NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Барикадите

„Барикадите“ е защитена местност в България, разположена на територия с площ от 119,7 хектара в Средна гора. Описание Местността е заведена под код 235 в Регистъра на защитените територии и защитените зони в България. Припокрива се със защитена зона „Средна гора“ по Директивата за птиците. Защитената местност е обявена със Заповед № 77 от 3 февруари 1986 г. (бр. 16/1986 на Държавен вестник). Попада на границата между 2 общини, разделяща землищата на с. Старосел, Община Хисаря, Област Пловдив и гр. Копривщица, Община Копривщица, Софийска област. Стопанисва се от Държавно горско стопанство „Хисар“ и ДГС „Копривщица“, под контрола съответно на РИОСВ в Пловдив и РИОСВ в София. С обявяването на местността за защитена се цели опазване на буковите гори и характерния ландшафт с широколистни горски и ливадни съобщества. В рамките на защитената местност е забранено да се извършва паша на домашни животни, преследване и унищожаване на дивите животни и техните гнезда или леговища; кастрене и повреждане на дървета; късане или изкореняване на растителност; разкриване на кариери, провеждане на минно-геоложки и други дейности, както и строителство освен предвиденото в устройствения проект. В защитената местност се опазват 150-годишни букови гори, бял бор, бреза, трепетлика и тревиста растителност. Животинските видове, които се срещат, са диви прасета, елени, зайци. История През Втората световна война През есента на 1943 г. партизанска бригада „Георги Бенковски“ провежда акции в с. Душанци и с. Кръстевич. Зимува съвместно с чета „Бачо Киро“ от отряда „Чавдар“. Заедно извършват голяма акция на 24 март 1944 г., при която за кратко превземат гр. Копривщица. Отрядът зимува в землянки под връх Богдан, в местността Барикадите и местността Фетенци, северно от Панагюрище. След 9 септември 1944 г. Мемориално-възпоменателен комплекс „Барикадите“ е построен по инициатива на комитет за изграждането му за увековечаване паметта на загиналите партизански командири и комисари през 1965 г. Участват формирования на БНА, местни жители със средства и труд, ТКЗС от Копривщица и региона. Построява се път до там и до м. Меде дере и с. Старосел, извършва се електрификация на обекта. Комплексът включва туристически дом на 3 етажа с хотел-ресторант със заседателна зала, туристическа кухня и музейна сбирка. Обектът тъне в разруха от 1990 г. Източници Вижте също Тракийски култов комплекс (Старосел)
Шуменски безистен

Шуменският безистен е османска обществена сграда в град Шумен, България, най-старата в града. Обявен е за архитектурен и исторически паметник. Сградата се намира източно на около 150 м от Томбул джамия на място, където около XVI век се оформя т.нар. Шейтан чаршия. Построен е от дубровнишките търговци, вероятно в края на XVI век, когато българите все още били преобладаващо население в града. Там са складирани и излагани за продажба докарани с кервани ценни стоки и опазвани от ограбване и опожаряване. Описание В план сградата представлява правоъгълник, ориентиран с дългата си ос в направление изток-запад. Тя е двуетажна, със самостоятелен достъп за всеки етаж. Долният етаж е достъпен от 2 странични широки врати, както и от южна – главна, а горният етаж има само врата от север в средата на дългия северен зид, която поради денивелацията на терена идва на ниво с улицата от северната страна. Сградата има значителни размери: дължина 41,81 м и ширина 22,9 м. От тези очертания на юг се издава монументален портик с размери 15,58 м на 4,48 м, който представлява главния вход за долния етаж. Околовръстните зидове са изградени от големи каменни блокове, донесени от развалините на престолните български градове. Зданието е направено изцяло на варов разтвор. В края на ХVІІ век от източната му страна е изградена банята Сунтур хамам. История През османския период Безистенът е бил керванджийски хан, известен като „Деве хан“. Имало е и няколко занаятчийски магазина на българи и арменци. Във военно време е използван за военен склад, както и за склад на турските тютюнопроизводители. През ХVІІ век връзките с Дубровник отслабват и Безистенът загубва значението си на оживено градско средище. През 1809 г. сградата е ремонтирана основно и е отдадена под наем на търговци евреи за складове и покрит пазар. След Освобождението до към 1960-те години е ползвана със същото предназначение. През 1980-те години е ремонтиран и преустроен в търговски център, действал около 20-на години. Литература Иванов В., Пеев З., „Старият Безистен в Шумен“, в-к „Шуменска заря“, бр. 50, 10 март 2000 Енциклопедия: Шуменска област, стр.62, Изд. Захарий Стоянов, 2011, ISBN 978-954-09-0627-0 Тулешков, Н. Крайпътна архитектура на късното средновековие. - В: Българско архитектурно наследство, кн.1, С., 1994, 69-70. С възстановка на плана му
Летище Благоево

