NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Христо-Кривиралчева къща

Христо-Кривиралчевата къща е къща с ранно възрожденска архитектура в град Копривщица, строена по време на формирането на основите на копривщенската архитектура (1809 – 1830). Разположена е в дъното на малък двор, но не се вижда от улицата поради това, че е скрита зад висок дувар и порта, над която е вдигната като втори етаж стопанска сграда. Има характерната за това време асиметрична конструкция и еднакво решение за пространственото устройство и на двата ката. В южния ъгъл има разположен отвод с групирани около него традиционните битови помещения: соба, помещение в к'ъщи и изба. Все пак се намира малка разлика между двата етажа, защото на втория етаж избата е заменена с пруст. Покривът на Христо-Кривиралчевата къща се носи от осмоъгълни колони, изработени от дърво, имащи квадратни бази и капители. Те са украсени с така наречената проста „дюлгерска резба“. Горният отвод е наполовина затворен от парапет, а долният е прикрит с декоративна решетка. Покривът на постройката е четирискатен и е покрит с турски керемиди. Христо-Кривиралчевата къща попада в категория паметници на културата за „сведение“. Намира се на улица „Никола Герджиков“ № 7, но не е музей и не е отворена за посещение. Източници
Цоко-Будинова къща

Цоко-Будиновата къща е стара, възрожденска къща в Копривщица, роден дом на поборника от Априлското въстание Цоко Будин. Къщата не участва пряко в уличния силует на булеварда, тъй като е леко отдалечена от него, разположена в западния ъгъл на малък равен двор. До сградата може да се достигне чрез подлез в приземието на стопанската постройка на домакините. Строена по време на формирането на основите на копривщенската архитектура (1809 – 1830). Като други къщи от този период и Цоко-Будиновата къща е строена с асиметричен план и конструкция. Пространственото устройство е постигнато посредством две стени, разположени кръстовидно. Двата ката на къщата са идентични със своите групи помещения: соба, пруст, в'къщи и одая зад отвода. Разликата между двата етажа се състои в това, че на приземието наместо одая има изба. На горния кат къщата има кьошк, допълнително повдигнат с около 30 см, който освен това излиза чрез еркер над приземието. Парапетът на отвода и кьошкът са направени от вертикални дървени шинди. Прозорците на приземието имат решетъчна украса, а на горния етаж са снабдени с решетки. Напречните ребра на покрива се показват и се виждат заедно с малката стреха на къщата. Къщата се намира на букевард „Хаджи Ненчо Палавеев“ № 41, но не е отворена за посещение, тъй като не е музей. Източници
129-о основно училище „Антим I“

129 Основно училище „Антим I“ е едно от най-старите училища в София, открито през 1895 г. Негов патрон е екзарх Антим I. В училищната сграда се обучават над 650 ученици от 129. ОУ „Антим I“ от подготвителен до седми клас, както и още 500 ученици от 164-та гимназия с преподаване на испански език „Мигел де Сервантес“. През 2023 г. тогавашният директор Александър Александров Чакмаков е и най-младият директор на училище в България. От 2024 г. директор на училището е Ангел Милков. История Сегашната сграда на учебното заведение е построена около 1955 г., а преди това се е помещавало в сегашната сграда на ОП по туризъм, която се намира в непосредствена близост. Учебна дейност В училището се работи с ученици от начален и прогимназиален етап на обучение. Училището е специализирано в изучаването на английски и испански език, както и хореография, компютри и изобразително изкуство. Материална база Училището разполага с модерни зали по физкултура, компютърна зала, стол за хранене и обновена библиотека. Училището разполага с просторен ученически стол и бюфет, богата библиотека, голям и добре оборудван физкултурен салон и открити спортни площадки. Източници
Образцово народно читалище „Емануил Васкидович – 1886“

Образцово народно читалище „Емануил Васкидович – 1886“ е българско читалище в град Мелник. История Основано е през 1886 година под името „Просвета“. Илия Даскалов обявява създаването му с представянето на пиесата „Многострадална Геновева“ от Лудвиг Тик. Помещава се в училището на града. Пръв председател е книжарят Темелко Хаджиянев. Читалищната библиотека започва да работи с около 1650 книги, получени от дарения и от пловдивското издателство „Христо Г. Данов“. През 1895 година читалището се премества в къщата на Атанас Бельов. По това време най-дейни читалищни членове са Илия Гулабчев и Вела Говедарова. Бележки
Церковь Рождества Христова (Арбанаси)

