NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Драматично-куклен театър „Димитър Димов“

Драматично-куклен театър „Димитър Димов“ се намира в град Кърджали. Наименуван е на известния български писател Димитър Димов. История Театърът отваря врати на 1 септември 1960 г. под името Държавен театър „Димитър Димов“ с три творчески формации – естрада, драма и кукли. Първото представление на театралната сцена е „Криворазбраната цивилизация“ на Добри Войников. През 1980 г. кукленият състав се обособява като самостоятелна формация. През 2000 г. се закрива музикалната формация, а след това към театъра се присъединява съществуващият в града куклен театър „Филип Филипов“. С постановление на Министерския съвет театърът се преименува на „Драматично-куклен“. През 2010 г. с постановление на Министерския съвет към театъра се присъединява Държавен драматично-музикален театър „Кадрие Лятифова“ като част от реформа в сценичните изкуства. Годишно театърът изнася над 300 представления. Източници
Театрально-музыкальный центр (Кырджали)

Театрально-музыкальный центр имени Димитра Димова (болг. Театрално-музикален център "Димитър Димов") — государственное учреждение культуры в городе Кырджали (Болгария). Носит имя писателя и драматурга Димитра Димова (1909—1966). Театр объединяет драматическое, кукольное и музыкальное направления. В театре работает 160 человек. В год театр даёт более 300 представлений для 250 тысяч зрителей, труппы выезжают в соседние населённые пункты (Момчилград, Джебел и др.) с гостевыми спектаклями, ездят на гастроли и участвуют в международных фестивалях и конкурсах. В 2015 году театр находился на грани закрытия, когда накопившийся долг за электричество грозил отключением от сети. Справится с кризисом удалось благодаря сокращениям и режиму экономии, а также новыми постановками (в Болгарии финансирование театров с 2016 года поставлено в зависимость от посещаемости спектаклей). История Театр открылся 1 сентября 1960 года. Первой постановкой стал спектакль Добри Войникова «Неправильно понятая цивилизация». В 2000 году закрылось музыкальное направление театра. В том же году к нему был присоединён городской кукольный театр. Названием театра стало «Драматическо-кукольный театр». В 1999—2002 годах его возглавлял Петр Савчов. Возглавивший театр в 2002 году директор Димитр Игнатов сформировал новую творческую группу с участием профессора Румена Рачева, режиссёра Пламена Панева и сценографа Нади Митевой. В труппу привлекли новых молодых актёров. Театру удалось хорошо себя показать в ряде престижных международных форумов. В репертуаре театра в то время были пьесы Й. Йовкова «Албена», Здравки Евтимовой «Нора, която си пееше наум», П. Атанасова «Църква за вълци», Стефана Цанева «Последняя ночь Сократа», К. Донева «Чрезвычайные ситуации» и др. В 2010 году постановление Совета министров к театру был присоединён Государственный драматическо-музыкальный театр имени Кадрие Лятифовой. Это было сделано в рамках реформы театральной сферы, которую сопровождали слияния театров по всей Болгарии, однако могло быть связано и с конфликтом министра культуры, Вежди Рашидова, с директором музыкального театра Сабихой Местан (Рашидов и Местан обменялись взаимными обвинениями в непотизме и нецелевых тратах государственных средств). В 2011 году театр возглавил режиссёр Пламен Панев. Музыкальный театр сохраняет творческую автономию и называется в новостях сцена имени Кадрие Лятифовой или музыкальный театр имени Кадрие Лятифовой (руководитель — Сабиха Местан). Примечания
Интерпред

Интерпред – световен търговски център София, или само „Интерпред“, е бизнес център в София, акционерно дружество, предоставящо бизнес-услуги. Създаден е като държавно предприятие в НРБ през 1969 г. Дружеството е член на Асоциацията на световните търговски центрове. 10-етажната сграда на „Интерпред“ е построена през 1980-те години, предназначена за настаняване на търговски представителства на чуждестранни компании. Простира се на площ от 12 750 m². По-голямата част от офисите, местата за паркиране (150 покрити и 170 открити) и конферентните зали се отдават под наем на фирми и търговски представителства от чужбина. По време на приватизацията е продаден на Daweoo Construction, заедно с част от хотел „Шератон“. През 2003 г. поради азиатската финансова криза Daweoo Construction го продава на „Миролио България“ АД. Основен акционер и представител на акционерното дружество е италианецът Едоардо Миролио – CEO на „Интерпред“ АД, както и на „Миролио България“ АД (от италианската група за мода и текстил Miroglio Group). Източници
Interpred World Trade Center Sofia

