NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
St. Iwan-Rilski-Universität für Bergbau und Geologie

Die St.-Iwan-Rilski-Universität für Bergbau und Geologie (bulgarisch: Минно-геоложки университет „Св. Иван Рилски“, transkribiert Minno-geoloschki Universitet Sv. Ivan Rilski), kurz MGU, ist eine staatliche Universität in der bulgarischen Hauptstadt Sofia mit Studienschwerpunkten in Bergbau und Geologie. Geschichte Die Universität ist seit 1953 eine höhere Bildungseinrichtung und ging aus dem Минно-геоложки институт (Minno-geoloschki Institut), umbenannt in Висш минно-геоложки институт (Vissch Minno-Geoloschki Institut) hervor und wurde später als Universität nach dem Patron Iwan Rilski benannt. Sie gliedert sich heute in 5 Fakultäten mit rund 3000 Studenten, 250 Professoren und 185 anderen wissenschaftlichen Angestellten. Rektor ist seit November 2011 Ljuben Ivanov Totev (Любен Иванов Тотев). Die Universität verfügt über eine Außenstelle in Kardschali. Veröffentlichungen Die MGU veröffentlicht Jahrbücher, zunächst 1.1953/1954 als Godisnik na Minno-Geoloschkija Institut Sofija = Annuaire de l'Institut Minier et Géologique Sofia (ZDB-ID 160614-1), ab 11.1964/65 als Godisnik na Visschija Minno-Geoloschki Institut Sofija = Annuaire de l'École Supérieure des Mines et de Géologie Sofia = Annual book of Higher Institute of Mining and Geology (ZDB-ID 160613-x) und ab 36.1989/90 als Godisnik na Minno-Geoloschkija Universitet Sofija = Annual of the University of Mining and Geology Sofia (ZDB-ID 1090070-6). 1983 veröffentlichte das Vissch Minno-Geoloschki-Institut ein Balgarsko-nemski minno-geoloschki retschnik = Bulgarisch-Deutsches Wörterbuch für Bergbau und Geologie. Weblinks Offizielle Website der Universität (bulgarisch, englisch) Ausführliches Profil der Universität in deutscher Sprache, Osteuropa-Karriere.com, Personalberatung Balkaninvest, Sofia Einzelnachweise
Sofia University of Mining and Geology

The Sofia University of Mining and Geology (Bulgarian: Минно-геоложки университет "Свети Йоан Рилски") is a state university in Sofia, Bulgaria, founded in 1953. History The university were established in 1953 as High Mining and Geological Institute - (HMGI) with two faculties - Mining and Metallurgy and Mining and Mechanical Engineering. Structure Faculty of Mining and Metallurgy Faculty of Mining and Mechanical Engineering Faculty of Geology Humanitarian Department Sport Basketball team of University of Mining and Geology References 42.6594°N 23.35°E﻿ / 42.6594; 23.35
Огняново (язовир)

„Огняново“ е язовир изграден по поречието на река Лесновска. Той е един от тридесетте най-значими язовира в България. Построен е за нуждите на Кремиковци и за напоителни нужди. Наречен е по името на село Огняново, намиращо се в непосредствена близост. Мястото е подходящо за отдих и риболов, в района на язовира могат да се изграждат и палаткови лагери. Може да се лови уклей, костур, каракуда, шаран, речен кефал, бял амур и др. Преди построяването на яз. Огняново е имало път свързващ с. Огняново и с. Голема Раковица. Той е на дъното на язовира и може да се види началото му преди водата.
Ognyanovo Reservoir

Ognyanovo reservoir, also called Lake Ognyanovo, or Ognyanova, is a reservoir in Bulgaria near Sofia. Holding 32 million cubic metres of water, it is an important reservoir in Bulgaria. It impounds the waters of the Lesnovska river. On October 27, 2011, while filming The Expendables 2, stuntman Kun Liu was killed and another, Nuo Sun, critically injured in a staged explosion on a rubber boat. Sun underwent a five-hour operation, which left him in stable condition. References
Stuwmeer van Ognyanovo

Het stuwmeer van Ognyanovo is een stuwmeer in Bulgarije nabij Sofia. Het meer bevat 32 miljoen kubieke meters water en is een zeer belangrijk waterreservoir in Bulgarije. Het meer vangt het water op van de Lesnovska-rivier. Op 27 oktober 2011 gebeurde aldaar een ongeval, toen een stuntman overleed en een tweede zwaargewond raakte bij de opname van een explosie-scene voor de film The Expendables 2.
Исторически музей (Перущица)