Церковь Рождества Христова (болг. Църква «Рождество Христово») — православная церковь в селе Арбанаси (Болгария), построенная в честь праздника Рождества Христова. Ныне функционирует как платный музей. История Постройка церкви относится к концу XVI века — согласно ктиторской надписи её росписи были завершены в 1596 году. Церковь построена из камня, однонефная, одноапсидная, имеет полуцилиндрический свод, крыша покрыта черепицей. Всё это делает здание внешне похожим на жилую постройку. Предполагается, что в XVII веке храм был резиденцией Тырновского митрополита. Церковь несколько раз перестраивалась, к концу XVII века с запада были пристроены притвор (использовался как «женское отделение» храма), а в южной части придел во имя Иоанна Крестителя и галерея, арки которой позднее были заложены кирпичом. Фрески Первоначальная стенопись конца XVI века сохранилась фрагментарно (фреска «Страшный Суд» на восточной стене притвора, ктиторская надпись, образы двух святых воинов в наосе). Стенопись церкви неоднократно дополнялась и обновлялась, в 1681 году был заново расписан наос. Ещё в 1632 году фресками был украшен придел Иоанна Предтечи (изображены сцены из его жития), в 1638 году — притвор. Среди наиболее впечатляющих фресок притвора — «Древо Иессеево», в нижнем ярусе которой изображён уникальный ряд античных мудрецов, включая Гомера, Пифагора, Платона, Аристотеля, Плутарха и др., изображённых в виде святых с нимбами. Динамику античному ряду придаёт изображение святых в виде пар полемизирующих друг с другом учёных. Там же находится цикл сюжетов из акафиста Богородицы. Между 1643 и 1649 годами была расписана галерея, где изображены события священной истории от Сотворения мира до эпохи Вселенских соборов). Надписи на фресках выполнены на греческом языке. Стенопись церкви является одним из самых богатых образцов поствизантийского искусства на Балканах. Наиболее известна фреска «Колесо жизни» (закончена в 1649 году), расположенная на восточной стене галереи. Призванная отобразить тщету человеческой жизни, она содержит 8 изображений мужчины, ползущего по внешней поверхности колеса, в возрасте от отрочества до старости. Последнее, девятое изображение пожирает адское чудовище. В одном из внутренних кругов изображены 12 знаков Зодиака. Литература Архитектурното наследство на България. София, издательство «Техника», 1988. Хитко Вачев. Митрополитският храм «Рождество Христово, Арбанаси». Велико Търново: Дар-РХ, [s.a.]. ISBN 978-954-9489-20-0. Пенкова Б. Арбанаси // Православная энциклопедия. — М., 2001. — Т. III : Анфимий — Афанасий. — С. 176—177. — 40 000 экз. — ISBN 5-89572-008-0.
Kristusovo rojstvo, Arbanasi