Летище Благоево е разположено на 2.1 km източно от село Благоево (област Разград) и на 13 km югозападно от град Разград. До него се стига след отклоняване от републикански път III-204 (главен път Разград – Попово) на разклона към село Тръстика. История Изградено е през осемдесетте години на XX век с основно предназначение за селскостопанска авиация. От 2012 г. летището е частна собственост. Лицензирано е от Гражданска въздухоплавателна администрация като летателна площадка, съгласно изискванията на ICAO. Предназначение Предназначено е за леки, ултралеки и свръхлеки въздухоплавателни средства, за полети, провеждани денем по правилата за визуални полети. Летището обхваща площ от 50 дка, на територията му има изградени перон, два броя хангари, два броя стоянки за самолети. Настилката на пистата е тревна, почвата е отцедлива и не задържа вода. Дейности, за които е подходящо летището Селскостопански авиационни услуги, чартърни полети, полети за разглеждане на забележителности от въздуха, полети с хеликоптер, развлекателни полети, полети с рекламна цел, парашутизъм, спортна авиация, развитие на делтапланеризъм, мотоделтапланеризъм, парапланеризъм и мотопарапланеризъм, авиомоделизъм. В района на летището са разположени няколко язовира, спортни комплекси, археологически резерват „Абритус“, природна забележителност „Голям Юк“, както и местност за отдих и спорт „Пчелина“, в която има добре развита хотелска база, горски фонд, хижи и язовир. Основни характеристики на писата на съоръжението Размери на пистата: 630/50 m Направление на пистата: 15/33 Географски координати: N43’’ 27’ 2760, E26’’ 25’ 9000 Максимална излетна маса на ВС: 5700 кг ICAO код: LBBL Радиочестота кула: 118.605 Mhz Надморска височина: 355 m в района на летището няма високи препятствия, представляващи опасност за провеждането на полетите. Източници ГД „Гражданска въздухоплавателна администрация“ Външни препратки Уебсайт на летището
Lozèn (Sofia)

Lozèn (bulgare : Лозен) est un village situé dans l'ouest de la Bulgarie, au sud-est de la capitale Sofia. Géographie et organisation Le village est situé dans la partie sud-est de l'agglomération de Sofia, à 17 km du centre-ville. Il fait partie de l' arrondissement de Pantcharèvo, de la commune de Sofia. Histoire Accès Galerie Références Portail de la Bulgarie
Lozen (Sofia)