The Interpred World Trade Center Sofia is an office building in Sofia, Bulgaria. It was built in the beginning of 1980s and has leasable space of about 12,750 sq.m. on 10 floors. It has 150 covered and 170 open parking slots and is served by the nearby Joliot-Curie Metro Station. The company is a member of the WTCA. External links Interpred WTC website See also List of world trade centers
Königliches Schloss (Sofia)

Das Königliche Schloss (bulgarisch Царски дворец Zarski dworez) im Zentrum von Sofia war bis 1944 die Residenz der Könige von Bulgarien und ist seit 1953 der Sitz der Nationalgalerie sowie des Nationalen Ethnographischen Museums. Geschichte Das Sofioter Schloss wurde nach der Befreiung Bulgariens von der osmanischen Herrschaft (1878) und der Erklärung Sofias zur Hauptstadt (1879) anstelle des Konaks errichtet. Die erste Bauphase fand während der Herrschaft von Fürst Alexander I. (1879–1886) statt. Er beauftragte den österreichischen Architekten Viktor Rumpelmayer (1830–1885) mit dem Umbau des Konaks. Hierbei blieben die Fundamente und Teile der Fassaden des ehemaligen osmanischen Regierungsgebäudes erhalten. 1882 wurde das im Neubarockstil umgebaute und um einen Nordwestflügel erweiterte Schloss eröffnet, das in den Augen der Zeitgenossen wie ein französisches Palais aussah. Im Erdgeschoss lagen die Dienerzimmer, im Obergeschoss die Prachträume der Fürstenfamilie mit dem Thronsaal, dem Festsaal, dem Empfangssaal, dem Speisesaal und einem Wintergarten. Heute befindet sich im Mittelflügel und im Nordwestflügel die Nationalgalerie. Die zweite Bauphase fand während der Herrschaft von König Ferdinand I. (1887–1918) statt. Er beauftragte den österreichischen Architekten Friedrich Grünanger (1856–1929) mit der Erweiterung des Schlosses. 1896 wurde der ebenfalls im Neubarockstil errichtete Nordostflügel eröffnet. Hierin lagen die Wohnräume der Fürstenfamilie mit dem Studienzimmer, dem Erholungszimmer, dem, Speisezimmer, dem Empfangszimmer, dem Gästezimmer, dem Dienerzimmer, einer Kutschenauffahrt und einem Personenaufzug. Heute befindet sich im Nordostflügel das Nationale Ethnographische Museum. Nach der sowjetischen Besatzung im Zweiten Weltkrieg und dem darauffolgenden Sturz der Monarchie am 9. September 1944 wurde das „prächtigste Gebäude der bulgarischen Hauptstadt“ zum Sitz des Ministerrates erklärt. Im Jahr 1953 übergab die Volksrepublik das Sofioter Schloss der Nationalen Kunstgalerie und dem Nationalen Ethnographischen Museum. Weblinks nationalgallery.bg – Offizielle Website (bulgarisch) Einzelnachweise
Градски дом на културата (Пловдив)