Историческият музей е музей в Перущица. Във фондовете на музея се съхраняват около 7000 експоната. Музейната експозиция представя историята на Перущица и землището около града, като обхваща периодите на траките, римляни, византийци и Априлското въстание. Част от експозицията са стенописи от раннохристиянската „Червена църква“ (IV – VI век). Вижте също Червената църква Източници Външни препратки Уеб сайт на Исторически музей Перущица
Асар кая

„Асар кая“ е скален къс с формата на огромна гъба, по повърхността на който са изсечени трапецовидни ниши. Вероятно т.нар. гъба е част от скално-култов комплекс продължаващ по протежението на близкия скален масив, върху който е изградена тракийската крепост Боюк тепе. Комплексът се намира след село Женда, югоизточно от махала Соколите (Област Кърджали). Описание и особености На скалите, върху които доминира крепостта Боюк тепе са маркирани с трапецовидни ниши, а в отделни сектори се забелязват издълбавания под формата на улеи, жлебове, полукръгове и др. На отсрещния скат, върху отделни самотно стърчащи канари също се наблюдават изсичания с вероятно култово предназначение. Асар кая (скалната „гъба“), се намира на около 150 – 200 m. под фортификационното съоръжение. До нея води пътека, използвана и в древността, с изсечени в камъка стъпала. На скалната „гъба“ се наблюдават издълбани трапецовидни ниши – към върха на скалата от източната и западната страна. До западната основа е запазен голям четириъгълен камък, вероятно жертвеник, видимо оформен от човешки ръце. Два масивни скални къса има и до източната, ниска част на скалата. Конфигурацията оформя три коридора за наблюдение – източен, северен и южен. Вижте също Трапецовидни ниши в България Дупката на поп Мартин Орлови скали Глухите камъни Скално-култов комплекс Ночево Кован кая (Долно Черковище) Аул кая Шан кая Източници
ТЕЦ „Сливен“

ТЕЦ „Сливен“ е топлофикационна електроцентрала в Сливен, България. Официално е собственост на жителката на Кипър Ксения Тома. Първоначално проектирана за черни въглища от Балканбас, след спирането на техния добив централата използва обогатени лигнити, доставяни от „Брикел“, както и вносни въглища от Казахстан и Узбекистан. Капацитетът ѝ за производство на електроенергия е 30 MW, а на топлинна енергия – 116 MW. История Строителството на ТЕЦ „Сливен“ започва на 28 май 1966 г. В началото на юни 1969 г. започват първите единични изпитания на спомагателните съоръжения. Официалното откриване на централата е на 28 август 1969 г. Държавната комисия по приемане на централата завършва своята работа със Заповед №42 от 27 януари 1970 г. Първи енергиен котел е въведен в експлоатация през 1969 г., а втори – през 1970 г. Промяната на горивната база от ЦОФ – Твърдица към кафяви въглища от мина „Черно море“ налага реконструкция на втори котел през 1975 г. и на първи през 1978 г. Пара за промишлеността е подадена през 1975 г., а след въвеждането на бойлерна уредба през 1977 г. започва топлоснабдяването с гореща вода. Централното отопление за битови нужди започва на 22.03.1979 г. с 19 бр. абонатни станции (АС) и инсталирана мощност 12,71 MWh. Към края на 1999 г. броят на топлофицираните жилища е над 15200 от 395 АС, с обща инсталирана мощност 243,46MWh. Дължината на топлопреносните мрежи в промишлена зона е 9315 м, а в градска зона – 50997 м. В периода 1996 – 1999 г. са подменени 454 m топлопреносна мрежа от пенобетон с предварително изолирани тръби. За нуждите на населението и промишлеността е пуснат в експлоатация през 1984 г. водогреен котел КВГМ 100, а през 1993 г. втори водогреен котел ВК100, който през 1997 г. е реконструиран за работа с природен газ и е компютъризиран. През 1977 г. са въведени в експлоатация три броя, а през 1986 г. още един брой парни мазутни котли КМ12, които са газифицирани през 1998 г. През 1999 г. са монтирани утилизатори за използване топлоенергията на изходящите газове. Парните котли задвижват единичен синхронен генератор от 30MW до скорост 3000 об. мин. Работниците и служителите на „Топлофикация – Сливен“ ЕАД са около 230 души. Бележки
Национална кардиологична болница