Lozen (Bulgaars: Лозен) is met 6.188 inwoners het grootste dorp in Bulgarije en ligt in het westen van het land. Het dorp maakt administratief deel uit van de gemeente Pantsjarevo in de stad Sofia. Bevolking In de eerste volkstelling van 1934 telde het dorp Lozen 4.634 inwoners. Dit aantal steeg tot 1975, waarna het begon af te namen. Tussen 1992 en 2011 groeide de bevolking echter weer en bereikte een hoogtepunt met 6.312 inwoners. Op 31 december 2019 telde het dorp Lozen is qua inwonersaantal het grootste dorp in Bulgarije. Er zijn talloze steden in het land die minder inwoners tellen dan dit dorp. Nagenoeg alle inwoners identificeerden zichzelf als etnische Bulgaren (5.691 personen, oftewel 99,6%). Van de 6.312 inwoners die in februari 2011 werden geregistreerd, waren er 779 jonger dan 15 jaar oud (12%), zo'n 4.357 inwoners waren tussen de 15-64 jaar oud (69%), terwijl er 1.176 inwoners van 65 jaar of ouder werden geteld (19%). Transport Er zijn twee buslijnen in het dorp, nummers 5 en 7. Bus #5 verbindt het dorp met het busstation ‘Geo Milev’ in Sofia. Bus #7 verbindt het dorp daarentegen met station Iskar in het district Iskar te Sofia. Tot begin 2018 reed ook bus #37 in Lozen. Afbeeldingen
Лозен (городская область София)

Лозен (болг. Лозен) — село в Болгарии. Находится в Городской области Софии, входит в общину Столична. Население составляет 5 856 человек. Политическая ситуация В местном кметстве Лозен, в состав которого входит Лозен, должность кмета (старосты) исполняет Светослав Иванов Митрев (Граждане за европейское развитие Болгарии (ГЕРБ)) по результатам выборов правления кметства. Кмет (мэр) общины Столична — Бойко Методиев Борисов (Граждане за европейское развитие Болгарии (ГЕРБ)) по результатам выборов в правление общины. Примечания Ссылки Сайтa на c. Лозен, Софийско Сайт на енорийски храм «Св. Вмчк. Георги» Статистика населения (болг.)
Lozen, Stolitjna obsjtina

Lozen (bulgariska: Лозен) är en by i Bulgarien. Den ligger i huvudstadskommunen Stolitjna obsjtina och huvudstadsregionen Sofia, i den västra delen av landet, 17 km sydost om huvudstaden Sofia. I omgivningarna runt Lozen växer i huvudsak lövfällande lövskog. Runt Lozen är det tätbefolkat, med 570 invånare per kvadratkilometer. Källor
Лозен (Міська область Софія)

Ло́зен (болг. Лозен) — село в Міській області Софія Болгарії. Входить до складу общини Столична. Населення За даними перепису населення 2011 року у селі проживали 6312 осіб. Розподіл населення за віком у 2011 році: Динаміка населення: Примітки
Schloss Wrana

Das Schloss Wrana (bulgarisch дворец Врана Dworez Wrana) am Stadtrand von Sofia ist der Wohnsitz des ehemaligen Königs Simeon II. von Bulgarien und seiner Frau Margarita. Während das Königliche Schloss im Stadtzentrum von Sofia als offizielle Residenz und das Schloss Euxinograd bei Warna am Schwarzen Meer als Sommerresidenz diente, verbrachte die königliche Familie die meiste Zeit an diesem Ort. Geschichte Das weitläufige Areal wurde 1898 vom damaligen Fürsten, späteren Zaren, Ferdinand I. angekauft und liegt am Stadtrand von Sofia. Das alte Schloss wurde 1904 als zweigeschoßige Jagdvilla errichtet, entworfen von dem Architekten Georgi Fingow. 1909 bis 1914 wurde das neue Schloss nach Entwürfen von Nikola Lazarow errichtet. Der dreistöckige Bau diente auch repräsentativen Zwecken und kombiniert im Baustil byzantinische Elemente mit dem Stil der bulgarischen Renaissance und dem Jugendstil. Nach der Abdankung von Zar Ferdinand 1918 übernahm sein Sohn Boris III. das Schloss, nach dessen Tod 1943 lebte hier sein Nachfolger Simeon bis zur Abschaffung der Monarchie 1947. Während der kommunistischen Herrschaft nutzte Georgi Dimitroff das Schloss als eine seiner Residenzen. 1998 wurde Schloss Wrana an den letzten Zaren Simeon von Sachsen-Coburg und Gotha und seine Schwester Prinzessin Maria Luisa zurückgegeben. 1999 wurde der Park der Stadt Sofia übergeben und der Öffentlichkeit zugänglich gemacht. Im alten Schloss leben Zar Simeon und seine Frau Margarita. 2009 erließ das bulgarische Parlament ein Moratorium betreffend der Restitution der Besitzungen der königlichen Familie. Der Rechtsstreit ging bis nach Straßburg, 2020 entschied der Oberste Gerichtshof Bulgariens im Falle des Jagdschlosses Zarska Bistriza zugunsten des ehemaligen Königs. Das neue Schloss wurde in den Jahren des Kommunismus schwer vernachlässigt und wird seit 2011 von der Stiftung Zar Boris und Königin Giovanna restauriert. Einige der Räume wurden wiederhergestellt, in anderen das königliche Archiv untergebracht. Stiftungszweck ist die Erforschung und Erhaltung der Geschichte des Königreichs Bulgarien. Weblinks Schloss Wrana Einzelnachweise
Palais de Vrana

