NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Горско климатично училище „Антон Иванов“

Горското климатично училище „Антон Иванов“ е функциониращо до 1954 г. като мъжки климатичен пансион към гимназия „Любен Каравелов“ в град Копривщица. История Във връзка със старо желание на Ненчо Палавеев през 1945 г. фондацията обявява конкурс под наблюдението на специално създаден строителен комитет за построяване на сграда за климатичен пансион. Той трябва да служи като хотел на ученици, дошли да учат в града от други населени места. Дарение от 1910 г. на фондация „Семейство Черньо Груев“ (Йоаким, Георги, Веселин и Александър Груеви) подарява празно място от 1 600 кв. м., на което е вкаран в регулация строителен парцел за построяване на бъдещата сграда. През 1945 г. е обявен конкурс, спечелен от софийския архитект Юрдан Юрданов. Тъй като средствата на Палавеевата фондация са изчерпени през 1948 г. останалите ативи от 750 000 лв. са прехвърлени на държавата, кото чрез МНП и с постановление на МС от 5 май 1948 г. увеличения до 3 400 кв. м се прехвърлят на държавата и се достроява и обзавежда срадата на пансиона на полукласическата копривщенска гимназия. В годините от 1945 до 1949 г. за пансиона са изразходвани 6 230 770 лв., като след три години, през 1952 г. той е превърнат в Климатичен пансион за деца с белодробни проблеми. След началото на фунционирането на климатичният пансион той носи името на Иван Кривиралчев, а в летните дни е използван като летовище. От 1 януари 1954 г. в него се открива Горско климатично училище „Антон Иванов“. През 1964 г. климатичната гимназия е обединена със Средното училище „Любен Каравелов“. В четирите класни стаи са учели ученици от VIII до XI клас, които са се хранели в училищната столова. След демократичните промени от 1989 г. училището е закрито поради липса на средства. Към 2021 г. биват обсъждани възможностите за настаняване в сградата на пансиона, който след направения основен ремонт да бъде медицински център или зелено училище. Други инициативи Иван Кесяков и Мария Кесякова, в памет на своите родители Рада и хаджи Цанчо Кесякови и на братята си Славчо и Христо Кесякови, завещават на училищно настоятелство в родния им град собствената си къща там. Къщата трябва да бъде обзаведена и използвана като пансион за нуждите на гимназията в града. През лятото от 15 юли до 5 септември в пансиона се урежда лятна колония за деца с цел Копривщица да се нареди сред най-търсените летовища в България. За реализацията на проекта се грижи ръководството на фондацията „Х. Ненчо Палавеев“. Галерия Вижте също Дамян Брайков (1894 – 1970) – един от първите директори на женския пансион, намиращ се в двора на къщата на Ненчо Палавеев Цоньо Неделкин (1930 – 2021) – първата му работа е на директор климатичното училище Източници Външни препратки Правилник за горските климатични училища в България
Градска градина (Благоевград)

Градската градина в Благоевград е парк в центъра на града. Има модерен санитарен възел, детска площадка, шадраван с фонтани и паметници на български революционери, сред които на Иван Михайлов, Мара Бунева и Пейо Яворов. Бележки
Хотел „Прентан“

