NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Museu Histórico Nacional da Bulgária

O Museu de História Nacional é o maior museu da Bulgária, localizado na capital do país, Sófia. Ele apresenta em 10 exposições permanentes e mais 10 coleções permanentes a história da Bulgária e da terra búlgara desde a antiguidade até o presente. O museu preserva cerca de 650.000 monumentos históricos e culturais. É também um dos museus históricos mais ricos do mundo, com objetos e artefatos exclusivos e extremamente valiosos da UNESCO. O museu também tem três filiais na Bulgária, que são a Igreja de Boiana, o Mosteiro de Zemen e o Radetzky (navio). Ver também Tesouro de Pereschepina Capela de Santa Maria dei Bulgari O Caminho para Sófia Referências Ligações externas «Site Oficial»
Национальный исторический музей Болгарии

Национальный исторический музей Болгарии — музей в Софии, Болгария. История Музей был открыт в 1973 году решением правительства. Первая экспозиция была представлена в 1984 году в честь 1300-летия Болгарского государства. В 2000 году музей переместился в здание правительственной резиденции «Бояна», София. Первым директором музея был историк, член-корреспондент Болгарской академии наук Страшимир Димитров. Фонды и отделы На сегодняшний день в музее около 650 тысяч единиц хранения. Наиболее ценными являются коллекции археологических находок от палеолита до средневековья.Кроме того здесь экспонируются старинные монеты, оружие, предметы быта, мебель, карты, геральдические символы, редкие исторические фотографии, церковная утварь, марки. Исторический музей состоит из нескольких отделов: археологии, истории и этнографии. Филиалы Боянская церковь, София Национальный музей «Кораб Радецки», Козлодуй Земенский монастырь, Земен Музей «България и славянският свят» (бивший «Българо-Съветска дружба») Церковь Сорока Великомучеников (Велико-Тырново) Музей острова Ливингстон, Антарктика Примечания Ссылки Официальный сайт музея
Національний історичний музей (Софія)

Національний історичний музей Болгарії — музей в Софії, Болгарія. Історія Музей був відкритий в 1973 році рішенням уряду. Перша експозиція була представлена в 1984 році у честь 1300-річчя Болгарської держави. В 2000 році музей перемістився в будівлю урядової резиденції «Бояна», Софія. Фонди та відділення На сьогоднішній день в музеї близько 650 тисяч одиниць зберігання. Найціннішими є колекції археологічних знахідок від палеоліту до середньовіччя. Окрім цього тут експонуються старовинні монети, зброя, предмети побуту, меблі, карти, геральдичні символи, рідкісні історичні фотографії, церковні приналежності, марки. Історичний музей складається з декількох відділів: археології, історії та етнографії. Філіали Боянська церква, Софія Національний музей «Кораб Радецкі», Козлодуй Земенський монастир, Земен Музей «България и славянският свят» (колишній «Българо-Съветска дружба») Церква Сорока Великомучеників (Велико-Тирново) Музей острова Лівінгстон, Антарктика Примітки Посилання Офіційний сайт музею
Света Параскева (Несебър)

„Света Параскева“ е православна църква в Несебър, България. Тя е част от Архитектурно-историческия резерват в града, който е обект от Световното наследство на ЮНЕСКО и сред 100-те национални туристически обекта. История и архитектура Църквата „Света Параскева“ е еднокорабна базилика в старата част на Несебър датираща от XIII – XIV в. с размери 14,7 м дължина и 6,6 м ширина, с характерен нартекс и олтарна апсида. На изток завършва с петстенна апсида. Градена е от дялан камък и от тухли, в редуващи се пояси. Украсата по фасадата ѝ е в керамопластичен стил. По дължината на северната и южната фасада минава редица от слепи арки, чиито тимпани са богато орнаментирани. Мотивите – рибена кост, слънце, зигзаг, шахмат и др. – са изпълнени от камък и тухли. Над тях в пояси се развива декоративна украса от четирилистни и кръгли глазирани панички, вградени в самата стена. Съвременният покрив е двускатен – наследство от по-късни векове. Църквата се е развивала във височина като типична кръстокуполна постройка – кръст, изразен в покрива и над него – в центъра – барабан с купол. Над притвора се е издигала кула-звънарница, за която свидетелствува каменната стълба, вградена в зида, разделящ наоса от притвора. Покривната ѝ конструкция не се е съхранила. Предполага се, че е била куполна. Вероятно над нартекса е имало камбанария. Сегашният ѝ покрив е строен по-късно. Литература Рашенов, Александър. Месемврийски църкви. София, 1932 г., с. 26 – 35, 103; Димова, Виолета. Църквите в България през XIII – XIV век. София, 2008 г., с. 280 – 282. Галерия Външни препратки Църква „Света Параскева“ – гр. Несебър Несебър – църкви и забележителности Българските забележителности – Света Параскева – Несебър Архив на оригинала от 2009-11-07 в Wayback Machine. Бележки
Cerkiew św. Paraskiewy w Nesebyrze

