NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Eastern gate of Philippopolis

The Eastern gate of Philippopolis is one of the three known entrances to the ancient Thracian city of Philippopolis, the location of the modern city of Plovdiv in Bulgaria. The gate was built on the main road to Byzantium and the Bosphorus. Initially constructed in the 2nd century AD during the reign of Hadrian, the gate and the complex around it were completely rebuilt in the 4th century, and partially repaired in the 5th century. The Eastern gate was discovered in the 1970s. The Gate After it was rebuilt in the 4th century, the Eastern gate of Philippopolis had one wide central entrance and two narrower side entrances. Two watch towers were built on both sides of the gate for protection during attacks. The gate was built on the widest and most elaborate street of the city which was partly discovered during the archeological works. The 13 metres wide street was covered with large syenite slabs with paved sidewalk on both sides (each 2.6 m wide) unlike any other street in Philippopolis. Richly decorated colonnade in the Roman Corinthian order was aligned on both sides of the street. Wheel ruts can be seen on the syenite pavement indicating busy cart traffic through the gate. Buildings built in the 4th century with elaborate porticoes in the Corinthian style were found on both sides of the Eastern gate. It is presumed that they were either barracks or infirmary, but their purpose is still debatable. Together with the Eastern gate they formed an entire complex. History The first structure on the place of the today's Eastern gate was a marble triumphal arch built on the main road to Byzantium in the 2nd century for Hadrian's visit in Philippopolis. In 172 Emperor Marcus Aurelius completed the new section of city walls in this area of the city due to the danger of Marcomannic invasion, extending the old walls from around the Three Hills. The triumphal arch was left a few dozen metres outside the fortified area where the first eastern gate was built. After Philippopolis recovered from the destruction of the Goth invasion in 251, the old walls were renovated using bricks and stone. The new Eastern gate of Philippopolis was built using the remains of Hadrian's arch. The memorial of the imperial visit from the 2nd century became the biggest and the most important entrance of Philippopolis. Gallery References
Vzhodna vrata Filipopolisa

Vzhodna vrata Filipopolisa so eden od treh vhodov v starodavno mesto, ki so bila odkrita v Plovdivu. Vrata so bila zgrajena na glavni cesti proti Bizancu in Bosporju. Prvotno so bila zgrajena v 2. stoletju našega štetja v času vladavine Hadrijana, z okoliškim kompleksom so bila v celoti obnovljena v 4. stoletju in delno popravljena v 5. stoletju. Vzhodna vrata so odkrili v 1970-ih. Vrata Potem ko so bila v 4. stoletju obnovljena, so imela vzhodna vrata Filipopolisa en širok osrednji vhod in dva ožja stranska vhoda. Za zaščito med napadi sta bila na obeh straneh vrat zgrajena dva stražna stolpa. Vrata so bila zgrajena na najširši in najbolj razgibani ulici mesta, ki je bila delno odkrita med arheološkimi deli. 13 metrov široka ulica je bila pokrita z velikimi sienitnimi ploščami s tlakovanimi pločniki na obeh straneh (vsaka 2,6 m široka) za razliko od katere koli druge ulice v Filipopolisu. Na obeh straneh ulice je bilo razporejeno bogato okrašeno stebrišče v rimsko korintskem redu. Na sienitnem pločniku so vidne kolesnice, ki kažejo na gost promet z vozovi skozi vrata. Stavbe, zgrajene v 4. stoletju, z dovršenimi portiki v korintskem slogu so bile najdene na obeh straneh vzhodnih vrat. Predvideva se, da so bili bodisi vojašnica ali bolnišnica, vendar je njihov namen še vedno sporen. Skupaj z vzhodnimi vrati so tvorili celoten kompleks. Zgodovina Prva zgradba na mestu današnjih Vzhodnih vrat je bil marmorni slavolok, zgrajen na glavni cesti v Bizanc v 2. stoletju za Hadrijanov obisk Filipopolisa. Leta 172 je cesar Mark Avrelij dokončal nov del mestnega obzidja na tem območju mesta zaradi nevarnosti markomanske invazije in razširil staro obzidje iz okolice Treh gričev. Slavolok je ostal nekaj deset metrov zunaj utrjenega območja, kjer so bila zgrajena prva vzhodna vrata. Potem ko si je Filipopolis opomogel po uničenju gotske invazije leta 251, so staro obzidje prenovili z opeko in kamnom. Nova vzhodna vrata Filipopolisa so bila zgrajena z uporabo ostankov Hadrijanovega slavoloka. Spomenik cesarskega obiska iz 2. stoletja je postal največji in najpomembnejši vhod v Filipopolis. Galerija Sklici Zunanje povezave
Света Богородица Спилеотиса