Гранд хотел „Прентàн“ (изписване до 1945 година: Прентанъ), от френски printemps – „пролет“, е някогашен хотел в София, намиращ се на ъгъла на улица „Сердика“ № 20 и „Екзарх Йосиф“. Проектиран е от архитект Трендафил Трендафилов по поръчка на Наум T. Янакиев от Крушево, преселил се в Свободна България. Името на Янакиев е изписано на мозайката на централното фоайе на главния вход, както и годините 1909 – 1910. Семейството на Наум Янакиев се занимава със строителство. Той участва в строежа на редица знакови сгради като старата сграда на Военното министерство, сградата на Министерството на земеделието, Витошките казарми, намирали се на мястото на днешния Национален дворец на културата, и други. Гранд хотел „Прентан“ е триетажен и е построен в близост до Централната минерална баня на София, за да предлага стаи на лекуващите се с нейните води. При сватбата на цар Борис III в хотела се настаняват пристигнали за събитието чуждестранни граждани. По разкази на потомците във всяка стая е имало мивка с течаща вода, а на всеки етаж – баня с тоалетна. На партерния етаж има помещения за търговска дейност; там е отворена виенска сладкарница със специално изградена оркестрина, а също и бакалница. Хотелът функционира поне до 1930 година, тъй като тогава са засвидетелствани посещенията за сватбата на царя. След Деветосептемврийския преврат етажите са национализирани и са предоставени за канцеларии на ЦК на БКП. Впоследствие са използвани и от администрацията на Министерския съвет, а помещения на третия етаж са дадени на Балкантурист. Сладкарницата на партера продължава да функционира до около 1978 година, след това нейното място е предоставено за заведение на „Ресторанти и спални“ към БДЖ, а впоследствие и др. Второто помещение на партера е превърнато в депо за забравени във влаковете на БДЖ вещи. През 2009 година е направена цялостна реставрация на фасадата. Към 2024 година сградата е с почти изцяло съхранен външен вид, но с променено предназначение. Бележки Информационна карта на паметник на културата №44. Административна сграда, б. на Янакиев. Проучил арх. Г. Кайтазов, 1988, архив НИНКН. Сведения за чуждестранните поданици и отседнали в хотелите „Ст. планина“, „Моле“, „Прентан“ и др. във връзка със сватбата на Борис III, ЦДА-12,. 370К, АЕ 63, опис 3. Ангелов, С. Пътеводител на София. София, 1935 Петров, А. План на София. София, 1929. Личен архив Петър Пенев
Радонова къща

Къщата на Хаджиласкови, днес известна като Радоновата къща по името на последните си собственици, се намира на улица „Атон“ № 3 в Банско. От 2007 година е превърната в Историко-етнографски комплекс „Радонова къща“. История Къщата е построена в началото на XIX век. Първите ѝ собственици са от рода Хаджиласкови, чийто родоначалник хаджи Ласко (Лазко) е един от най-богатите бански търговци през XVIII век, търгувал с памук от Серско в Средна и Западна Европа. Потомците му от края на XVIII и през XIX век също са привилегировани търговци. Никола (Конде) Хаджиласков участва в революционния комитет, създаден от хаджи Кандит Дъгарадин за подготовка на въстанието през 1876 г., арестуван е, но е откупен от семейството си. След Освобождението и Берлинския договор, когато Банско остава под турска власт, братята Хаджиласкови се преместват в София. Къщата е дадена като зестра на сестра им Катерина при сватбата ѝ с Минко (Михаил) Хадживълчев от видния бански род Хадживълчови. В нея тя живее до края на живота си. След развода им бившият ѝ мъж, сключил втори брак с Мария Дъгарадина, настанява в къщата вече разорения хаджи Кандит Дъгарадин, който е убит там при опит за грабеж в 1909 година. След смъртта на хаджи Кандит собственикът Минко Хадживълчев настанява в къщата семейството на Георги Хаджирадонов (Радонов), който е племенник на втората му съпруга (син е на другата дъщеря на хаджи Кандит). През 1922 година наследниците на Минко Хадживълчев продават къщата на Георги Хаджирадонов. Неговият син генерал Крум Радонов инициира създаването на музей в къщата и дарява своята част от нея. Първоначално там правят музейна сбирка „Героично Банско“, а на 18 октомври 2007 година откриват Историко-етнографския комплекс „Радонова къща“. Къщата е обявена за паметник на културата с местно значение. Бележки
Хаджийовкова къща