Националната кардиологична болница (съкратено МБАЛ „НКБ“, старо наименование – „Трета градска болница“) е многопрофилна болница за активно лечение в София. Тя е университетска болница – част от структурата на Софийския медицински университет. МБАЛ „НКБ“ е единствената болница в България с отделения за детска кардиология и детска кардиохирургия. Медицински специалисти В МБАЛ „НКБ“ работят над 800 души – 190 лекари, 482 специалисти по здравни грижи и 212 души немедицински персонал. Лекарите имат поне една призната медицинска специалност. Много от тях са университетски преподаватели – един академик, 12 хабилитирани сътрудници (професори и доценти), 67 асистенти. МБАЛ „НКБ“ поддържа над 300 болнични легла, от които 55 са в отделението за кардиологична рехабилитация в Банкя, а 58 са в клиники и отделения за интензивно лечение. Източници
Къща музей „Иларион Макариополски“

Къщата музей „Иларион Макариополски“ се намира в град Елена. От всички запазени стари къщи в Елена най-интересна е къщата музей „Иларион Макариополски“. Тя е паметник на културата с национално значение. В нея са се родили борецът за църковна независимост Иларион Макариополски, брат му Никола Михайловски, който е виден книжовен и просветен възрожденски деец и неговият син поетът сатирик Стоян Михайловски. В една от стаите през 1863 година е основано еленското читалище „Напредък“. Къщата музей „Иларион Макариополски“ освен историческо значение има и висока архитектурна стойност. Тя е от типа на богатите еленски талпени жилища. Строена е около 1710 – 1715 година от камък и дърво на три последователни етапа на застрояване, които не нарушават единното въздействие на постройката. Градена е с комбинация от два материала – камък и дърво, като преобладава дървото. Сградата е двуетажна, с раздвижен обем и живописен външен изглед – големи стрехи, чардаци, решетъчни прозорци. В приземния етаж са разположени избите, складовете, конюшнята и една стая за живеене. За горния етаж водят две отделни стълби – едната закрита, в западната част, а другата открита – в източната част на къщата. Половината от чардака е заета от повдигнат одър. На него в летните дни е почивало голямото семейство. Къщата музей е част от 100 национални туристически обекта под номер 60. Печатът се намира на касата. Външни препратки Къща музей „Иларион Макариополски“ – 100-те национални туристически обекта Архив на оригинала от 2015-09-28 в Wayback Machine.
Къща музей „Станислав Доспевски“

Къщата музей „Станислав Доспевски“ в Пазарджик, България, се намира в центъра на града на адрес булевард „Княгиня Мария Луиза“ №54. История Къщата музей „Станислав Доспевски“ е единственият в България дом музей на възрожденски художник. Сградата е по проект на самия Станислав Доспевски и е построена от брациговски майстори през 1864 година. Тя е в характерен стил за епохата на Българското възраждане. На фронтона е изписано: „Притяжание Станислава Д. Доспесково - Самоковца, 1864“. Художникът украсява салона на къщата си със стенописи: „Смяна на стражата пред императорския дворец в Петербург“, „Площада на Пушкин в Одеса“ и „Протока „Златният рог“ в Цариград“. В дома на Станислав Доспевски се уреждат първите сбирки на вътрешния революционен комитет, както и на създаденото през 1870 г. Ученолюбиво женско дружество, чиято първа председателка е жената на художника Мариола Доспевска. Статут През 1945 г. вторият син на художника – Борис Доспевски, завещава къщата му да стане музей след смъртта на двете му дъщери, Мария и Йорданка Доспевски. През 1947 г. къщата е национализирана, макар че и двете му дъщери са още живи. През 1952 г. е обявена за музей. През 1964 г. е обявена за паметник на културата. На 2 август 1966 г. с Решение № 50 на Окръжния народен съвет град Пазарджик къщата музей се обединява с Художествена галерия „Станислав Доспевски“. Туризъм Къщата музей е част от 100 национални туристически обекта под номер 35. Източници Външни препратки Къща музей „Станислав Доспевски“ – Художествена галерия Пазарджик Къща музей „Станислав Доспевски“ – 100-те национални туристически обекта Архив на оригинала от 2016-08-15 в Wayback Machine.
Народно читалище „Драгоман – 1925“