„Света Богородица Спилеотиса“ или „Света Зона“ е средновековен манастир, който към днешна дата принадлежи към Неврокопската епархия на Българската православна църква. Манастирът, обявен за паметник на културата с национално значение, се намира само на километър югоизточно от центъра на град Мелник. Предполага се, че сградата на манастира е изградена от самостоятелния мелнишки владетел деспот Алексий Слав около 1209 – 1211 г. През 1220 година деспот Слав издава грамота на манастира – Сигилият на деспот Алексий Слав, с която му дарява земя, книги и църковна утвар и му дава пълен имунитет. От втората половина на XIV век до началото на XX век манастирът е метох на Ватопедския манастир в Света гора. Дълго време манастирът запазва почетното си място в духовния и културния живот на Мелник. Той има важно значение и цариградските патриарси неведнъж повеляват на местните митрополити да не се бъркат в делата му. Запада едва през XIX век, заедно с другите мелнишки манастири. Манастирът е разположен на плато на хълма Свети Никола в източния край на Мелнишката крепост. Едната от двете кули охраняващи пътя към Неврокоп е манастирската. Манастирът е разрушаван в средата на XIII, в XVI и в XVIII век. В 1795 година в развалините на манастира е построена църквата „Света Богородица на Светия пояс“ („Света Зона“). Манастирът е изоставен след изселването на гръцкото население в 1913 година. През 40-те години върху средновековната манастирска църква е построен параклис. В стенопис има вписан надпис: Вижте също Свети Димитър (Валовища) Външни препратки Баева, Вихра. Света Зона: един специфичен местен култ от Мелнишко. Нешева, Виолета. Мелнишкият манастир „Св. Богородица Спилеотиса“ („Св. Зонá“) в нови документи Бележки
Свети Йоан Предтеча (Мелник)

„Свети Йоан Предтеча“ или „Свети Яни“ е възрожденска гробищна църква в град Мелник, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. История и архитектура Изградена е в края на XVIII или началото на XIX век в Реканската махала на града, на десния бряг на Мелнишката река. В архитектурно отношение храмът е трикорабна каменна псевдобазилика. По-късно са добавени нартекс от юг и трем от запад. Входовете са три – един от юг и два от запад – единият, главен за мъжете, а другият за жените на нивото на женската църква, до който се стига по каменна стълба. Пред вратата на площадка с дървени парапети и навес е окачена храмовата камбана, украсена с религиозни фигури, отлята през 1893 година. Наосът и олтарът в интериора са разделени от иконостас. В западната част женската църква има два балкона – по-голям за жените и по-малък за девойките. Владишкият трон е резбован, украсен с гълъби и пауни. Храмът е изписан. Ценно произвесение на изкуството са иконостасът и царските двети. В църквата рисуват мелнишките зографи Лазар Аргиров и Яков Николай. Църквата е сред петте храма, които оцеляват при изгарянето на Мелник в 1913 година заедно със „Свети Антоний“, „Свети Николай“, „Св. св. Петър и Павел“ и „Света Варвара“. През юли 1915 година Богдан Филов посещава Мелник и пише за църквата: Бележки
Бояна (резиденция)