Cerkiew św. Paraskiewy – cerkiew w Nesebyrze. Została zbudowana w XIII wieku z cegły i kamienia jako jednonawowa bazylika z charakterystycznym narteksem oraz absydą. Część dachowa nie zachowała się. Cerkiew wzniesiono w XIII–XIV wieku lub w X wieku jako świątynię jednonawową o wymiarach 15 na 6 metrów, z narteksem i gankiem. Pięciokątna apsyda została zorientowana na wschód. Budowlę wzniesiono z ułożonych na przemian ociosanych kamieni i cegieł. Północną i południową fasady ozdobiono ornamentami kamienno-ceglanymi w postaci ślepych okien, których obramowania były bogato zdobione takimi motywami jak ryby, słońce, zygzaki i szachownice. Ponad nimi zastosowano inny element dekoracyjny w postaci okrągłych, glazurowanych płytek o kształcie spodków. Górne partie ścian nie są natomiast zdobione. Świątynie nakryto dwuspadowym dachem, uformowanym na kształt krzyża, na przecięciu ramion którego znajdowała się kopuła. Pierwotnie nad narteksem znajdowała się dzwonnica, o czym świadczą kamienne schody we wnętrzu budowli, pomiędzy naosem i narteksem. Współcześnie budynek pełni funkcje muzealne, we wnętrzu zaaranżowano ekspozycję poświęconą zachowanym muralom z Nesebyru. Przypisy Bibliografia Рашенов, Александър. Месемврийски църкви. София, 1932 г., с.26–35, 103; bg Димова, Виолета. Църквите в България през XIII-XIV век. София, 2008 г., с.280–282; bg
Церковь Святой Параскевы (Несебыр)

Церковь Святой Параскевы, XIII век, Несебыр — однонефная церковь с характерным нартексом и алтарной апсидой. Конструкция крыши не сохранилась. Можно предположить, что церковь была купольной. Вероятно, над нартексом возвышалась башня-колокольня. Кладка смешанная — кирпичная и каменная, глыбы тщательно отёсаны. Фасады решены в керамико-пластичном стиле.
Ахелой (язовир)

Ахелой е язовир на река Ахелой, разположен северно от село Дъбник, община Поморие. Пуснат е в експлоатация през 1964 г. Стената е земнонасипна. Дължина около 3 km. Общият обем на язовира е 12.700 млн. куб.м. Използва се за напояване (около 2300 ha обработваеми земи) и като място за отдих и риболов. Основните видове риба в язовира са: каракуда, слънчева риба, червеноперка, шаран, щука и др. Външни препратки opoznai.bg
Свети Георги Софийски Най-нови (София)