Домът на културата „Борис Христов“ е емблематична за пловдивчани многофункционална сграда за културна дейност, за информационно-образователни събития, за конференции, пресконференции, семинари, изложби, бизнес срещи. История Домът е построен през 1946 г. като Дом на труда на Общия професионален съюз в наложения по това време сталинистки архитектурен стил със задължителните за стила колонади. Домът става известен с името Профсъюзен дом „Стефан Кираджиев“. След 1989 г. е известен с името Синдикален дом. През 1998 г. с решение на Министерския съвет сградата е предоставена на синдикатите, които предоставят по-късно сградата да се използва за културни дейности от общината. От 2011 г. въпреки протестите на синдикатите домът носи името на великия оперен певец Борис Христов. След ремонт, продължил 6 години, със стойност на строителните дейности, които възлизат на почти 20 милиона лева, през 2013 г. домът е открит от пловдивския кмет Иван Тотев. При ремонта е заличен стенопис от 1975 г. на големия пловдивски художник Йоан Левиев. След подета гражданска инициатива за възстановяване на стенописа, пловдивският кмет лично се ангажира с възстановяването му. През 2014 г. след премахване на част от стената, зад която се е предполагало, че е съхранено произведението на изкуството, е установено, че стенописът във фоайето е напълно унищожен. База В сградата се намират: Зрителна зала с 522 места, сцена с оркестрина и подвижни коли за декори. Залата е оборудвана с най-съвременна озвучителна техника и средства за художествено осветление. Предвидени са възможности и за допълнително озвучаване, осветление и сценични ефекти. Към гримьорните и местата за подготовка на артистите има съвременни санитарни възли. За вкарване на декори, костюми и техника към сцената има рампа с механичен подемник. Партерното и балконското фоайе към зрителната зала са украсени и освен за изчакване на публиката, могат да се използват и за временни изложби, коктейли и други съпътстващи мероприятия. На партера се намират също и гардероба за публика и билетния център. Голямата конферентна зала е обзаведена с модулни маси, допускащи подреждане „кръгла маса“ и други конфигурации, като побира около 100 места. Снабдена е с техника за озвучаване и звукозапис, мултимедия и други технически средства. Малката конферентна зала има 60 – 80 места и също се използва за конференции, обучения, презентации на книги, пресконференции и други. Двете конферентни зали са на първия етаж в предната част на сградата и са оборудвани с кабини за симултантен превод. На втория етаж в предната част на Дома са разположени Камерна зала с възможности за адаптация като кинозала, Звукозаписно студио и Репетиционна хорова зала. Източници
Дом на младоженците (Пловдив)

Домът на младоженците в Пловдив се намира в самия център на града, на ул. „Христо Г Данов“ 34, до Дондуковата градина. История Домът на младоженците е построен през 1962 г. по поръчка на Община Пловдив. Сградата е проектирана от арх. Матей Матеев и арх. Димка Танева. Домът на младоженците е на два етажа, с красиви големи прозорци с рисувани орнаменти по тях, метална дограма, мраморен под и стълби, месингов парапет, и голямо фоайе. На втория етаж е обредната зала, място за поздравления, стая за младоженците и административни помещения. На първия етаж се намират Бюрото за записване на младоженците, магазин за сватбени аксесоари. В Дома на младоженците се сключват граждански бракове, именуване на дете, златни и сребърни сватби. Годишно около 1500-2000 двойки сключват брак именно в тази сграда. Архив В сградата на Дома на младоженците се намира архивът за сключените през последните 100 г. бракове. Галерия Източници ОП „Радостни обреди“ – град Пловдив
Зала Лотос Пловдив

Зала Лотос е част от „Дома на новороденото“ в град Пловдив, на ул. „Христо Г. Данов“ №34 в Дондуковата градина. История Зала Лотос е построена в далечната 1973 г. след общинска поръчка. Архитекти на сградата са Димка Танева и Мария Сапунджиева, конструктор инж. Драгия Алексиев. Създадена е като Дом на новороденото. През 1979 г. изпращат част от проектантите в град Кишинев, за да създадат почти същия модел сграда там. Молдовците почти изцяло са копирали идеята за Пловдивския обреден дом. Според архитектите, сграда е метафора на началото на живота, на плодородието и духа на детството. Лотос е изградена на няколко нива, от първокачествен мрамор. Вътре има цял мраморен блок, а в началото са били поставени и зодиакалните знаци, изчукани от мед, които след години изчезват. Според информация на ОП „Радостни обреди“, които стопанисват залата, зодиакалните знаци са били откраднати. В нея се сключват граждански бракове, именуване на дете, златни и сребърни сватби. През 2017 г. сградата на Дома на новороденото е прехвърлена на Природонаучния музей – гр. Пловдив и ще бъде превърната в зала с експонати. Галерия Източници ОП „Радостни обреди“
Професионална гимназия по битова техника