42.655278, 23.2675 Резиденция „Бояна“ е архитектурно-парков комплекс, служещ за официална резиденция на президента, вицепрезидента и правителството на Република България‎. Намира се в столицата София, квартал „Бояна“, откъдето носи името си. Районът, с площ около 60 хектара, е под държавна охрана, с контролиран ограничен достъп за външни лица. Разположение Резиденцията е разположена на 10 километра южно от центъра на София. Районът е ограден от следните улици (от север по часовниковата стрелка): Околовръстен път, ул. „Даскал Стоян Попандреев“, бул. „Александър Пушкин“, улиците „Симеон Радев“, „Габровница“, „Витошко лале“. История Създадена е през 1974 година като представителен комплекс за Държавния съвет на НРБ. Мястото е избрано близо до 3 важни пътни артерии на столицата – булевардите „България“ (построен специално за бърза връзка с центъра на града), „Александър Пушкин“ и „Братя Бъкстон“, както и в съседство с Околовръстния път на столицата. В конгресната зала на пленум на ЦК на БКП е взето историческото решение за снемане на Тодор Живков от партийните (после и държавни) постове на 10 ноември 1989 г. Намира се в подножието на Витоша. Заобиколена е от обширен вътрешен парк с водни каскади, езера и редки видове растения. През района протича Перловска река, отделяща сегашната резиденция (Дом № 2) от останалата му част. Обекти Дом № 1 – най-представителната сграда, бивша резиденция на Държавния съвет, приютява Националния исторически музей от 1998 г.; Дом № 2 – настояща резиденция на президента и жилищно-хотелски комплекс, обслужващ държавното управление; домове №№ 3 ÷ 8 – вили и помощни сгради, обслужващи висши български институции. В резиденцията са отсядали редица високопоставени гости, държавни и правителствени делегации. С оглед да облекчи разходите за издръжка комплексът понастоящем предлага настаняване в хотелската част на индивидуални гости и организирани групи. Разполага с конферентен център с различни по размер зали, най-голямата от които е със 150 места. В източния край на парка е изграден спортно-тренировъчният комплекс със стадион и спортна зала на БФС, наречен Национална футболна база „Бояна“, обособен в зона с отделен достъп. Източници Външни препратки Пускат резиденция „Бояна“ за чужди туристи, 24chasa.bg, 27.12.2013 г. Резиденция Бояна – видео в youtube.com
Широка поляна (защитена местност)

Широка поляна е защитена местност в община Батак, област Пазарджик. Разположена е на площ 100,2 ha. Обявена е на 25 април 1984 г. с цел опазване на красива местност за отдих и туризъм. Териториално се припокрива отчасти със защитената зона от Натура 2000 Западни Родопи по Директивата за опазване на дивите птици. На територията на защитената местност се забраняват: всякакво строителство, извън утвърденото по устройствените проекти; разкриването на кариери, извършването на минно-геоложки и други дейности, с които се нарушава естествения облик на защитените местности; ловуването; събирането на семена от семенните бази и използване на сенокосните площи за добив на сено. Разрешава се в горите да се водят ландшафтни сечи с оглед запазване на характерния пейзаж. Източници
Света Варвара (Мелник)

„Света Варвара“ е средновековна църква в град Мелник, България, част от Неврокопската епархия на Българската православна църква. Местоположение Храмът е разположен в североизточната част на града, под Кордопуловата къща. История Църквата не е датирана, но вероятно е изградена в ХІІІ – ХІV век. Според предания е била семеен храм на Кордопулови. В 2008 година са направени археологически разкопки, които на 0,6 m дълбочина разкриват цветни парчета стенопис. В 1864 година е обновена и разширена. Църквата е сред петте храма, които оцеляват при изгарянето на Мелник в 1913 година заедно със „Свети Антоний“, „Свети Йоан Предтеча“, „Св. св. Петър и Павел“ и „Свети Николай“. Архитектура Представлява трикорабна, едноапсидна псевдобазилика. Днес са запазени единствено стените и апсидата при олтарното пространство. През юли 1915 година Богдан Филов посещава Мелник и пише за църквата: Църквата има добра акустика и в нея се устройват камерни концерти. Бележки
Szumen (stacja kolejowa)