Храмът „Свети Великомъченик Георги Софийски Най-нови“ е болничен параклис в българската столица София, единственият православен храм, посветен на Св. Вмчк. Георги Софийски Най-нови. Намира се в двора на Университетска болница „Александровска“, в близост до мястото, където се счита, че е загинал мъченически светията през 1534 г. На 2 август 2013 г. е осветен от Негово Светейшесво Софийския митрополит и Български патриарх Неофит. Идеята за построяване на Параклиса е още от 1911 – 1913 г., а храмовият празник е на 26 май. Сградата на храма е построена на етап „груб строеж“ през 2008 г. Тогава е отслужен и водосвет в двора на болницата пред новостроящата се сграда по инициатива на тогавашния директор – доц. Асен Златев. Средствата за строежа са изцяло дарения на над 10 организации и частни лица. Сред тях са болницата, Медицинския факултет, лекари, пациенти и др. Четири години по-късно, през 2012 година, Софийската света митрополия утвърждава църковно настоятелство с председател протойерей Радослав Вутов (енорийски свещеник в храма "Св. Георги Победоносец) и членове: акад. Лъчезар Трайков, д-р Владимир Бостанджиев, д-р Камен Данов и д-р Колю Бянов. След пълното довършване на сградата са поставени престол и иконостас, започва се зографията на храма, реализиран с дарения на лекари, пациенти и съпричастни християни. Тежкото състояние на строежа и течовете в недовършената покривна конструкция забавят значително строителните работи, но до края на месец юли 2013 г. храмът е вече напълно готов за освещаване. На 2 август 2013 г., на празника „Пренасяне мощите на Св. Архидякон Стефан“ е осветен от българския патриарх Неофит и знеполския епископ Йоан в съслужение със столични свещеници и дякони и председателя на църковното настоятелство свещ. Радослав Вутов. През есента на 2018 г. на южната стена е зографисана иконата на патронния светец на параклиса: Св. Мчк. Георги Софийски Най-Нови и четири сцени от житието и мъченичеството му. Храмът обслужва духовните нужди на вярващите, посетителите, пациентите и служителите на столичната Александровска болница. Има настоятелство от четирима лекари: проф. д-р Лъчезар Трайков – лекар, невролог; д-р Кольо Бянов – лекар, кардиолог; д-р Владимир Бостанджиев – лекар, психиатър; д-р Камен Данов – лекар, гастроентеролог. Председател на настоятелството на храма е свещеник Радослав Вутов, енорийски свещеник при храма „Св. Вмчк. Георги Победоносец“, на територията на чиято енория е и Александровска болница. В храма периодично се извършват различни богослужения и се четат молитви. Всеки делничен работен ден от 11.00 ч. и от 15.00 ч., както и всяка неделя от 15.00 ч. се служи Акатист, съответно на Св. Лука Кримски и на Св. Вмчк. Георги Софийски Най-нови за всички вярващи, болящи, грижещи се за болящи, лекари, медицински сестри, здравни работници, студенти и преподаватели по медицина и всички други православни християни в нужда. Бележки
Докторски паметник

До̀кторският па̀метник (Паметник на загиналите през Освободителната война 1877 – 1878 медицински чинове) е паметник в Докторската градина в София. Изграден през 1882 – 1884 г. по проект на чешкия по произход архитект А. И. Томашек. Представлява пресечена четиристенна пирамида, на върха с гранитен саркофаг. Върху четирите страни на изпъкналите камъни са издълбани имената на 531 лекари и санитари загинали в Руско-турската война от 1877 – 1878 г., повечето от които са работили в мисията на руския Червен кръст и са паднали в сраженията при Плевен, Пловдив, Мечка и на връх Шипка. Паметникът представлява пресечена четириъгълна пирамида, изградена от едри камъни, върху която е поставен гранитен саркофаг. От четирите му страни са изписани имената на селищата, където се водят най-големите сражения – Плевен, Пловдив, с. Мечка и връх Шипка. Върху каменните блокове са издълбани имената на 529 загинали лекари и санитари. В оригиналния си вид паметникът има 8 бронзови венци с диаметър около 80 cm, закрепени вертикално по два в краищата на всяка от стените на постамента. През 1990-те години венците са откъртени и откраднати. Отлети са и са поставени нови венци, които по-късно също са откраднати. Бележки
Памятник медицинским чинам, погибшим в Русско-турецкую войну 1877—1878 годов