„Професионална гимназия по битова техника“ в Пловдив е професионално средно училище, което подготвя електротехнически кадри за града и областта. Намира се до Понеделник пазар в подножието на Джамбаз тепе. История През 1963 г. в Пловдив е открито Професионално техническо училище по електротехника с две специалности – „Електромонтьор на силнотокови инсталации“ и „Електромонтьор на слаботокови инсталации“. През следващата година са отркити още две „Електромонтьор на електрически машини, уреди и апарати“ и „Електромонтьор на Контролно-измервателни прибори и Системи за автоматично регулиране“. През 1967 г. училището е преобразувано в Средно професионално техническо училище по електропромишленост „Малчика“. Открива се и нова, уникална за Южна България, специалност „Монтьор на асансьорни уредби“. Създадени са самостоятелни производствени звена в Електроапаратурен завод и Завод за асинхронни електродвигатели, а по-късно и в Учебен производствен комплекс за специалностите – „Електромонтьор на електрически машини уреди и апарати“ и „Монтьор на електронна техника“. Училището се помещава в сградата на бившето католическо начално училище „Свети Андрей“. През 1988 г. за 25-годишен юбилей училището е наградено с орден „Св. св. Кирил и Методий“, трета степен. Разкриват се нови специалности „Монтьор на битова техника“, и „Монтьор на радиоелектронна техника“. Училището е преместено в сегашната си сграда. През 1998 г. е създадена нова паралелка с пилотна професия „Техник на битова техника“, с 5-годишен курс на обучение, на модулен принцип. Започва обучение по втора професия на модулен принцип – „Техник на електрически инсталации“. През 2002 – 2003 г. училището е преименувано на Професионална гимназия по битова техника. Открива се и нова специалност с 5-годишен курс на обучение „Техник на съобщителна техника“. Източници
Светица (могила)

Светица е тракийска надгробна могила, разположена близо до гр. Крън, община Казанлък, област Стара Загора. Датира от V в. пр.н.е. и съдържа златна маска, въоръжение и разни съдове. Гробът вероятно принадлежи на тракийски владетел. Описание Могилата е част от некропол в северната част на Казанлъшката котловина, в т. нар. Долина на тракийските царе. Отстои на 1,8 километра северно-северозападно от Крън и на 3 км югоизточно ог гр. Шипка. Под насипа е открит зидан гроб. В него, заедно с останките на покойника, са открити оставени (вероятно негови) принадлежности и гробни дарове. Те включват известната златна маска с лице на мъж (предполагаемо Терес I) и тегло 673 грама, златен пръстен с изображение на младеж, въоръжение (ризница, колчан стрели, 2 меча, няколко върха от копия), 2 транспортни амфори, 2 кани с червенофигурна украса, сребърна чаша, бронзова хидрия, метални дръжки от съдове, глинена чаша. Гробът датира във втората половина на V в. пр.н.е. Сигурни данни за това дават откритите 2 червенофигурни съда, доставени от Атина. Находките се съхраняват в Националния археологически музей в София. Проучвания Могила Светица е разкопана през 2004 г. от екипа на Георги Китов. Името ѝ идва от близкия извор, който местните хора наричат Светица. Източници Библиография Китов, Г., 2005. Богат гроб в могила Светица, Stephanos Archaeologicos in Honorem Professoris Ludmili Getov, ред. К. Рабаджиев. София: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 420 – 426 Китов, Г. & Д. Димитрова, 2005. Нови гробове в долината на тракийските владетели, Известия на музеите в Югоизточна България 21, 23 – 48 Kitov, G., 2005. Thracian Tumular Burial with a Gold Mask near the Town of Shipka, Central Bulgaria, Archaeologia Bulgarica 9(3), 23 – 37 Kitov, G., 2005. The newly discovered tomb of the Thracian ruler Seuthes III, Archaeologia Bulgarica 9(2), 39 – 54
Grobowiec tracki „Sweticata”