Kristusovo rojstvo je cerkveni muzej v Arbanasih v Bolgariji, središče tempeljskega kompleksa, ki vključuje tudi kapelo sv. Janeza Predhodnika. Uporablja se tudi kot rezidenca metropolitanata Veliko Trnovo. Cerkev Kristusovega rojstva stoji v jugozahodnem delu vasi. Pravzaprav gre za masivno stavbo iz lomljenega kamna z merami 28,80 × 10,40 m. Ima trikapno streho iz turškega strešnika. Apsida se dviga do polovice višine vzhodne fasade in ima lastno streho. Južna stena je masivna, predirajo jo le štiri okna. Dve tretjini severnega in vse zahodno obzidje je »slepa« arkada. Zahodna fasada ima simetrično razporeditev. Odprtina vhodnih vrat je postavljena vzdolž njihove osrednje osi, nad njo pa je tradicionalna vložna niša. Cerkev po tlorisu sestavljajo oltar, cerkvena ladja in narteks, ki so v osi vzhod-zahod, kapela sv. Janeza Predhodnika«, ki jo s severa in zahoda povezuje hodnik v obliki črke L. Prvotno je na mestu današnje ladje stala cerkev, zgrajena v začetku 15. stoletja. Tempelj je bil poslikan leta 1597, torej ob koncu prvega gradbenega obdobja. V drugi gradbeni fazi so že obstoječi cerkvi prizidali kapelo s severne strani in verando z zahodne strani. Obe stavbi sta združeni v eno celoto z obokano galerijo v obliki črke L s severa in eksonartično z zahoda. Gradbena dela so potekala v obdobju od 20. let 17. stoletja do leta 1632. Prostori med loki preddverja, galerije in eksonarteksa so obzidani s tankimi kamnitimi zidaki, kar sovpada s tretjim gradbenim obdobjem. Okna so oblikovana, zaščitena s kovinskimi rešetkami. Časovni okvir, v katerega je umeščeno zidovje, je čas po letu 1632. in pred 1643 Celotna notranjost cerkve je poslikana, katere izvedba je potekala v fazah - 1597, 1632, 1638, 1643, 1649, 1681. V teh skoraj devetdesetih letih je nastala edinstvena stenska celota. Ikonografija v ladji je poenostavljena, da je dostopna zaznavanju. V konhi apsidne niše so upodobljene doprsne figure Bogorodice Platitere, Evharistije in Melizme. V prvem registru, ki je na severni in južni steni ladje, so upodobljeni svetniki bojevniki – sv. Dimitrij, sv. Jurij, sv. Nestor in zdravilci in brezsrebrniki: sv. Kozma in Damjan, sv. Pantelejmon, sv. Tripuna. Register nad njimi je oblikovan kot friz medaljonov, v katerem so upodobljeni doprsni kipi številnih krščanskih svetnikov in svetnic. Naslednja dva registra zavzemata prizora, ki ponazarjata Kristusove praznike, pasijon in čudeže. V zgornjem delu zahodne stene je vklesan prizor Kristusovega spremenjenja. Pod njo je velika večfiguralna kompozicija Vnebovzetje. Na obeh straneh jo obdajata manjša prizora Rojstva in Marijinega vstopa v tempelj. Prvi register zavzemajo podobe svetih Konstantina in Helene, sv. Kiriaki in sv. Paraskeva. Nad obokom se bohotijo ​​mogočne podobe Kristusa-Emanuela, Kristusa-Pantokratorja in novozavezne Trojice. Ikonostasna pregrada je impresivna stvaritev lesorezbarske umetnosti, ki jo je naročila družina Cantacuzini. Govore v templju vodijo v bolgarščini, ruščini, angleščini, francoščini, nemščini, španščini in grščini ter v drugih jezikih - s prevodom, samo vodnik Regionalnega zgodovinskega muzeja - Veliko Tarnovo. Sklici
Свети Димитър (Арбанаси)

„Свети Димитър“ е православна църква в централната част на село Арбанаси, България. „Свети Димитър“ е съграден в северозападната част на голям двор с площ около 5 дка. На разстояние 20 м североизточно от него има и една едноетажна църковна килия. Покривът на черквата е двускатен, като южният скат е по-широк. Самата тя е построена от ломен камък. На места има използвани дървени сантрачи (пояси) за изравняване на зидарията от вар, смесена с повечко пресят пясък. Черквата е с две апсиди – голямата за нея, а малката за вградения в нея параклис. От украсата над апсидата на същинската църква времето е оставило само една малка част. До последното десетилетие на XIX век храмът е бил в неговият оригинален вид, а стенописната му украса е била изцяло запазена. По неизвестни причини през 1890 г. по-голямата част от зографията е замазана и баданосана с варов разтвор. Църквата е разрушена в значителна степен при катастрофалното земетресение от 1913 г. Съборени са сводовете, северната и западната стени на притвора, както и почти цялата северна стена на параклиса и галерията. Молитвеният дом е частично реставриран първоначално през 30-те, а след това през 70-те години на XX век. Укрепителните, консервационни и реставраторски дейности по спасяването на храма приключват през 2013 г. Това се явява следствие от проучвчния, започнчли през 2009 г. от работещия за Регионалния исторически музей във Велико Търново археолог проф. Хитко Вачев. Планирано е храмът да бъде превърнат в поредния музей на християнството в село Арбанаси. Източници
Къща музей „Констанцалиева къща“

