р. Лева (Вратцата), пещерата Змейова дупка и близката пещера Леденика, а също така и историческото място Вола. Флора В него са разпространени множество реликтни, ендемични и застрашени растителни видове. Срещат се кокиче, самодивско лале, горска съсънка. Типичен представител е българският ендемит келереров кентрантус. Характерните растителни видове за региона са келяв габър, обикновен габър, мъждрян, полски ясен. Фауна От животинските видове са разпространени гарван гробар, египетски лешояд, черен щъркел, жълтоклюна чавка, алпийски бързолет. Животинският свят е представен от доминиращо разнообразие на птици, влечуги и дребни бозайници. Вижте също Защитени територии в България Бележки Източници Резерват „Врачански карст“, профил в Изпълнителна агенция по околна среда // Посетен на 18 януари 2014. Йорданова, М. и Ботева, И. Планините в България, АИ „Проф. Марин Дринов“, София, 2013, с. 63. Външни препратки Документален филм „Резерват Врачански карст“
Врачешки манастир

Врачешкият манастир „Свети Четиридесет мъченици Севастийски“ е действащ девически манастир на Българската православна църква, част от Ловчанската епархия. Местоположение Разположен на 5 километра западно от село Врачеш и на 10 километра от Ботевград. История Врачешкият манастир е основан през XIII век след битката при Клокотница, когато цар Иван Асен II побеждава епирският деспот Теодор Комнин. Битката става в деня, когато се празнува паметта на Свети четиридесет мъченици и благодарният цар победител в тяхна чест построява множество църкви и манастири носещи тяхното име. При създаването си манастирът е мъжки, а братята монаси усърдно преписват и разпространяват богослужебни книги. През XVII век има действащо килийно училище. През XV и XVIII век е опожаряван. Манастирът потъва в забрава до 1890 г. През 1891 г. върху старите основи най-известният майстор в Ботевградския край Вуно Марков построява скромна църква. Възстановява се монашеският живот в манастира. Отначало се подвизават мъже монаси, а от 1937 г. обителта става девическо общежитие, като първата игумения е майка Касиана. Понастоящем е постоянно действащ. Архитектура Представлява комплекс от черква, жилищни и стопански сгради. Манастирската черква е еднокорабна, едноапсидна, безкуполна, с вътрешен и открит притвор, над който се издига камбанария. В една от жилищните сгради по-късно е построен параклис, посветен на Св. Климент Охридски. В близост до манастира, на десния бряг на реката е манастирското аязмо. Над манастира се издига остър връх, на който са останките от крепостта Градище (Чешковград). Днес манастирът е обявен за паметник на културата. Бележки Външни препратки Врачешки манастир – bulgariamonasteries.com Архив на оригинала от 2018-06-12 в Wayback Machine.
Monestir de Vratxeix

El monestir dels Quatre Màrtirs Sagragts de Vratxeix (en búlgar, Врачешки манастир „Свети Четиридесет мъченици“) és un monestir de l'Església Ortodoxa Búlgara en actiu que pertany a la Diòcesi de Lòvetx. El monestir està localitzat a l'oest de la serralada dels Balcans, a 5 km a l'oest de l'aldea de Vratxeix i a 10 km de la ciutat de Botevgrad, a la Província de Sofia. Història El monestir fou fundat al segle XIII, durant el Segon Imperi Búlgar, arran de la significativa victòria búlgara a la batalla de Klokòtnitsa l'any 1230, quan l'emperador Ivan Asen II (r. 1218–1241) derrotà el dèspota de l'Epir Teodor Comnè Ducas. La batalla tingué lloc el dia dels Sants Quaranta Màrtirs de Sebaste, i l'emperador ordenà la construcció de nombroses esglésies i monestirs dedicats a aquests sants. Inicialment, el monestir funcionava com un convent masculí, on els monjos es dedicaven a la transcripció i difusió de llibres litúrgics. Al segle XVII, s'hi establí una escola clandestina. El monestir fou incendiat en dues ocasions pels turcs otomans, al segle XV i novament al segle XVIII, la qual cosa provocà el seu abandonament fins a l'any 1890. L'any 1891, sobre els antics fonaments, Vuno Markov —considerat el mestre constructor més notable de la regió de Botevgrad— edificà una església modesta, la qual marcà la restauració de la vida monàstica a la zona. El monestir tornà a funcionar inicialment com un convent de frares, però a partir de l'any 1937 començà a acollir monges Actualment, el monestir es troba actiu. Arquitectura i art El monestir constitueix un conjunt format per esglésies, edificis residencials i construccions de caràcter comercial. L'església monàstica presenta una sola nau i un absis únic, amb un nàrtex interior i un debert, damunt del qual s'alça un campanar. En un dels edificis residencials s'hi construí posteriorment una capella dedicada a sant Climent d’Òcrida, una de les figures més venerades del cristianisme búlgar. A poca distància del complex, a la riba dreta del riu, s'hi troba la font sagrada del monestir. Damunt del monestir s'eleva un turó escarpat, al cim del qual es conserven les restes de la fortalesa de Gradiste (també coneguda com Cheskovgrad). Referències
Vrachesh Monastery