Szumen (bułg. Железопътна гара Шумен) – stacja kolejowa w miejscowości Szumen, w obwodzie Szumen, w Bułgarii. Znajduje się na linii Sofia – Warna i Szumen – Komunari. Linie kolejowe Linia Sofia – Warna Linia Szumen – Komunari Przypisy
Княжеска градина

Княжеската градина е парк в центъра на град София, България. Намира се между кръстовището при Ректората на Софийския университет „Св. Климент Охридски“, булевард „Цар Освободител“, Орлов мост, бул. „Евлоги и Христо Георгиеви“, улица „Ген. Йосиф В. Гурко“ и бул. „Васил Левски“ (на територията на район „Средец“ – СО). История До Освобождението мястото на бъдещата Княжеска градина е ливада, заблатявана от водите на „Градската вада“ (Боянска река). Тази река е идвала откъм ул. „Солунска“, наводнявала е блатата около Народния театър и се вливала в Перловската река. През зимата ливадата замръзвала и за изумление на местните шопи семействата на първите дипломати в София и по-първите софиянци организирали музикални увеселения и пързаляне с кънки. През 1882 г. по идея на княз Батенберг градският градинар Карл Бец (1850 – 1925) създава на това място първата зеленчукова и овощна градина и построява 4 павилиона за цветя, а десетина години по-късно тя е оформена като ботаническа градина. Тя се разгръщала по бул. „Цар Освободител“ от Окръжния булевард (сега бул. „В. Левски“) до Перловската река и в дълбочина до ул. „Ген. Й. Гурко“. Теренът бил буренясал и прорязан от притока на Перловската река. Там имало склад за зеленчуци, както и обори за коне и крави, обслужващи нуждите на двореца. Още с пристигането си през 1887 г. княз Фердинанд I кани от Пловдив градския градинар, швейцареца Л. Шевалас, да преработи алейната мрежа, да построи остъклени павилиони за цветарници и да обогати растителността в Ботаническата градина. От Австрия е извикан и градинарят Й. Келерер, за да оформи голям алпинеум с няколко хиляди редки видове. Оранжериите са построени през 1893 г. от арх. Фридрих Грюнангер. От 1891 г. със средства на княза в градината се организира зоопарк. Князът и градинарите проф. Ж. Лошо, Й. Фрай и Ж. Моризе структурират ботанически и декоративен екзотични отдел. През 1903 г. е изградена елегантна сецесионова чугунена ограда с каменни стълбове от арх. Георги Фингов (1874 – 1944). След обявяване на независимостта на България (1908) е обявен международен конкурс за царски дворец на целия парцел с двете градини (1912 – 1914), чиято реализация е осуетена от Първата световна война. През 1936 г. със средства на цар Борис III архитектите Любен Нейков и Тотю Горанов изграждат там „царска детска градина“ с лабиринт, басейн, летен и детски театър за 600 деца, малък медицински пункт, с алпинеум и цветен кът с цветя от Мала Азия, Кавказ, Пирин, Рила и Родопите. В южния край на градината е обособен софийският зоопарк, който просъществува там до 80-те години на 20 в. През 1954 г. в градината е издигнат паметник на Съветската армия и оттогава е известна като „градината на (паметника на) Съветската армия“. На 9 юни 2011 г. по предложение на общинския съветник доц. Вили Лилков Столичният общински съвет взема решение да възвърне историческото име на градината – Княжеска. Галерия Бележки Външни препратки План-схема на Княжеска градина от 2013 г./ М 1:1000
Свети Георги (защитена местност)

Свети Георги е защитена местност, разположена в рида Алабак, Западни Родопи. Заема площ от 5,7 ха в землището на Варвара. Създадена е на 11 март 1987 г., с цел опазване на естествено находище на блатно кокиче (Leucojum aestivum). През 1986 г. учители и ученици от ОУ „Никола Вапцаров“ във Варвара правят проучване на местността и предлагат на Районна инспекция по опазване на природната среда – Пазарджик да бъде защитена. Описани са блатно кокиче, див чемшир, петров кръст, самодивско цвете, гръцка ведрица, момина сълза, синя и жълта тинтява. В местността се намират останки от средновековен параклис, а през 2008 г. в местността е поставен 18-метров светещ кръст. Бележкии
St. Anastasia Island