Памятник медицинским чинам, погибшим в Русско-турецкую войну 1877—1878 (Докторский памятник) — памятник в Софии, посвящённый врачам, фармацевтам, фельдшерам, сёстрам милосердия и санитарам, погибшим на территории Болгарии во время русско-турецкой войны 1877—1878. Памятник построен по проекту архитектора Антония Томишко итальянцем Луиджи Фарабоско в 1882—1884 гг. Материалом для него послужил песчаник из села Ташкесен и гранит. Памятник представляет собой четырёхгранную пирамиду из белых каменных блоков, на которых высечены имена 531 русского медика. В основании пирамиды — четырёхугольная площадку, на которой покоится цоколь, украшенный бронзовыми венками. По четыре стороны памятника написаны места, где погибло наибольшее число медицинских чинов — Мечка, Плевна, Шипка и Пловдив. На переднем плане надпись: «Медицинским чинам, погибшим в русско-турецкую войну 1877—1878 гг.». Памятник находится в самом центре болгарской столицы — между улиц Оборище и Шипка, за Народной библиотекой «Святых Кирилла и Мефодия». Возле него располагается красивый парк, которой называется «Докторский сад», по народным названием памятника погибшим медицинским чинам — «Докторский памятник». В конце февраля каждого года, в канун 3 марта — дня подписания Сан-Стефанского мира, болгарское общество Красного Креста организирует торжественное чествование памяти медицинских чинов возле их памятника. Им отдаются воинские почести. Панихиду по погибшим служат священнослужители из Русской посольской церкви. На церемонии присутствуют государственные руководители Болгарии, послы Российской Федерации, Украины, Молдавии, Белоруссии, Финляндии и Румынии, медицинские работники и признательные болгарские граждане. Примечания Литература Бюлетин на Българския червен кръст, 25 февруари — 3 март 2009 г. (болг.) Докторский памятник в Софии. Исследования и документы / Пер. с болгарского яз. Н. С. Гусева. — Москва: ИстЛит, 2024. — 312 с.: ил. ISBN 978-5-604-82269-2 Ссылки БЧК организира традиционното поклонение на Докторския паметник в София (недоступная ссылка) (болг.)
Дяково (язовир)

„Дяково“ е язовир в Югозападна България, експлоатиран от „Напоителни системи“. Използва се за техническото водоснабдяване на ТЕЦ „Бобов дол“, както и за битово водоснабдяване на някои съседни селища. Разположен е в землището на село Дяково, Дупнишко, с малки части в землището на Кременик. Известен е с формата си на разперена длан. Тъй като собственият му водосбор е много малък, язовирът се захранва от две деривации – от реките Отовица и Бистрица с капацитет 3,30 m³/s и от реките Джерман, Валявица, Фудиня и Горица с капацитет 1,37 m³/s. Язовирът е завършен през 1975 година и има общ завирен обем 35,0 млн. m³ и залята площ 199 хектара. Язовирната стена е земнонасипна, с кота на короната 666,45 m. Дължината ѝ е 510 m, а преливникът е в десния бряг. Много видове риба плуват в язовира, като сом, шаран, костур, пъстърва и други. Бележки
Кула (језеро)

Кула (буг. Язовир Кула) је вештачко језеро на северозападу Бугарске код града Кула по коме је и добило име. Представља највеће вештачко језеро у Видинској области. Настало је преграђивањем реке Тополовец, захвата површину од 1.567 хектара и запремину од 20,25 милиона кубних метара. Од Куле је удаљено 3 km, од Видина 34 km, од граничног прелаза Вршка Чука 15 km, а од Софије 213 километара. Језеро је повољно за рекреацију и риболов. Преко бране језера пролази локални пут који повезује Кулу са Бојницом. Језеро чини границу између општина Кула и Бојница. Поред језера Кула, у околини се налазе и друга вештачка језера: Полетковци, Нишора, Извор Махала, Големаново и Градинарско језеро. Референце Види још Општина Кула
Jazovir Kula

Jazovir Kula (bulgariska: Язовир Кула) är en reservoar i Bulgarien. Den ligger i regionen Vidin, i den nordvästra delen av landet, 150 km norr om huvudstaden Sofia. Jazovir Kula ligger 196 meter över havet. Arean är 0,97 kvadratkilometer. Den sträcker sig 2,1 kilometer i nord-sydlig riktning, och 2,6 kilometer i öst-västlig riktning. Följande samhällen ligger vid Jazovir Kula: Kula (3 738 invånare) Omgivningarna runt Jazovir Kula är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Jazovir Kula är det glesbefolkat, med 19 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Тракийска могила до село Ивански