The "Holy Forty Martyrs" Vrachesh Monastery (Bulgarian: Врачешки манастир „Свети Четиридесет мъченици“) is an active monastery in the Lovech Diocese of the Bulgarian Orthodox Church. It is located in the western Balkan Mountains of Bulgaria, 5 km west of the village of Vrachesh and 10 km from the town of Botevgrad. History The monastery was founded in the 13th century during the Second Bulgarian Empire after the important Bulgarian victory in the battle of Klokotnitsa in 1230, when emperor Ivan Asen II (r. 1218–1241) defeated the Epirote despot Theodore Komnenos Doukas. The battle took place on the day of the Holy Forty Martyrs, and the emperor ordered the construction of many churches and monasteries bearing their name. The monastery was initially a friary, with the monks transcribing and distributing liturgical books. In the 17th century, there was a functioning cellar school in the monastery. The monastery was burned twice by the Ottoman Turks in the 15th and 18th centuries, then sank into oblivion until 1890. In 1891 on the old foundations Vuno Markov, considered to be the most famous master in the Botevgrad region, built a modest church, thus restoring the monastic life in the area. The monastery started off again as a friary, but since 1937 it accepted nuns as well, the first one being Cassiana. The monastery is currently active. Architecture It is a complex of churches, residential and commercial buildings. The monastery church is one-nave, one-apse, with an inner and open narthex over which a bell tower rises. In one of the residential buildings a chapel was later built, dedicated to the Bulgarian Saint Clement of Ohrid. The monastic holy spring is situated nearby, on the right bank of the river. Above the monastery rises a steep hill, which hosts the remains of the Gradiste Fortress (Cheskovgrad). The monastery is declared a monument of culture. Gallery References
Vračeški manastir

Vračeški manastir "Svetih četrdeset mučenika" aktivan je manastir Bugarske pravoslavne crkve, dio Lovečke biskupije. Smješten je 5 km zapadno od sela Vračeš i 10 km od Botevgrada. Vračeški manastir osnovan je u 13. stoljeću poslije bitke kod Klokotnice, kada je car Ivan Asen II. porazio vladara Epira Teodora Komnina. Spomendan bitke postao je dan proslave i sjećanja na Svetih četrdeset mučenika i pobjedonosna kralja, kojemu su u čast izgrađene mnoge crkve i manastiri koji nose njihovo ime. Kada je manastir utemeljen, u njemu su bili redovnici, koji su marljivo prepisivali i širili liturgijske knjige. U 17. stoljeću postojala je manastirska škola. Manastir je spaljen je u 15. i 18. stoljeću. Potonuo je u zaborav sve do 1890. godine. Na starim temeljima najpoznatiji majstor Botevgrada toga vremena Vuno Markov sagradio je skromnu crkvu. Redovnički je život u manastiru obnovljen. U početku su bili samo muški redovnici, a od 1937. godine djeluju i redovnice. Osim crkve, postoje i stambeni i poslovni objekti. Manastirska crkva ima arhitektonske elemente: brod, apside, kupolu, unutarnji i vanjski trijem, iznad kojega se uzdiže zvonik. U jednoj od stambenih zgrada kasnije je sagrađena kapela posvećena sv. Klimentu Ohridskom. Iznad manastira nalazi se oštar vrh, na kojem su ostaci utvrde Gradišće (Ceskovgrad). Danas je manastir proglašen spomenikom kulture.
Mănăstirea Vraceș