St. Anastasia Island (Bulgarian: остров св. Анастасия, ostrov Sv. Anastasiya, formerly called Bolshevik Island, остров Болшевик) is a small Bulgarian island in the Black Sea. It is located in the Gulf of Burgas, 1.5 km off the coast near Chernomorets, at 12 metres above sea level, and covers a territory of one hectare. The island is built of volcanic rocks. It is the only inhabited island off the Bulgarian Black Sea Coast. The island is supplied with electricity and drinking water. It is named after the former St. Anastasia convent located on it. The convent had existed since the Middle Ages and was reconstructed during the 18th-19th century. It has been abandoned since 1923, when the island was transformed into a prison. In 1925, a group of 43 political prisoners (communists and anti-fascists), led by Teohar Bakardzhiev, revolted and escaped from the island, subsequently fleeing to the Soviet Union. In their honor, the island was renamed Bolshevik Island when the communists came into power in 1945. Bulgarian film director Rangel Valchanov based his 1958 film On The Small Island (Bulgarian: "На малкия остров") on this event. A Bulgarian Burgas-based weekly newspaper, Factor, reported in 2006 that the Movement for Rights and Freedoms leader, Ahmed Dogan, visited the island and expressed desire to privatize it. The Bulgarian Orthodox Church, however, which claims the island is its property, objected. Today, in addition to the monastery with its church, there is a lighthouse situated on the island, as well as a museum, a restaurant, a small quay, a conference hall and two guesthouses with a total of five rooms available to tourists. In the summer, the island is accessible from Burgas via boat services running back and forth multiple times a day. Gallery External links Official tourism website of the island Archived 2019-12-25 at the Wayback Machine Petrinski, Ivan (2008). "Zdravi kreposti pazyat ostrovnite obiteli; Kazashki pir otbelyazva kraya na obitavaneto na o. Sveti Ivan". Istinskata istoriya na Balgariya (in Bulgarian). Sofia: Ciela. pp. 111–124. ISBN 978-954-28-0286-0. See also List of islands of Bulgaria St. Ivan Island St. Cyricus Island References
Isla de Santa Anastasia

Isla de Santa Anastasia​ (en búlgaro: остров св. Анастасия, ostrov Sv. Anastasiya, antes llamada «Isla bolchevique», остров Болшевик) es un islote de Bulgaria​ en el Mar Negro. Se encuentra a 1,5 km de la costa, cerca de Burgas, a 12 metros sobre el nivel del mar, y abarca un territorio de 0,01 km². Es la única isla habitada de la costa búlgara del mar Negro. La isla posee suministro de electricidad y agua potable. Recibe el nombre del antiguo convento de Santa Anastasia que se encuentra en ella. El convento había existido desde la Edad Media y fue reconstruido durante los siglo XVIII y 19. Fue abandonado desde 1923, cuando la isla se transformó en una prisión. En 1925, un grupo de 43 presos políticos (comunistas y antifascistas), dirigido por Teohar Bakardzhiev, se rebeló y escapó de la isla, para luego huir a la Unión Soviética. En su honor, la isla pasó a llamarse bolchevique cuando los comunistas llegaron al poder en 1945. El director de cine búlgaro Rangel Valchanov basó su película de 1958 en este evento de la pequeña isla (búlgaro: "На малкия остров") Hoy en día, hay un faro situado en la isla, así como un bar, un pequeño muelle y varios edificios para dar cabida a los turistas. Un periódico búlgaro informó en 2006 que el líder del Movimiento por Derechos y Libertades, Ahmed Dogan, visitó la isla y expresó su deseo de privatizarla. La Iglesia Cristiana Ortodoxa de Bulgaria, sin embargo, demandó que la isla es de su propiedad.​ Véase también Costa búlgara del mar Negro Geografía de Europa Referencias Enlaces externos Galería de Fotos
Île Sainte-Anastasia (Bulgarie)