Grobowiec tracki „Sweticata” – tracki grobowiec z V wieku p.n.e., odkryty w 2004 roku w pobliżu Kazanłyku, w Dolinie Trackich Królów. W grobowcu znaleziono złotą maskę pogrzebową o wadze 673 gramów. Odkrycie i ekspozycja Pracami archeologicznymi, których rezultatem było odkrycie grobowca, kierował Georgi Kitow; prof. Kitow określił to wydarzenie jako „odkrycie o europejskim znaczeniu”. Obecnie znaleziska z grobowca są przechowywane i prezentowane w Muzeum Historycznym „Iskra” w Kazanłyku, oraz w Narodowym Muzeum Archeologicznym w Sofii. Opis grobowca W niewielkiej, zbudowanej z kamienia komorze przypominającej sarkofag, pochowano przedstawiciela trackiej elity wojskowej. Zmarły został wyposażony w pełny zestaw uzbrojenia – dwa miecze, włócznie, 144 brązowe groty strzał oraz bimetaliczny ornamentowany pancerz. W grobie znaleziono również biżuterię, srebrne i brązowe naczynia, amfory, a także ceramikę importowaną z Aten, zdobioną scenami figuralnymi. Najbardziej wyjątkowym elementem wyposażenia była złota maska pogrzebowa o wadze 673 gramów, wykonana z blachy i odwzorowująca indywidualne rysy twarzy zmarłego – czoło, nos, brodę, wąsy i zamknięte oczy. Maska stanowi świadectwo tradycji sięgającej jeszcze epoki brązu, znanej z grobów mykeńskich, a w świecie trackim symbolizowała przejście do życia pozagrobowego i utożsamienie z boskim światem. Maska być może przedstawia króla Teresa I, co implikowałoby, że grobowiec również należał do niego. Ta interpretacja - jako maski Teresa I - spotyka się jednak również z negatywnym odbiorem; Oraczew i Chandżijski w publikacji Bulgaria: the land of treasures określają ją jako "poniżej krytyki" i podnoszą, że unikalne cechy maski, jak np. uformowanie na wzór fiale, wymagają badań naukowych "odpowiadających współczesnym standardom". Galeria Przypisy
Златен век (сграда)

„Златен век“ е новострояща се жилищна сграда в София. Зданието ще бъде единственият изцяло жилищен небостъргач в България. Строи се в непосредствена близост до хотел Маринела София в ж.к. Лозенец. Той е на второ място по височина като строяща се сграда след Скай Форт. Проектът също включва кръгово кръстовище пред сградата. В първите две нива на сградата ще се помещават търговски център, кафе, клубен етаж, зала за танци, пилатес, йога, спа зона, басейн, фитнес зала, детска зала и покривна озеленена тераса с водно огледало. Сградата ще разполага със собствена градина за отдих. Структура Сградата е проектирана в едно масивно 120-метрово тяло. Разгъната площ на проекта е 31.5 хил. кв. м. Местоположение Намира се на ул. „Златен рог“ 10, на ъгъла с ул. „Кап. Тодор Ночев“ в ж.к. Лозенец. Галерия Вижте също Списък на най-високите сгради в България Списък на най-високите сгради в София Източници Информацията за сградата от Капитал информация от официалния сайт на сградата
Къща музей „Лайош Кошут“