Хаджийовковата къща е архитектурна забележителност в град София, България. Местоположение Къщата се намира на улица „Екзарх Йосиф“ № 75 в София. История Построена е в самото начало на XX век за Йордан Хаджийовков от голямата българска търговска фамилия Хаджийовкови от Прилеп. Хаджийовкови поддържат тесни връзки с революционните организации на българите от Македония, революционерите са чести гости в къщата им. През 1912 година в стопанска постройка в двора на имота се нанасят Георги Димитров и Люба Ивошевич, оставайки там по-малко от година, докато подготвят новата си квартира. Димитров се укрива при Хаджийовкови и като нелегален, по време на голямата Транспортна стачка от 1919 година. След Деветосептемврийския преврат поради добрите отношения на собствениците с комунистическия лидер къщата не е национализирана. Поставена е паметна плоча, отбелязваща годините, в които Димитров е живял там. Обявена е за паметник на културата в 1988 година. В 2000 година е свалена от регистъра. Описание Представлява масивна тухлена жилищно-търговска сграда на два етажа. Фасадата на сградата е украсена с необарокови и по-късни сецесионови декоративни влияния. За фирмен знак Хаджийовкови използват цвете и този знак е вплетен и в декорацията. Сградата е една от първите в София, които имат подова настилка с венециански плочи. Постройката първоначално е била търговски дюкян, а в началото на века към нея са построени два жилищни етажа. От терасата на горния етаж се откривала гледка към софийската гара и оттам търговците можели да следят кога пристигат чаканите от тях стоки. Сградата има и отделен вход откъм двора за домашната прислуга. Бележки Литература Теренни обходи 2023 със заповед ПИС23-РД15-88/-09.03.2023, служители от РИМ – София. Паспорт на мемориалните обекти в София. Изгорвен от СНС, направление „Култура“ – Музей за история на София, архив РИМ – София. Бужашка, Мария и др. Паметни места на революционна София 1903 – 1944. София, 1979. Савов, Младен. Плебейката (Люба Ивошевич). В: Българки (съст. Н. Андонова). София, 1982, 248 – 264. Stankova, M. Georgi Dimitrov: a Biography. London, 2010.
Доктор-Костова къща

Къщата на доктор Костов е архитектурна забележителност в град София, България. Местоположение Къщата се намира на улица „Бачо Киро“ № 29 в София. История Построена е през 1928 – 1929 година. Собственикът на къщата доктор Георги Димитров Костов е както лекар, така и фармацевт. По това време баща му Димитър Костов е глава на семейството, преселило от Битоля в българската столица София. На съседния парцел е построена къщата на другия брат, фармацевта Коста Д. Костов. Къщата оцелява по време на англо-американските бомбардировки на София, за разлика от много съдедски къщи. След Деветосептемврийския преврат долният етаж е национализиран и в него е настанен съветски офицер със семейството си. След падането на тоталитаризма, през 90-те години на XX век семейството успява да си върне къщата, а след това и да направи пълна реставрация на фасадата, максимално близка до оригинала. Къщата е известна и с графита „Прегръдката“ на Станислав Трифонов – Nasimo от 2019 година. В 1988 година е декларирана като паметник на културата, но в 2005 година е свалена от регистъра. Към 2024 година в сградата се помещава един от българските филиали на международната неправителствена организация Общоарменски благотворителен съюз „Парекордзаган“. Описание Къщата е масивна, двуетажна. По план е трябвало да бъде триетажна, но последният етаж не е изграден заради Голямата депресия – световната икономическа криза от 1929 година. Поради забавяне от работниците и високата инфлация предвидените средства не стигат за завършване на започнатия последен етаж. Къщата е типичен образец на българския архотектурен модернизъм, с характерното силно намаляване на орнаментите по фасадите и използване на новаторски за времето си строителни материали и техники. За разлика от повечето жилищни сгради от този период в София, при строежа на тази къща са излети бетонни плочи между етажите. Бележки Литература Информационна карта на паметник на културата, №52. Жилищна сграда. Проучила арх. Ек. Димитрова, 1987, архив РИМ – София. Теренни обходи 2023 със заповед ПИС 23-РД15-88/-09.03.2023, служители от РИМ – София. Личен архив маг. фарм. Георги Димйитров Димитров.
Парк „Тюлбе“