Mănăstirea „Cei patruzeci de sfinți” din Vraceș este o mănăstire activă, aparținând de Biserica Ortodoxă Bulgară, Eparhia Loveci⁠(d). Este situată la 5 km vest de satul Vraceș și la 10 km de Botevgrad. Istorie Mănăstirea a fost fondată în secolul al XIII-lea, după Bătălia de la Klokotnița, când țarul Ivan Asen al II-lea l-a învins pe despotul Epirului Theodor Comnen Dukas. Bătălia a avut loc în ziua Celor patruzeci de sfinți, astfel incât țarul a construit mai multe biserici și mănăstiri in cinstea victoriei, toate cu acest hram. Mănăstirea a fost inițial o mănăstire de călugări, aceștia ocupându-se cu transcrierea și distribuirea cărților liturgice. În secolul al XVII-lea, în subsolul mănăstirii funcționa o școală. Mănăstirea a ars de două ori, în sec. al XV-lea și în sec. al XVIII-lea, după care a fost dată uitării până la sfârșitul secolului al XIX-lea. În 1891, pe vechile fundații, Vuno Markov⁠(d), considerat a fi cel mai faimos maestru-arhitect din comuna Botevgrad, a construit în acest loc o biserică modestă, restabilind astfel viața monahală din zonă. Mănăstirea a rămas de călugări, dar mai târziu, în 1937, a început să primească și maici, prima dintre ele fiind Cassiana. Mănăstirea este în prezent deschisă. Arhitectură Situl reprezintă un complex de biserici, clădiri de locuit și de comerț. Biserica mănăstirii are un naos, o absidă, este lipsită de cupole, iar deasupra pronaosului se ridică un turn-clopotniță. În una din clădiri rezidențiale a fost construită o capelă cu hramul Sf. Clement al Ohridei. Nu departe de mănăstire, pe malul drept al râului alăturat, izvorăște un izvor sfânt. Peste mănăstire se ridică un deal abrupt, care găzduiește rămășițele cetății Gradișce (Ceșkovgrad). Mănăstirea a fost declarată monument de cultură. Note Bibliografie „Манастирите в България“, Panorama.bg, ИВИДИМ София, 2005 г. Врачешки манастир "Св. Четиридесет мъченици" Legături externe Materiale media legate de Mănăstirea Vraceș la Wikimedia Commons
Врачешский монастырь

Врачешский монастырь Сорока святых мучеников (болг. Врачешки манастир „Свети Четиридесет мъченици“) — действующий монастырь Болгарской православной церкви, находящийся в 5 км от села Врачеш и в 10 км от города Ботевград. Считается одним из самых больших монастырей Болгарии. История По преданию, монастырское мужское поселение находилось ещё в XII веке. Собственно монастырь был основан в XIII веке во время существования Второго Болгарского царства после того, когда болгарский царь Иван Асень II после победы при Клокотнице над царём Эпира Феодором Комнином. Битва произошла в день Сорока Севастийских мучеников, и царь приказал возвести в память о них множество церквей и храмов. Изначально монастырь был мужским, а монахи в нём переводили и переписывали священные книги. В XVII веке при монастыре была школа. Монастырь сжигался турками в XV и XVIII веках, причём по легенде, во время последнего набега мученическую смерть приняли ровно 40 монахов, тогда же была уничтожена знаменитая книжная мастерская. Монастырь оставался заброшенным до 1890 года, пока Вуно Марков, известнейший мастер Ботевградского края, не построил современную церковь и не возродил тем самым монастырь. По ещё одному преданию, на месте будущей церкви овчар Атанас нашёл в земле чудотворную икону Врачешской Богоматери. Первым насельником после возрождения стал иеромонах Игнатий, после кончины которого в монастыре жил мельник, который всегда зажигал свечи и лампады в храме. В 1935 году в монастырь пришли монахиня Евфимия и послушницы Радка (Евдокия), Крестанка (Кассиана) и Тота (Евпраксия), и монастырь стал женским. В XX веке были построены келейные корпуса и часовня Климента Охридского, которого чтила игуменья Кассиана. Имя часовне присвоили в 1968 году. Монастырь действует и по настоящее время. В 1996 году был осуществлён ремонт храма, в 1997 году отстроена колокольня, в 1996—1999 годах отреставрирован иконостас. В монастырь приезжают паломники со всей Болгарии. Архитектура Монастырь представляет собой комплекс церквей, жилых и служебных помещений. Церковь — однонефная, одноапсидная, бескупольная базилика, со внешним и открытым притвором, над которым возвышается колокольня. В одном из зданий позже была построена часовня, посвящённая Клименту Охридскому. Недалеко от монастыря на правом берегу находится монастырский святой источник. Над монастырём находится вершина, на которой стоят останки крепости Градиште (Ческовград). Монастырь в настоящее время является памятником культуры. Галерея Примечания
Врачеський монастир