Народно читалище „Драгоман 1925“ е читалището в град Драгоман, България. Създадено е през 1925 г. Актуалната му регистрация в Министерство на културата на Република България е под номер 1090. То е едно от седемте читалище на територията на Община Драгоман. История Читалището е основано на 6 ноември 1925 г. от двадесет и двама местни жители. В продължение на десет години читалището функционира в частни сгради. Първите опити за строеж на самостоятелна сграда за читалището започват през 1932, когато с общински средства са докарани необходимите материали, но така и не е предприет, тъй като не може да се реши на кое място да се построи сградата. Всеки един от членовете на управата предлага собствена земя за строежа, и споровете продължават до 1934 година, когато е заделен общински имот за сградата. Съвременната триетажна сграда на читалището в центъра на града е построена през 1963 г. и обновена през 1980 г. Сградата разполага със салон с 250 места, камерна зала с 50 места, репетиционни и гримьорни, зала с музейна сбирка. До 1974 година в Драгоман е имало и второ читалище, „Просвета“, в квартал „Драгоман“, но през 1974 година двете читалища се обединяват. Най-дългогодишен председател на читалището е Благой Божилов – от 1971 г. до 2014 г. Председател на Н.Ч. „Драгоман 1925“ е Албена Дончева. Дейности Народно читалище „Драгоман 1925“ извършва традиционната библиотечна дейност и художествена самодейност в сценичните изкуства музика, театър, балет. Художествен ръководител на читалището е Росен Димитров. Библиотечната дейност се осъществява в две библиотеки – градска и квартална – с около 400 читатели и 35 000 тома литература. Библиотеката е носител множество отличия за добри постижения в библиотечното дело. Театралният състав е основан през 1928 г. През 1930 в сградата на читалището е осъществена първата кинопрожекция в Драгоман. През 1947 г. започва да функционира танцов състав. През 1973 г. към читалището е основан киноклуб „Мелдия“ и естрадно-сатиричен състав „Драгостен“. Две години по-късно е създадена и музикална школа. През 1997 г. са открити радиоклубът „Драготон“ и музейната сбирка „Роден край“. Читалището развива художествените дейности с общо 120 самодейци, 300 читатели и 150 души колективни членове. Музейна сбирка Музейната колекция на Народно читалище „Драгоман 1925“ е създадена през 1997 г. по инициатива на Благой Божилов – Почетен председател на Н.Ч. „Драгоман 1925“ и включва етнографски експонати като традиционни мъжки и женски носии от Драгоман и околността, съдове и инструменти, използвани в бита и пресъздаващи народни обичаи и традиции. Сред най-значимите експонати на сбирката са оригиналните стенописи от Маломаловският манастир „Свети Николай Чудотворец“. Галерия Бележки
Каснаковски нимфеум

Каснаковският нимфеум е тракийско езическо светилище на Афродита и нимфите, което се намира между родопските села Каснаково и Клокотница. Представлява полукръгла площадка с аязмо и лечебна вода. Местността е известна под името Гяур бунар. Нимфеумът е построен в края на II в. от ветеран в древноримската армия от тракийски произход. То е сред най-добре запазените тракийски светилища в България. Според разкопките след 3 десетилетия вярна служба на императора военноначалникът Тит Флавий Бейтюкент Есбенериос получава парче земя, край днешното село Каснаково. Пленен от красотата и мистиката на извора, Тит Флавий решава в чест на съпругата си Клавдия Монтана, да издигне на това място храм на богинята Афродита. Там, на върха на хълм, потънал в зеленината на тракийските цветя, се намира скален извор, почитан от траките като светилище на нимфите. Преданията гласят, че на това живописно място вечер танцуват красивите повелителки на природата – нимфите. Според вярванията, ако жените пият от изворчето вода, те зачеват по-лесно и раждат красиви мъжки рожби – смели рожби на Тракия. По време на християнизацията там е изграден параклис на „Свети Спас“, но от него не е останало нищо. Ежегодно жителите на Каснаково провеждат събори на празника на светеца, в чест на който се оставят дарове, палят се свещи и се хвърлят монети в извора за здраве. Обектът е обявен за национален паметник на културата през 1968 г. Бележки
Стамболов мост