„Тюлбето“ е градски парк, разположен източно от центъра на Казанлък, в близост до стария град. На върха на хълма се намира могилата, в която е открита Казанлъшката гробница, включена в списъка на ЮНЕСКО. Паркът е любимо място за отдих и разходки на казанлъчани, а тракийската гробница е популярна туристическа дестинация. След 108-те стъпала от града към възвишението пътеки водят към беседки и детски площадки сред поляни и борова гора. През парка се провежда традиционното есенно състезание по планинско колоездене и маратон „Инициативата Обиколка на Долината на Тракийските царе“ (Thracian Run and Bike). Име на парка Възвишението носи името си от построената до тракийската могила турска семейна гробница Тюлбе. Тюрбе (от турски: türbe) означава „гробница“. Според легенда, тук бил погребан Съраджа паша, смятан за основател на града. В миналото хълмът е бил известен и с името „Пиростията“. Биологично разнообразие В парка растат редица дървесни видове, включително и средиземноморските видове кипарис, ливански кедър, брези и див рошков. Преобладаващите дървета са бял бор. Забележителности Казанлъшка гробница Казанлъшката гробница, част от Долина на тракийските владетели, е открита на 19 април 1944 г. случайно от войници при прокопаването на противосамолетно убежище. Паметникът на тракийската култура е включен през 1979 г. в списъка на ЮНЕСКО на Световното културно и природно наследство заради впечатляващите рисунки по стените. Оригиналната гробница е консервирана и затворена за посетители като в непосредствена близост до нея е изградена гробница-копие, отворено за посещения. Мавзолей на Лала Шахин Според версия османския военачалник Лала Шахин умира в края на 1389 г., вероятно край Казанлък. По традиционен тогава обичай органите му са погребани в построен на място тухлен мавзолей (запазен в парк „Тюлбето“ в близост до Казанлъшката гробница), а тялото – пренесено в Мала Азия и погребано в гробница (тюрбе) в Кирмасти (днес Мустафакемалпаша). Паметник на Емануил Манолов На Тюлбето се намира паметник и гробно място на композитора Емануил Манолов, автор на първата българска опера „Сиромахкиня“, живял известно време в Казанлък. Козелът и мечката „Козелът“ и „мечката“ са мраморни скулптури в естествен размер, намиращи се на възвишение на Тюлбето. Галерия Източници
Успение Богородично (Клисура)

Храм „Успение на Пресвета Богородица“ е православна църква в град Клисура, Карловска духовна околия на Пловдивската митрополия. Черквата е построена през 1885 г. на мястото на единствената оцеляла сграда, турския конак, след опожаряването на селото и разбиването на бранителите под предводителството на Никола Караджов по време на Априлското въстание. Атанас Самоковлията е главен майстор на градежа, и според каменния надпис, поставен на западната фасада на храма, строежът е завършен на 3 август 1885 г.: „В деветата година от разорението на Клисура и в седмата година от Освобождението ни съгради се този храм. 1885 август“. В историята на Клисура, и в частност тази на храма е съхранена историята на спасяването на известна част от населението, след погрома на въстанието, нанесен от башибозушките орди на карловския феодал Тосун бей в битката при Зли дол. На 8 май 1876 г. в селото пристига Хафъз паша. Малкото момче, дванадесетгодишният Йовко Кушев скрива под дрехата си иконата на Света Богородица и оставя своя дом и село. Пашата се разпорежда да бъдат изклани селяните. От смъртта се спасяват благодарение на поройния дъжд, изпратен, както смятат селяните, от Божията майка. След това оцелелите бягат през прохода Върлишница в съседна Копривщица. Днес иконата е ценен експонат в клисурския Исторически музей. По тези исторически причини иконата е тачена като спасител и закрилник на град Клисура. Източници
Света Параскева (Плевен)