Врачеський монастир Сорока Святих мучеників — це діючий монастир Православної церкви Болгарії, частина Ловчанської єпархії. Розташування Розташований за 5 км на захід від села Врачеш, за 10 км від Ботевграда. Історія Врачеський монастир був заснований у XIII ст. Після битви при Клокотниці, коли цар Іван Асен II переміг епірського правителя Феодора Комнина. Битва відбулася у день, коли святкується пам'ять Сорока святих мучеників і на знак подяки цар-переможець на їх честь побудував багато церков і монастирів, які носять їхнє ім'я. При створенні монастир був чоловічим, брати монахи старанно розшифровували і поширювали богослужбові книги. У XVII столітті діяла церковна школа. У XV і в XVIII був спалений. Монастир поринає в забуття до 1890 року. В 1891 році на старому фундаменті найвідоміший майстер в Ботевградському краї Вуно Марков побудував невелику церкву. В монастирі відновлюється монастирське життя. Спочатку в ньому перебували ченці- чоловіки, а з 1937 року в монастирі з'являється жіночий гуртожиток, перша ігуменя якого — мати Касіана. В даний час діє. Архітектура Являє собою комплекс з церкви, житлових та господарських споруд. Монастирська церква — однонефна, одноабсидна, безкупольна, з внутрішнім і відкритим притвором, над яким височіє дзвіниця. В одному з житлових будинків пізніше було побудовано каплицю, присвячену Св. Клименту Охридського. У безпосередній близькості від монастиря, на правому березі річки є монастирське мінеральне джерело. Над монастирем підноситься гострий пік, на якому знаходяться залишки фортеці Градіштє (Чешковград). В наш час монастир оголошений пам'яткою культури. Джерела «Манастирите в България», издание на Panorama.bg, ИВИДИМ София 2005 г. Посилання Врачеський монастир — bulgariamonasteries.com [Архівовано 12 червня 2018 у Wayback Machine.]
2-ра английска езикова гимназия „Томас Джеферсън“

Втора английска езикова гимназия „Томас Джеферсън“ (II АЕГ) е профилирана столична гимназия с петгодишен курс на обучение и интензивно изучаване на английски език и задължителен втори чужд език по избор: немски, испански или руски език. От 2011 година училището се намира в нова сграда с адрес в район „Триадица“, ж.к. Стрелбище, улица „Траянова врата“ № 26. В гимназията се кандидатства след завършен 7. клас по условията на Наредба № 11/ 2005 г. на МОН Педагогически състав Ръководството на 2 АЕГ, представлявано от директора – г-жа Веселина Иванова-Хасун и помощник-директорите по учебната дейност – г-жа М. Игнатова и г-жа К. Тофик, организира и ръководи учебно-възпитателната работа на 57 учители и 30 ученически колектива. Материална база В новата сграда класните стаи и чуждоезиковите кабинети са оборудвани с интерактивни дъски, има физкултурен салон, фитнес, танцова зала, библиотека и външни спортни игрища за 4 вида спорт. Ученически Парламент Ученическият парламент на 2 АЕГ е основан на 30.10.2008 г. от ученици в тогавашните 9е и 9б клас, с помощта на педагогическия съветник на училището – К. Миланова. Основните цели и принципи на парламента са формирането на активно граждаско поведение у учениците, да създава интелигентни, националноотговорни и глобалномислещи млади хора, да кара хората да повярват, че те са промяната, а промяната на света, започва от самите тях. Ежегодно се провеждат кампании за превенция на насилие, зависимости, СПИН, трафик на хора и рак на гърдата. Написани и спечелени са три проекта към ЕС, като: „Да спрем трафика на хора“; „Към Европа без тютюнев дим“; Работа с деца без родителски грижи и деца в неравностойно положение, и други благотворителни дейности. Ученическият парламент на 2 АЕГ работи по комисии: Ученически вестник „Утре Сме Ние“ – Редактори: Ема-Мария Георгиева; Сенжана Миланова Благотворителност – Координатори: Магдалена Михайлова, Румяна Симеонова ПР и Реклама – Координатори: Елизабет Ценкова, Румяна Симеонова Превенции – Координатори: Ема-Мария Георгиева, Сенжана Миланова Проекти – Координатори: Сенжана Миланова Етична Комисия Клуб „Здраве“ – Координатори: Магдалена Михайлова Председатели на Ученически Парламент на 2 АЕГ от 2008 г.: Ралица Цветанова (учредител и първи председател на УП; студент в Софийски университет) Ема Русева (учредител и заместник-председател на УП; студент в УНСС) Карина Делчева (втори председател на УП, студент в University of Bath) Румяна Пенева (трети председател на УП) Ема-Мария Георгиева (заместник-председател на УП) Ралица Андреева (четвърти председател на УП) Алиса Евтимова (пети председател на УП) Георги Златев (шести председател на УП) Вижте също Първа английска езикова гимназия Източници
ГКПП Капитан Петко войвода – Орменион