Стамболовият мост над река Янтра във Велико Търново, наименуван в чест на видния търновчанин Стефан Стамболов, е построен в края на XIX век. Бидейки част от много модерно за времето мостово и железопътно съоръжение в Търново, състоящо се от 2 тунела, 2 железопътни и 1 пешеходен мост – Стамболовия, той е уникален в техническо отношение. Започнат е да се строи в 1892 година. Има спорове кога точно е пуснат в експлоатация – в 1899, 1900 или 1904 година. Участие в изграждането му взема виенската фирма за метални леярски изделия „Рудолф Филип Вагнер“ – същата построила Орлов и Лъвов мост в София и Желязната църква в Цариград. За строежа му е била използвана изцяло изградена дървена конструкция – скеле, изработено от търновския майстор-строител Стоян Герганов (1865 – 1906). Звената са подавани поотделно. На специални огнища, поставени на дървената конструкция, нитовете са загрявани на място, а звената – занитвани. В строежа са участвали белгийски, италиански, български специалисти и български работници. Първоначалното архитектурно оформление в горната част на строежа с парапета е извършено от работещия във Велико Търново в края на ХIХ век италиански архитект Джовани Мосути. Мостът е първата крупна проява на модерното европейско мостостроене в България, а като свободна висяща безподпорна конструкция – едно от важните постижения на Балканите. За първи път този мост се споменава в издадения в 1893 година пътеводител на града, подготвен специално по повод свикването на IV велико народно събрание, заседавало в града от 3 до 17 май 1893 година. На 24 май 1932 година, 27-годишният пилот Петко Попганчев с впечатляващ полет със самолет ДАР-1А, преминава под свода на Стамболовия мост, прави кръг над града и каца на близкия хълм. Оттогава никой не е успял да повтори този полет. Галерия Бележки
Stambolov Bridge

The Stambolov Bridge (Bulgarian: Стамболовия мост, Stambolovya most) is a bridge in the town of Veliko Tarnovo, Bulgaria. Belgian, Italian, Bulgarian specialists and Bulgarian workers took part in the construction. On May 24, 1932, the legendary Bulgarian pilot Petko Popganchev flew a DAR 7 plane under the bridge. This caused a real sensation in the town. References
Дом на културата Искър

Дом на културата „Искър“ е най-старият културен дом на територията на София. Намира се до езерото в жилищен комплекс „Дружба 1“. Построен е през 1953 г. в характерен за този период архитектурен стил. Започва дейността си като Профсъюзен дом на културата. За годините на съществуването си последователно създава и разпространява достиженията на българската култура. Имената на редица изтъкнати български творци са свързани с неговата история. Съхранявайки натрупания опит и традиции, вече като общински културен институт, Домът на културата „Искър“ развива различни форми на творчески диалог и създава условия за приобщаване на нова публика. Неговата дейност е подчинена на принципите на децентрализация на културните процеси в столицата и подпомага изграждането на съвременната визия на творческа София. Институтът предлага разнообразна културна програма, в която са включени театрални, филмови, музикални прояви, творчески срещи, литературни четения, фестивали, семинари и др. ДК „Искър“ е дома на Софийския духов оркестър. Създаден през 1951 г. от известния български музикант Сашо Михайлов, оркестърът отдавна се е утвърдил като най-представителния духов състав в България, с богата творческа история. Репертоарът му включва произведения от всички стилове и епохи – симфонична, оперна, оперетна, филмова, народна музика, евъргрийни, оркестрации на произведения от 19 и 20 в. Традиционни са летните изяви на оркестъра в Борисовата градина и коледните гала-концерти в зала „България“, на които солисти през последните години са Людмил Ангелов, Йълдъз Ибрахимова, Мария Илиева, Васил Петров, Орлин Павлов, Миро, Поли Генова, Еделина Кънева и др. Софийският духов оркестър е носител на Почетния знак на Столичната община, Кристална лира - най-високото отличие на СБМТД и "Златна монета" на Съвета на европейската научна и културна общност. От 2016 до 2021 г. в културния дом се снима предаването на bTV „Комиците и приятели“, а от есента на 2024 г. там периодично се провеждат и епизоди пред публика на живо на подкаста на Йонислав Йотов – „При Тото“. В домът се осъществяват и прослушванията на кандидатите в риалити предаването „Вече играеш... Стоичков“, което се излъчва от януари 2026 г. по NOVA. Домът разполага с библиотека с над 15 000 бр. тома – художествена, научна, специализирана, детска литература, енциклопедии и др. Домът на културата „Искър“ е носител на редица престижни награди за високи професионални постижения и значим обществен принос с будителски дух: през 2016 г. институтът и неговият директор Евгения Михайлова стават носители на приза „Народен будител 2016“ на Столичната община и СУ „Св. Климент Охридски“; през 2017 г. Домът получава наградата „Златно перо“ на Classic FM радио, а директорът – „Златна монета“ на Съвета на европейската научна и културна общност. Външни препратки Официален сайт Дом на културата „Искър“ във Facebook във Фейсбук