Тракийската могила до село Ивански е тракийска могила, разположена близо до главния път до с.Ивански, община Шумен. Гробничният комплекс се състои от две гробници, едната от които напълно запазена в оригиналния си вид. Датират се от последната четвърт на 4 в. пр.н.е. и верояртно са построени от кробизите - тракийско племе от групата на гетите. Тракийският некропол е разкрит през 1999 година случайно след иманярски набези в района. Ръководител на разкопките е Георги Атанасов от Регионалния исторически музей в Шумен. Установено е, че запазената гробница е по-старата от двете, разполага с южен вход и представителна фасада, поради което се счита, че е ползвана и като храм-светилище. В нея е открито златно съкровище, състоящо се от 42 елемента, днес съхранявани в Регионален исторически музей Шумен. Втората гробница е разположена в югозападана посока спрямо първата, градена е по-късно с каменни квадри и метални скоби, повечето от които са отнесени още през Античността. Външни препратки Тракийската могила до село Ивански@opoznai.bg Източници
Затвор – София

Затвор – София е затвор в град София, България, в миналото известен като Централен софийски затвор и съкратено Централен затвор или Софийски затвор. Той е сред най-големите и най-стари затвори в България. Сградата, в която се помещава затворът днес, се намира в столичния квартал „Банишора“, между метростанциите „Константин Величков“ и „Кн. Мария Луиза“. Общата му жилищна площ е над 3700 м2. В Централния софийски затвор се настаняват лишени от свобода от областите София-град и София-област, както и осъдените чуждестранни граждани в България. Официално затворът е открит през 1911 г. Описание Планът на сградата е кръстообразен с 4 крила, свързани с обширен централен коридор (наречен колелото) с грамаден купол с прозорци. Всеки етаж на колелото е опасан с широк коридор с железни перила. Към 1922 г. са построени южното, източното и западното крило. Зданието е обиколено от петметрова дебела каменна стена, с куличка с часови на всеки от четирите ъгъла. Пространството между южното и западното крило се нарича "малката градина“ (двор), а между източното и западното крило — „голямата градина“ (двор). В южното крило са разположени административни постройки (канцеларии и др.), спални и „политическото отделение“.. Структура В структурата на Централния затвор влизат: Специализирана болница за активно лечение на лишени от свобода (СБАЛЛС) – единствената в страната, и 2 затворнически общежития (за настаняване на лишени от свобода): в Кремиковци – от закрит тип, в Казичене – от открит тип. Личности Затворници в затвора Цвятко Анев (1911 – 2002), партизанин Трифон Кунев (1880 – 1954), писател Владимир Тодоров (1925 – 2012), офицер от Държавна сигурност Георги Шейтанов (1896 – 1925), анархист Екзекутирани в затвора Никола Ботушев (1897 – 1941), член на бойна група през ВСВ Трайчо Костов (1897 – 1949), политик Никола Петков (1893 – 1947), политик Източници
Къща Хиндлиян

Къща „Хиндлиян“ е къща музей на територията на Архитектурно-исторически резерват „Старинен Пловдив“, на улица ул. „Артин Гидиков“ в Пловдив. Построена е през 1848 г. от Степан Хиндлиян като зестра на дъщеря му, омъжена за арменския търговец от Кишинев Артин Гидиков. Тя е една от малкото запазени в оригинал симетрични пловдивски къщи. В нея се намира единствената запазена баня с течаща топла и студена вода. Днес къщата се използва като музей и културен център за изложби. Архитектура Къща „Хиндлиян“ е един от малкото запазени в оригинал образци на симетрична пловдивска къща. Връзката със съседната Балабанова къща, придава ансамблово родство на двете къщи. Дворът на къщата обединява стопански постройки, баня и мазе. Къщата е симетрична само във вътрешното си пространство, поради неправилната форма на имота. Представителна е дворната фасада с централен портик, който е вписан навътре, което не е характерно за епохата на строителството. Приземието е организирано около правоъгълен салон, отворен към три големи стаи, малък еркер към улицата, вход към банята със съблекалня и еднораменно стълбище към втория етаж. От стълбите се влиза в големия хайет, с размери 10,20 × 7,10 m, заобиколен от по две големи стаи, едната от които е от т.нар. тип „фенер“ – с прозорци и към салона. Къщата е богато декорирана. Рисунките обхващат стените и таваните на стаите. Някои от стенописите са запазени в оригинал. Автори са Моко и Мавруди, които са работили повече от шест месеца върху изписването на всички стаи отвън и отвътре с пиластри, гирлянди от растителни и геометрични орнаменти, винетки, натюрморти и пейзажни композиции. При изрисуването на първия етаж са използвани хартиени шаблони. Всички стени на втория етаж, включително и алафрангите, са рисувани на ръка, а таваните са в тон със съответната стая. По стените са изрисувани пейзажи от Цариград, Венеция, Александрия, Стокхолм и други градове. Над вратата на мазето е изрисуван огледален образ на къщата, служещ освен за декоративен елемент и за своеобразен план на сградата. Със същата цел е и рисунката над вратата на кухнята – тя е огледален образ на неофициалната част на къщата. В къща „Хиндлиян“ се намира единствената запазена баня с течаща топла и студена вода в България. Тя е построена по ориенталски образец, с куполи, сводове, ниши, мраморен под, курна и отопление на пода с топъл въздух. История Къщата е построена в периода 1835 – 1840 г. от неизвестен майстор, по поръчка и вкуса на богатия търговец и чифликчия Степан Хиндлиян. През 1915 г., в началото на арменския геноцид, семейство Хиндлиян напуска къщата и я предоставя за убежище на арменски бежанци. През 1974 г. сградата е обявена за паметник на културата, като е реставрирана и е обзаведена с мебели от времето на българското Възраждане. Галерия Вижте също Балабанова къща Старинен Пловдив Източници
Свети Архангел Михаил (Трявна)