Къщата музей „Лайош Кошут“ е паметник на възрожденската култура от XIX век в Шумен. Тя е част от структурата на РИМ – Шумен. До 1990 г. е Музей на българо-унгарската дружба „Лайош Кошут“. История През 1849 г., след трагичния завършек на Унгарската национална революция, в Шумен пристига голяма група унгарски и полски емигранти. Сто години по-късно, през 1949 г. домът на хаджи Димитраки Хаджипанев, в който отсяда емигрантският политически водач Лайош Кошут, е превърнат в едноименна къща музей. Изложба Къщата е богата, чорбаджийска и е строена през 30-те години на ХІХ век, източно от оживената чаршия Араста. Счита се за един от най-оригиналните паметници на възрожденската архитектура в Шумен. Интерес предизвиква скривалището изградено вътре в къщата, с два изхода, водещи към двата изхода на самата сграда. Запазен е работният кът в стаята на Кошут. Уредената в къщата експозиция и установените контакти с Националния музей в Будапеща разясняват събитията от 1848/49 година и борбата за национална независимост на Унгария. В двора на къщата е уредена експозицията „1000 години българо-унгарски културни връзки“. В къщата музей често гостуват изложби, провеждат се пленери и открити уроци, подготвят се атракции, свързани с традициите на българите и на унгарците от ХІХ век. Ежегодно в дните около националния празник на Унгария, в къщата гостуват унгарски делегации. Национален рецитаторски конкурс Началото на Националния рецитаторски конкурс „Поезия на дружбата“ се поставя в Шумен през 1969 г., по инициатива на Иван Поповски, директор на Музея на българо-унгарската дружба „Лайош Кошут“. Първият конкурс се провежда през месец март (10 – 13 март 1969 г.), когато са традиционните тържества в града, посветени на българо-унгарската дружба. В подготовката на конкурса се включват Унгарският културен институт – София, Музеят на българо-унгарската дружба „Лайош Кошут“, и Градският съвет по изкуствата и културата в Шумен. Конкурсът е с регионален характер, но се радва на голям интерес, въпреки слабата реклама и малкото унгарска литература, преведена на български език. Желание да участват заявяват над 2000 души и се провеждат допълнителни прослушвания в три основни категории – ученици; студенти; работещи. Заключителният етап се провежда на 20 март 1969 г. в Дома на Народната армия. През април 2016 г. (22 – 24 април 2016 г.) се провежда двадесет и пето издание на конкурса. Вижте също В структурата на Шуменския музей са включени два национални резервата и общо четири къщи музеи. Национален историко-археологически резерват „Плиска“ Национален историко-археологически резерват „Мадара“ Тракийска могила при село Ивански Късноантична крепост „Войвода“ Шуменска крепост Къща музей „Добри Войников“ Къща музей „Панайот Волов“ Къща музей „Панчо Владигеров“ Източници Литература Бележки на Георги Джумалиев за къща – музей „Лайош Кошут“. Документален фонд къща – музей „Лайош Кошут“ Поповски, Иван. Началото. 30 години Рецитаторски конкурс Шумен. Шумен, 1999. Авторски колектив Външни препратки Къща музей „Лайош Кошут“ в структурата на РИМ – Шумен Архив на оригинала от 2019-04-16 в Wayback Machine.
Пловдив (стадион)

Стадион „Пловдив“ (бивш „9-и септември“) е най-големият стадион в град Пловдив. Намира се в парк „Отдих и култура“ в близост до Олимпийския гребен канал. Популярен е във футболните среди като „Голямата къща“. История Официално стадионът е открит на 10 септември 1954 г. и тогава носи името „9 септември“. Капацитетът тогава е 30 000 седящи места. Основно е реконструиран през 1962 г., като се построява втори етаж на западната трибуна. Капацитетът нараства на 42 000 места, като се поставят и 4 стоманобетонени кули с осветление. През 1991 г. е издигната останалата част от втория етаж на стадиона. Старите лампи са демонтирани и са поставени 4 нови стоманени кули с височина 70 m, внесени от Полша. Поради липса на средства, ремонтът е прекратен малко преди пълното завършване на съоръжението. На стадион „Пловдив“ са се играли предимно дерби мачовете между четирите пловдивски отбора, както и други срещи от републиканската футболна лига. Тук са се провели и великите мачове на „Ботев“ Пд с „Реал“ (Сарагоса), „Цървена Звезда“, „Барселона“, „Байерн“ (Мюнхен). „Локомотив“ Пд е имал своите незабравими моменти срещу „Оксер“, „Ювентус“ и „Лацио“. През 1990 г. на стадиона се провежда световно първенство по лека атлетика за юноши и девойки. На 19 юни 2004 г. на състезание за Купа „Европа“ на този стадион Ивет Лалова пробягва 100-те метра за 10,77 сек. – нов национален рекорд и най-добър резултат в света за сезона. На стадион „Пловдив“ се провеждат лекоатлетически прояви от републикански мащаб, както и контролни футболни срещи. От 1996 г. на стадиона не се провеждат официални футболни срещи, както и големи обществени мероприятия, поради липсата на „Акт 16“ на съоръжението. Изключение прави концертът на „Металика“ през 1999 г., на който присъстват близо 50 хил. души. Източници Външни препратки Български клубове – Стадион „Пловдив“
Estadi Plovdiv

L'Estadi Plovdiv (en búlgar: Стадион „Пловдив“) és un estadi multifunció situat a Plovdiv, Bulgària. Principalment és utilitzar per a fer proves d'atletisme, tot i que també s'hi han jugat partits de futbol. L'any 2008 tenia una capacitat per a 55.000 espectadors. L'estadi va ser construït el 1950. Inicialment tenia una capacitat per a 30.000 espectadors. Referències