Le palais de Vrana (en bulgare : Дворец "Врана") est un ancien palais royal situé à la périphérie de Sofia, la capitale de la Bulgarie. C'est aujourd'hui la résidence officielle de l'ancien roi Siméon II et de son épouse Margarita. Alors que le Palais royal au centre de Sofia (maintenant la Galerie nationale d'art et le Musée national d'ethnographie) servait à des fins représentatives, Euxinograd servait de résidence d'été et Vrana était le palais où la famille royale bulgare passait le plus clair de son temps. Histoire Le vaste domaine a été acheté par le prince de l'époque, Ferdinand Ier, en 1898. L'ancien palais a été construit en 1904 comme une villa de chasse à deux étages, conçue par l'architecte Georgi Fingow. De 1909 à 1914, le nouveau palais a été construit sur la base des plans de Nikola Lazarow. Le bâtiment de trois étages a également servi à des fins représentatives et combine des éléments byzantins avec le style de la Renaissance bulgare et de l'Art nouveau. Après l'abdication du tsar Ferdinand en 1918, son fils Boris III prend la relève. Après sa mort en 1943, son successeur Siméon y vécut jusqu'à l'abolition de la monarchie en 1946. Pendant le régime communiste, Georgi Dimitrov a utilisé le palais comme l'une de ses résidences. Le palais aujourd'hui En 1998, le palais de Vrana a été rendu au dernier tsar Siméon de Saxe-Cobourg-Gotha et à sa sœur la princesse Marie-Louise. En 1999, le parc a été remis à la ville de Sofia et ouvert au public. Le tsar Siméon et sa femme Margarita vivent dans le vieux château. En 2009, le Parlement bulgare a adopté un moratoire sur la restitution des biens de la famille royale. Le litige est allé jusqu'à Strasbourg. En 2020, la Cour suprême de Bulgarie a statué en faveur de l'ancien roi dans l'affaire du pavillon de chasse Zarska Bistritsa. Le 12 décembre 2022, la présidente de la Cour suprême de cassation a confirmé que S.M. l'ex-roi et Premier ministre Siméon II de Bulgarie (Siméon de Saxe-Cobourg-Gotha de son nom d'état civil) et sa sœur la princesse Marie-Louise de Saxe-Cobourg-Gotha sont les légitimes propriétaires du palais et du parc qui l'entoure ainsi que de la vingtaine de dépendances qui le composent[réf. nécessaire]. La Fondation Tsar Boris et Reine Giovanna Le nouveau château a été gravement négligé au cours des dernières années du communisme. À partir de 2011, il est restauré par la Fondation Tsar Boris et Reine Giovanna. Certaines pièces ont été restaurées, tandis que d'autres abritaient les archives royales. Le but de la fondation est de rechercher et de préserver l'histoire du troisième royaume bulgare. Références Liens externes Site officiel Portail de la Bulgarie Portail de l’histoire de l’art Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la monarchie
Palácio de Vrana