Къщата музей „Констанцалиева къща“ е музей в село Арбанаси, част от Регионалния исторически музей в град Велико Търново. Построена в края на XVII къщата първоначално е била собственост на големият арбанашки род Тафрили. След време е купена от жителя на селото Атанас Констанцалията, на когото се дължи името и. Съградена е в централната част на Арбанаси, в близост до известната Коконска чешма. Тя е двукатна и е построена на линията на улицата като натам е обърната изцяло каменната и фасада. Няма поставени еркерни наддавания. Оградена е с каменни зидове на дворното и пространство. Към него водят две входни комуникации. От югозапад се намира висока, масивно изградена каменна порта, имаща две крила за затварянето и, предназначена за вкарване на товари. От северната страна на къщата има друга, по-малка еднокрила врата предназначена за преминаването на пешеходци. Започващата от нея входна линия извежда пред парадния вход на жилището. Той има свод, украсен с фриз от флорални орнаменти. Затваря се от еднокрила, масивна дървена врата обкована с големи железни ковашки пирони. Къщата е била охранявана през специален отвор, разположен по-високо от входа за да може лесно да се стреля по нападатели, ако се наложи. Долноят етаж на сградата е построен по масивен начин, с ломени камъни. Там са разположени стая и кухня, стая за прислугата и охраната, складове за стоките и конюшня. Между помещенията на приземния етаж умело е обособено скривалище, свързано с горния етаж чрез самостоятелна стълба. Едната от другите две стълби между етажите има представителни функции, а втората е предназначена за ежедневието на обитателите. Горният етаж има масивна стена самооткъм улицата, а останалата му част е паянтова и с гредоред. Столовата е разположена в средата на къщата и има пруст за връзка със сервизните помещения в'къщи – кухня, килер, фурна, мивник, клозети. Спалните и всекидневната одая са обособени около междинен коридор. В най-прикътаната част от къщата е разположена специална стая за родилки. Тя е относително малка, но решението и е много функционално. Леглото е с балдахин, поставящ се върху специално изработени рамки, люлката е окачена над леглото в което почива майката, има и специално място за сушене на пелени. Отоплението на къщата е осъществявано чрез сложна система от зидани печки. След превръщането в музей в къщата е разположена експозиция представяща бита на арбанашките жители от XIX век. Източници
Средно училище „Константин Петканов“

Средно училище „Константин Петканов“ е средно училище в град Бургас, България. Разположено е в източната част на квартал „Меден Рудник“ и е едно от петте училища в квартала заедно със Средно училище „Петко Росен“, Основно училище „Найден Геров“, Основно училище „Елин Пелин“ и Професионалната гимназия по компютърно програмиране и иновации. Училището е открито през 1984 година носи името на социалистическия деятел Димитър Благоев, а след края на тоталитарния комунистически режим получава името на писателя, публицист и академик на БАН Константин Петканов. Училището разполага с игрище с изкуствена трева, предвидено за футбол и минифутбол. Има също така два физкултурни салона, игрище за баскетбол на открито със специална настилка, волейболно игрище без настилка (асфалт) и още едно футболно игрище в недобро състояние (асфалт). Има голям двор. Ученици от училището ежегодно участват в състезания, олимпиади и конкурси. Училището се гордее с медалисти от различни състезания, конкурси и олимпиади, по различни предмети и добри представяния на училищните общински игри. Има добри учители. В училището XII клас може да се завърши с една от двете специалности: спедиция и графичен дизайн, като училището има добри учители преподаващи графичен дизайн. Училището е на 4 етажа. Официалната униформа на училището е светложълта риза, черен панталон, зелена вратовръзка, и елек, който от 2024 година е черен. Преди това е в няколко цвята - нюанси на зеленото и черното. Ежедневната униформа има два варианта - жълта тениска с къси или дълги ръкави и черна тениска с дълги ръкави. Бележки
Паметник костница на загиналите за национално освобождение и обединение (Дупница)