L'île de Sainte-Anastasia (en bulgare остров св. Анастасия, ostrov Sv. Anastasiya, anciennement appelée île Bolshevik, остров Болшевик) désigne un îlot bulgare de la mer Noire. Il est situé dans le golfe de Bourgas à 1,5 km de la côte près de Chernomorets et couvre une superficie de 0,01 km². C'est la seule île bulgare de la côte de la mer Noire qui soit habitée. L'île est desservie en électricité et en eau potable. Son nom vient du couvent de sainte Anastasia qui s'y trouve, couvent abandonné depuis 1923, quand l'île fut transformée en prison. En 1925, un groupe de 43 prisonniers politiques communistes et anti-fascites, mené par Teohar Bakardzhiev, se mutinèrent et s'échappèrent de la prison, s'enfuyant vers l'Union soviétique. En leur honneur l'île fut renommée île Bolchevique quand les communistes prirent le pouvoir en Bulgarie en 1945. Le réalisateur Rangel Valchanov y localisa son film de 1958, "Sur une Ptite île", (en bulgare "На малкия остров") qui raconte cet événement. Aujourd'hui, on trouve sur l'île un phare, un petit quai et quelques bâtiments pour l'accueil des touristes. Un hebdomadaire de la ville de Bourgas, Factor, rapporta en 2006 que la leader du parti Mouvement des droits et libertés, Ahmed Dogan, visita l'île et exprima son désir de la privatiser suscitant une vive réaction de l'Église orthodoxe bulgare, qui réclame la propriété de l'île. [1]. Galerie Source (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « St. Anastasia Island » (voir la liste des auteurs). Portail de la Bulgarie Portail des îles
Sveta Anastazija (otok)

Sveta Anastazija (bug. остров св. Анастасия, ranije Boljševik) je mali bugarski otok u Crnom moru. Otok je opskrbljen električnom energijom i pitkom vodom. Etimologija Ime je dobio po nekadašnjem samostanu Svete Anastazije koji se nalazio na njemu. Samostan je postojao od srednjeg vijeka, a pregrađivan je tijekom 18.-19. stoljeća. Napušten je od 1923. godine, kada je otok pretvoren u zatvor. Geografija Nalazi se u Burgaskom zaljevu, 1.5 km od obale u blizini Černomoreca. Najviši vrh otoka je na 12 metara nadmorske visine, a prostire se na površini od jednog hektara. Otok je građen od vulkanskih stijena. To je jedini naseljeni otok uz bugarsku obalu Crnog mora. Povijest Godine 1925. skupina od 43 politička zatvorenika (komunista i antifašista), predvođena Teoharom Bakardžijeviom, pobunila se i pobjegla s otoka, nakon čega su pobjegli u Sovjetski Savez . U njihovu čast, otok je preimenovan u Boljševički otok kada su komunisti došli na vlast 1945. godine. Bugarski filmski redatelj Rangel Valčanov temeljio je svoj film iz 1958. Na malom otoku (bug. "На малкия остров") na ovom događaju. Bugarski tjednik Factor iz Burgasa izvijestio je 2006. da je čelnik Pokreta za prava i slobode, Ahmed Dogan, posjetio otok i izrazio želju da ga privatizira. Međutim, Bugarska pravoslavna crkva, koja tvrdi da je otok njezino vlasništvo, usprotivila se. Turizam Danas se na otoku osim samostana s crkvom nalazi i svjetionik, muzej, restoran, mala riva, konferencijska dvorana i dva pansiona s ukupno pet soba na raspolaganju turistima. Ljeti je do otoka moguće doći iz Burgasa putem brodskih usluga koje prometuju više puta dnevno. Izvori Vanjske poveznice Službena turistička stranica otoka Arhivirana inačica izvorne stranice od 25. prosinca 2019. (Wayback Machine) Petrinski, Ivan. 2008. Zdravi kreposti pazyat ostrovnite obiteli; Kazashki pir otbelyazva kraya na obitavaneto na o. Sveti Ivan. Istinskata istoriya na Balgariya (bugarski). Ciela. Sofia. str. 111–124. ISBN 978-954-28-0286-0