ГКПП Капитан Петко войвода – Орменион е разговорно име на 2 гранични контролно-пропускателни пункта на държавната граница между България и Гърция и на района между тях. Пунктовете се намират съответно: ГКПП Капитан Петко войвода, България – при квартал Капитан Петко войвода на Свиленград; ГКПП Орменио, Гърция – при с. Орменион (българско име Черномен), с име до 2004 г. ГКПП Ново село (по предишно име на селото). Свързва Свиленград със скоростния път през Димотика, Софлу и Фере, излизащ на Бяло море при Дедеагач. Граничният преход функционира от 5 ноември 1988 година и е разположен на еврокоридор Е-80, свързващ градовете Хелзинки и Александруполис. Годишно през пункта преминават над 500 000 души и над 250 000 автомобила. Най-натоварените дни са празничните, в които често се образуват опашки от чакащи автомобили. Препоръчително е пътуващите с туристическа цел да избягват пътувания през първите и последните дни на празниците. Пътната инфраструктура от българска и гръцка страна е добре развита, по-голямата част от Е-80 в района е автомагистрала. На граничния пункт могат да се закупят седмични и месечни винетни стикери. В близост до ГКПП от българска страна функционират офиси на застрахователни и спедиторски фирми, както и обменни бюра. През декември 2004 г. по повод 160 годишнината от рождението на българския революционер Петко Войвода, по предложение на Съюза на тракийските дружества граничният контролно-пропускателен пункт Ново Село е преименуван на Капитан Петко войвода. От 1 януари 2025 г. ГКПП се закрива. Преминава се без спиране на автомобила и показване на документи на вече бившия ГКПП, но със съобразена скорост, означена с пътни знаци. Сградният фонд и инфраструктурата се запазват, така че при необходимост да могат да бъдат отворени. Граничните полицаи имат право да спират за проверки на случаен принцип и с оглед анализ на риска. Източници
ГКПП Малко Търново – Дерекьой

Граничният контролно-пропускателен пункт (ГКПП) Малко Търново – Дерекьой е граничен контролно-пропускателен пункт, разположен на българско-турската граница. Той се намира в близост до Малко Търново. Най-близкият граничен контролно-пропускателен пункт е Лесово – Хамзабейли, разположен на 133 km в западна посока от ГКПП Малко Търново, също обслужващ българско-турската граница. ГКПП Малко Търново обслужва международния път E87. Пунктът не е предвиден за преминаване на тежкотоварни моторни превозни средства и обслужва предимно туристическия трафик – леки автомобили и автобуси. Тежкотоварните превозни средства към Турция се пренасочват към ГКПП Лесово - Хамзабейли или ГКПП Капитан Андреево - Капъкуле. ГККП Малко Търново се намира в състава на Гранично полицейско управление Малко Търново, което е с най-голямата зона за отговорност – 141,139 km държавна граница, от които 31,093 km сухоземна и 110,046 km – речна, неплавателна – по реките Резовска и Делийска. Вижте също Гранични контролно-пропускателни пунктове на България ГКПП Капитан Андреево – Капъкуле ГКПП Лесово – Хамзабейли Източници