„Паметникът костница на загиналите за национално освобождение и обединение“, Паметникът на незнайния войн или Кръсто̀ е архитектурен паметник във формата на кръст в град Дупница, България. Поставен е на върха на местността Кулата в града. На паметника са изписани стихове от стихотворението „Новото гробище над Сливница“ и марша „На Рилеца-герой“. Повторно е открит тържествено от тогавашния президент Петър Стоянов. В него са погребани около 1000 войници от временните военни гробища при Яхиново и Щанци, починали най-вероятно от болести като холера. Костите на войните са събрани в бетонова капсула. До нея е монтиран дървен кръст с надпис „В чест на загиналите 1912-1918 година“ и с по-малки букви: „Слава Вам, герои!“, оградени с желязна декоративна ограда. Препогребването е извършено на официална церемония през есента на 1933 година. През следващите години на Голяма задушница гражданите са извършвали поклонение в памет на героите. Днес старият кръст е премахнат, а в близост до него е поставен по-голям бетонен заедно с две артилерийски оръдия. Бележки
Жагрова къща

Жагровата къща е архитектурна забележителност в град Варна, България, обявена за недвижима културна ценност. Описание Сградата е разположена на площад „Петко Р. Славейков“ № 4. Построена е в 1927 година от видния архитект Стефан Венедикт Попов като жилищно-търговска сграда за македонския българин Филип Жагров, бежанец от Костурско. Обявена е за недвижима културна ценност. Вижте също Търпо Жагров Бележки
Народно читалище „Никола Йонков Вапцаров – 1866“

Народно читалище „Никола Йонков Вапцаров – 1866“ (предишно название „Съгласие“) е читалище в Благоевград. Намира се в центъра на града, на площад „Македония“ № 1. Регистрирано е под № 13 в Министерство на културата на България. История Читалището е основано в 1866 година от жители на града (тогава Горна Джумая), организирани от възрожденския просветен деец и книжовник Димитър Бисеров. В 1913 година, след освобождаването и присъединяването на града към Царство България, Димитър Кощанов възобновява дейността на читалището под името „Съгласие“ и става негов председател. Читалището развива характерните културно-просветни дейности. В 1914 година читалищната библиотека получава дарение от Иван Цонев – три библиотечни шкафа с 400 ценни старопечатни книги. Ръководители и активни членове на читалище „Съгласие“ са Иван Караджов, Асен Попаврамов, Георги Талев, Йордан Биров, Васил Мечкуевски, Спас Попнайденов, Кирил Момчев, д-р Владимир Бъчваров, Любен Милков, Сотир Мощански. След Деветнадесетомайския преврат (1934) читалищното настоятелство е в следния състав: майор Великов, д-р Борис Проевски, Павел Ингилизов, Иван Мициев, Борис Йорданов, Мара Николова, Славейко Попов, Стефан Николов и Любен Патронев. През периода 1936 – 1944 г. председател на читалището е адвокат Петър Големинов. До 1944 г. сред дейците на читалището са Пенко Ненов, Борис Лисичев, Иван Киров, Георги Москов, Петър Арнаудов и др. Читалището е юридическо лице, управлението му се избира на годишно отчетно събрание. Има почетни, благодетелни, действителни и спомагателни членове. Член е на Върховния читалищен съюз. Съгласно устава има следните цели и предмет на дейност: „... Да буди у гражданите на Горна Джумая интерес към четене и да способства за тяхното научно, нравствено и естетично развитие.... да разшири и закрепи придобитата в училището грамотност, да приобщи читалищните членове и гражданите изобщо с придобивките на духовната и материалната култура и да подпомогне стопанските и културните сдружения в гр. Горна Джумая“. Читалище„Съгласие“ продължава дейността си и след Деветосептемврийския преврат от 1944 година. Бележки
Калинел