„Свети Архангел Михаил“ в Трявна е възрожденска православна църква, паметник на културата, изградена наново през 1819 г., след опожаряване от кърджалии. Архитектура Църквата е вкопана с 5-6 стъпала под земята. Представлява трикорабна псевдобазилика, едноапсидна с притвор и две странични конхи. Корабите са разделени от шест двойки колони, които са покрити с полуцилиндрични сводове. Височината на средния кораб е 7,40 m, а страничните са по 6,10 m. Наосът е дълъг 19,67 m, широк е 11,50 m. Иконостас В църквата е представено цялостното творчество на майсторите от Тревненската художествена школа. Иконостаса е дело на Папа Витан Млади, братята му Досьо Койов и Симеон Койов, и дядо Дончо от Божковци. Изработен е в периода 1821-1823 г. В него са съчетани елементи от ренесанса, барока, рококо и ампир. В него преобладават растителните мотиви – ружи, божури, гергини, дъбови и папратови листа. Със символичен характер са животинските изображения на лъвове и орли. Иконите са изографисани от майстори от рода Витановци. Иконите „Св. Богородица с Младенеца“ и „Св. архангел Михаил“ са изографисани от Папа Витан Млади. Иконата „Богородица скърбяща“ е дело на Йоаникий Папа Витанов от 1824 г. Тя е рисувана по „Матер Долороса“ на Гуидо Рени. Иконата „Св. св. Кирил и Методий“ е дело на Цоньо Симеонов през 1866 г. Захариевата зографска фамилия е представена с иконата „Апостол Павел“. „Царският кръст“ е изработен от палисандрово дърво, чрез дърворезба върху него са изобразени 12 различни сюжета от Евангелието. Камбанарията е изградена на 18 януари 1853 г. В църквата е изграден музей на иконата. Бележки
Cerkiew św. Michała Archanioła w Trjawnie

Cerkiew św. Michała Archanioła – prawosławna cerkiew w Trjawnie, w metropolii wielkotyrnowskiej Bułgarskiego Kościoła Prawosławnego. Wzniesiona na początku XIX w. Historia Cerkiew pod wezwaniem św. Michała Archanioła z pewnością istniała w Trjawnie w XVIII w. W 1798 r. została spalona podczas napaści kyrdżałów na miasto, jednak nie uległa całkowitemu zniszczeniu, gdyż była to budowla murowana; mieszkańcy Trjawny zdołali ją odremontować, w budynku ponownie zaczęto odprawiać nabożeństwa. W 1819 r. na miejscu starszej cerkwi wzniesiono nową. Jest to trójnawowa bazylika z absydą i przedsionkiem. Bogato rzeźbiony ikonostas w cerkwi wykonał w 1821 r. miejscowy artysta Papa Witan młodszy. Twórcy z tej samej rodziny, pierwsi przedstawiciele szkoły triawneńskiej są również autorami malowideł w świątyni. Na początku 1853 r. do budynku świątyni dostawiono dzwonnicę, na której w 1862 r. zawieszono mały dzwon – do tej pory wykorzystywano semantron. Przypisy