„Света Параскева“ е православна църква в град Плевен, България. Храмът е част от Плевенската епархия на Българската православна църква. Местоположение Храмът е разположен на улица „Света Параскева“ № 1 в центъра на града. История В 1850 година в Маньова махала е построена малка църква, плетен градеж и вар, нарчана Плетеницата. Църквата се разрушава и църковното настоятелство, начело с Янаки Бенов, чрез търговеца Георги Тъпчилещов издейства султански ферман за обновяването на храма. Строежът на новата църква започва на 4 май 1870 година и завършва през есента на 1872 година. Осветена е от екзарх Антим I Български на Игнажден в 1872 година. Описание В архитектурно отношение храмът е трикорабна базилика с притвор на запад и две странични помещения, наос със солей. Каменните колони на храма са били част от манастирска църква разположена край селата Славовица и Оряховица, разрушена по Кърджалийското време. Двата странични кораба са посветени на свети архидякон Стефан и на българските просветители св. св. Кирил и Методий. Стенописите в храма са дело на Господин Сербезов. В 1903 година видният дебърски майстор Данаил Несторов изписва иконостасните икони, както и иконата на владишкия трон. Бележки
Свети Архангел Михаил (Соколица)

„Свети Архангел Михаил“е източноправославен християнски храм в село Соколица, Карловско, България, част от Пловдивската епархия на Българската православна църква – Българска патриаршия Местоположение Църквата е разположена в южния край на селото. История В храма в Соколица, тогава още Доганджии, в 1891 година работят видните дебърски майстори Христо Макриев, Кузман Макриев и Нестор Траянов. Бележки
Яна (предприятие)

„Яна“ АД е българско предприятие за производство на облекло със седалище в Бургас и производствени бази в Плевен и Панагюрище. Регистрирано е през 1994 година, а в края на 90-те години купува две приватизирани фабрики. Фабриката в Панагюрище е основана през 1923 година от Кръстьо Бояджиев, по-късно е преименувана на фабрика „Оборище“ и в продължение на десетилетия е водещият производител на хавлии в България. Фабриката за трикотаж в Плевен започва работа през 1976 година и към 2022 година „Яна“ е най-големият производител на плетено облекло в страната. Предприятието има обем на продажбите 53 милиона лева (2021) и около 1500 служители (2017). Бележки
Музей „Конака“

Музей „Конака“ е централната част на Регионалния исторически музей във Видин. История на Музей Конака Създаден е като археологическо дружество през 1910 г. Според устава му неговата цел е „да се издирват, съхраняват и изучават паметниците на миналото, които ще се пазят в музей, който се устройва в град Видин“. Дружеството развива активна дейност, но войните от 1912 до 1918 г. нарушават ритъма на неговата работа. На 1 март 1925 г. дружеството възобновява своята дейност под името „Бонония“. През 1932 г. музеят вече притежава своя собствена сграда – бившата турска поща, в която е уредена експозиция. В нея са застъпени праистория, палеонтология, археология и етнография. Нумизматичната сбирка тогава наброява 2500 монети, толкова са и изложените български шевици. Особено силно впечатление прави археологическата карта на Видинския край с всички известни обекти – църкви, римски пътища, антични и средновековни селища. От 1948 г. музеят минава на подчинение на Окръжния народен съвет във Видин. През 1954 г. се преименува на Народен общ музей с историческа насоченост. За дейността му е предоставена старата сграда на общината – „Конака“, обявена за паметник на културата. Регионален музеен комплекс Днес музейният комплекс включва административна сграда и 3 исторически обекта – средновековната крепост Баба Вида, Музей „Конака“ и Кръстатата казарма. В последните 2 сгради са поместени експозициите „Археология“, „История на България 15-19 век“ и „Етнография“, замъкът разполага със своя музейна сбирка. В Историческия музей във Видин работят общо 20 души, от които 13 специалиста – историци и филолози, обединени в следните отдели: „Праистория“, „Археология“, „Нумизматика“, „История на България, 15-19 век“, „Етнография“ и „Нова история“. В неговите фондове се съхраняват 58 583 експоната, а на територията на Община Видин са разположени 56 недвижими паметника на културата – археологически обекти от Античността и Средновековието, църкви и джамии от 15 – 19 век, както и сгради от периода 1880 – 1925 г. Музей „Конака“ Сградата е построена през втората половина на 18 в. По-късно е значително видоизменена. Вероятно първоначално е била едноетажна с приходи в двете посоки, пресичащи се под прав ъгъл в средата. В централната му част се издигало кулообразно помещение – наблюдателница на пожарната охрана. Турците използвали сградата за полицейско управление, а към 1870-те години в нея се настанила българската църковна община. След Освобождението е преустроена, като в нея са вмъкнати елементи от българската възрожденска архитектура. От 1956 г. сградата е преустроена за музей, чиито експозиции обхващат периода до 1878 г. Външни препратки Официален сайт на Регионален исторически музей – Видин Официален сайт на Исторически музей Исторически музей – 100-те Национални туристически обекта Архив на оригинала от 2015-09-28 в Wayback Machine.
Historisches Museum von Widin