„Калинел“ ЕООД е българско предприятие за производство на битов текстил със седалище в Троян. Основано е през 1994 година от Марин Радевски и след неговата смърт през 2020 година остава собственост на семейството му. Първоначално произвежда полиестерна вата, а след 2001 година се ориентира към производството на възглавници и друг битов текстил, главно за голямата търговска верига „ИКЕА“, която и през следващите години остава основен клиент. Към 2021 година предприятието има обем на продажбите от 140 милиона лева и около 1500 служители с производствени бази в Троян, Червен бряг и Враня (Сърбия). То е третото по големина текстилно предприятие в България след „Е. Миролио“ в Сливен и „Зюдволе Груп Италия“ в Пловдив, както и най-голямото предприятие в Троян и третото по обем на продажбите в област Ловеч (2017). Бележки
Аркомат – България

„Аркомат – България“ ЕООД е българско предприятие за производство на автомобилни компоненти със седалище в Казанлък. Създадено е през 1999 година от турския подизпълнител на „Фолксваген Груп“ Нуреддин Йозхан и става първият завод в България на разрасналия се през следващите години сектор за производство на кабелни комплекти за автомобили. През 2015 година фирмата отваря и втори завод в Карлово. Към 2017 година тя има около 1700 служители и е вторият по големина работодател в Казанлък след „Арсенал“ и четвъртият сред производителите на автомобилни компоненти. През 2019 година изтича дългосрочният договор на „Аркомат – България“ за производство на компоненти за масовия модел „Рено Клио“ и предприятието рязко съкращава дейността си. През следващите години то не успява да се възстанови и към 2020 година има около 300 служители. Бележки
Пирин (хижа)

„Пирин“ е една от най-ниските хижи в Пирин, разположена в долината на Демиркапийската река на височина 1640 м. Построена е през 1934 г. и в началото се е наричала „Велебит“, по името на хърватската планина Велебит от масива на Динарските планини. По-късно е преименувана на „Трите реки“, по името на местността. От 1945 г. приема сегашното си име. Хижата е построена изцяло със средства на Спомагателната организация на ВМРО. Иван Михайлов в „Спомени“, том IV, пишеː Хижата е триетажна масивна сграда, като на вторите 2 етажа се намират 12 стаи със 78 легла. Тя е електрифицирана и водоснабдена. Камионен път с дължина 18 км я свързва със с. Пирин, а пътека води до гр. Мелник (5-6 ч.), който се счита за изходен пункт. От хижа „Пирин“ може да се стигне до връх Каменица и до всички върхове от главното било между Джано и Бойков връх, а най-близките хижи са: „Малина“ (2 ч.), „Тевно езеро“ (4,30 ч.), „Беговица“ (5 ч.), „Безбог“ (5,30 ч.), „Демяница“ (6 ч.), „Попови ливади“ (6 часа). Външни препратки Официален сайт на Български туристически съюз - информация и снимки от хижата Бележки
Pirin (Berghütte)

Die Berghütte Pirin (bulgarisch хижа „Пирин“; abgekürzt: х. Пирин) gehört zu den niedrigsten Berghütten im Piringebirge im gleichnamigen Nationalpark. Sie liegt im Tal des Demikapijska-Flusses in der Gegend „Trite reki“ (bulg. Трите реки, dt. Die drei Flüsse) auf 1640 Höhenmetern. Die Berghütte wurde 1934 unter dem Namen Velebit, nach dem gleichnamigen Gebirge in Kroatien, erbaut und in Betrieb genommen. Später wurde sie in Trite reki umbenannt und seit 1945 trägt sie ihren jetzigen Namen. Die Berghütte wird vom Bulgarischen Tourismusverband betrieben. Über eine 18 km lange Schotterstraße ist das gleichnamige Dorf Pirin und über eine Wanderroute die Stadt Melnik erreichbar. Tourismus Die Berghütte hat auf drei Etagen 78 Betten, einen Speisesaal, eine Verkaufsbude und eine Sommerterrasse. Sie ist elektrifiziert. Wanderrouten von der Berghütte Pirin zur Berghütte Popowi liwadi (bulg. хижа Попови ливади) – 6 Stunden (markierter Pfad) von der Berghütte Pirin zur Berghütte Malina (bulg. хижа Малина) – 2 Stunden (markierter Pfad) von der Berghütte Pirn zur Berghütte Tewno ezero (bulg. хижа Тевно езеро) – 2,5 Stunden (markierter Pfad) Weblinks