O Palácio de Vrana (búlgaro: Дворец "Врана", Dvorets "Vrana") é um antigo palácio real, localizado nos arredores de Sófia, capital da Bulgária. É hoje a residência oficial do Tsar deposto Simeão II da Bulgária e da sua esposa Margarita. Vrana foi o palácio onde a família real da Bulgária passou a maior parte do seu tempo. O extenso lote foi comprado pelo Tsar Fernando I da Bulgária em 1898 e está situado fora de Sófia. Existe um parque e dois edifícios, o primeiro construído em 1904 e o segundo construído principalmente entre 1909 e 1914 como um palácio, e tal como a aquisição do palácio antigo e dos terrenos, construção foi financiada pelos fundos privados da família real. O palácio, juntamente com as outras propriedades devolvidas a Simeão II, tem sido objecto de muita controvérsia na mídia e na sociedade búlgara em 2000, como muitos argumentam que deveriam ser de dominío público. Ver também Lista de palácios
Врана

Врана — неофициальная резиденция болгарских монархов на окраине Софии. Состоит из парка, двухэтажного охотничьего домика (1904) и дворца (1909—1914), вольно сочетающего элементы разных исторических стилей с преобладанием венецианско-далматийских мотивов. В одном из залов вся обшивка и мебель выполнены из карельской берёзы — это подарок русского царя. На исходе Второй мировой войны дворец пострадал от союзнических бомбардировок, но был срочно восстановлен. Потом в комплексе дворца была резиденция Георгия Димитрова. В парке тайно перезахоронили тело Бориса III; после падения коммунистического режима его сердце было эксгумировано и перенесено в Рильский монастырь. Конституционный суд в 1998 г. постановил вернуть дворец бывшему царю Симеону Сакскобургготскому, который позже (2001—2005) был премьер-министром страны. Официальная царская резиденция в центре Софии отдана под Национальную художественную галерею и реституции не подлежит. С 2002 г. Симеон Сакскобургготски проживает на территории усадьбы в охотничьем доме (рядом с дворцом), построенном его дедом Фердинандом I. Примечания Ссылки Дворец на сайте Симеона II
Врана

Врана — неофіційна резиденція болгарських монархів на околиці Софії, яка складається з парку, двоповерхового мисливського будиночка (1904) й палацу (1909–1914), що вільно сполучає елементи різних історичних стилів з переважанням венеційсько-далматійських мотивів. В одній із зал вся обшивка й меблі виконані з карельської берези — це подарунок російського царя. Перед самим завершенням Другої світової війни палац постраждав від союзницьких бомбардувань, але був поспіхом відновлений як резиденція Георгія Димитрова. В парку таємно перепоховали тіло царя Бориса III; після падіння комуністичного режиму його серце було ексгумовано й перенесено до Рильського монастиря. 1998 року Конституційний суд постановив повернути палац колишньому царю Симеону Саксен-Кобург-Готському. З 2002 року Симеон проживає в мисливському будинку, збудованому його дідом Фердинандом I. Примітки
Парк природе Шуменска висораван