Das Historische Museum von Widin, kurz „Konaka“-Museum (bulgarisch Музей "Конака"), im bulgarischen Ort Widin wurde 1956 mit Sitz in einem ehemaligen osmanischen Amtsgebäude (Konak) gegründet und zählt zu den Kulturdenkmälern der Region. Museumsgebäude Ursprünglich diente das im 18. Jahrhundert errichtete Verwaltungsgebäude als Polizeidienststelle, der mittige Turmaufbau als Leuchtturm. Nach der Befreiung von der osmanischen Herrschaft wurde das Gebäude rekonstruiert. Hierbei flossen typische Elemente des bulgarischen Renaissance-Baustils mit ein. 1956 wurde das Gebäude erstmals für eine waffenhistorische Ausstellung genutzt. Sammlung Zur Sammlung gehören historische Exponate der Region bis hin zur Befreiung von der osmanischen Besatzung. Das Museum ist gegliedert in eine urgeschichtliche Abteilung sowie Abteilungen für die Antike und die Zeit des Mittelalters. Die ethnografische Abteilung des Museums befindet sich in der Krastata Kasarma. Weblinks Offizielle Website (bulgarisch und englisch) Einzelnachweise
Konaka Museum

The Historical Museum Vidin, sometimes shortened to Konaka museum (Bulgarian: Музей "Конака"), is located in Vidin, Bulgaria. The museum, founded in 1956, is situated in a former Ottoman konak. The nice building is among the cultural memorials of the region. Originally the 18th-century building was used as the Home by Osman Pazvantoğlu and later as police office, and the central tower was a lighthouse. After liberation the building was reconstructed and enriched with elements from Bulgarian Renaissance architecture. In 1956, the building was used for a historical weapon show. Sections Archaeology (departments Prehistory, Classical Antiquity and Middle Ages) - located in Konaka Ethnography - located in the Krastata Kazarma (i.e. Cross barracks) Bulgarian lands in 15th-19th centuries - located in Konaka Numismatics Modern history Recent history External links official website of the museum References
Баптистка църква (Сандански)

Баптистката църква е протестантска баптистка църква в град Сандански, България. Местоположение Църквата е разположена в южния квартал „Изгрев“. История Църквата е основана в 1974 година. Сегашната сграда е започната в 1990 година и е построена за година и половина. Представлява голяма четириетажна сграда със салон за богослужение на четвъртия етаж, който има 250 места. На първия етаж има салон за молитва, стаи за обучение, а на третия – пастирско жилище. В църквата има и медицински център и магазин. Бележки