Парк природе Шуменска висораван (буг. Природен парк Шуменско плато) је парк природе који се налази у северном делу Шуменске области у Бугарској, на највишој висоравани Дунавске равнице. Највећи део парка је шумовит, а преовлађује буква. Ово подручје је проглашнео за национални парк 1980. године, а 2003. године за парк природе, да би сачувао своје екосистеме и биолошку разноврсност флоре и фауне. У оквиру парка налази се Шуменска твђава и неколико пећинских манастира. Географија Парк је стациониран у североисточном делу Бугарске. Цела висораван се са северне страни граничи долинама река Пакоша, Стражка, реком Вранато на западу и долинама река Врана, Тича и Мамича на југу. Површина парка је 3929 хектара. Парк обухвата шуму букве која је површине 63,4 хектара, а ова шума је заштићена јер се у њој налазе стабла мезијске букве, старе неколико стотина година. Једина дозвољена активност у парку је коришћење стаза које пролазе кроз парк природе. Историја Парк је део мреже Natura 2000 и у њему се строго чува природно станиште, флора и фауна. У оквиру висоравни, парк се протеже на 3929,9 хектара. Налази се у источном делу Дунавне равнице у непосредној близини града Шумен. Проглашен је националним парком 1980. године, а парком природе 2003. године. Одговорност управљања парком има Влада Бугарске и диктирана је под Планом управљама парковима природе и Законом о заштићеним подручјима 1998. године. Флора и фауна Парк и висораван имају препознатљиве топографске карактеристике и водене ресурсе, а климатски услови и земљиште диктирају биолошку разноврсностПарк има густо шумовито подручје, а око 90% површине покривено је шумама углавном мешовитим листопадним шумама. Биљне врсте пописане у овој шуми су: јасен, буква, граб, липа, јавор, цер и многе друге. Од шумске четинарске вегетације у парку се налази: црни бор, европска смрча, дуглазија, бели бор и смрча. У отвореном подручју парка налази се неколико врста жбунова и трава. Пописано је укупно 14 врста орхидеја и више од 250 врста других биљака. Читав парк природе садржаи 550 врста васкуларних биљака изузев маховина. Парк настањује 350 врста бескичмењака и више од 240 врста кичмењака. Од пописаних сисара у парку се налазе : јазавац, куна белица, лисица, црвени јелен, срна, дивља свиња и многе друге. Од пописаних гмизаваца у парку налазе се : смук, зелембаћ, шумска корњача, гуштер и многи други. Животиње, које су под различитим категоријама заштите, пријављене у парку су : црна жуна, буљина, орао кликташ, шарени твор, јастреб и Mesocricetus newtoni. Културна баштина У оквиру парка природе налази се велики број културних знаменитости као што су : Шуменска тврђава, пећински манастири и Бугарски државни споменик. Галерија Референце Литература Baker, Mark; Deliso, Chris (2013). Lonely Planet Romania & Bulgaria. Lonely Planet. ISBN 978-1-74321-637-8. Cheynet, Jean-Claude; Sode, Claudia (2006). Studies in Byzantine Sigillography. Walter de Gruyter. ISBN 978-3-11-093821-0. Kassabova, Kapka (2008). Bulgaria. New Holland Publishers. ISBN 978-1-84537-564-5. Watkins, Richard; Deliso, Christopher (2008). Bulgaria. Ediz. Inglese. Lonely Planet. ISBN 978-1-74104-474-4.
Беленски мост

Бèленският мост е сводов мост, разположен над река Янтра на 1 км от град Бяла (Област Русе), чието име мостът носи. Той е построен от българския майстор Никола Фичев (Колю Фичето), затова е известен още като Мостът на Колю Фичето. Смята се за постижение на българското възрожденско инженерно-строително и архитектурно изкуство. Мостът е построен по заповед на Мидхат паша. Той се допитва до полския инженер Людмил Рола, който е на служба при него, за колко време и срещу каква сума може да построи моста. Отговорът на Рола е: за 3 000 000 гроша и 4 години. Френски инженери предлагат да построят моста за 2 милиона гроша. Самоукият български майстор Колю Фичето заявява: „Паша ефенди, ако моста на Бяла не построя по теркя си за 700 000 гроша, вземи ми главата!“. Залагайки честта и живота си, той спазва обещанието си и построява моста от дялан камък от варовик и хоросан за 2 години с труда и активното участие на местното население. Работата по него започва през 1865 г. и завършва през 1867 г. За Колю Фичето Феликс Каниц казва: „И тоя скромен човек в потури и абичка не знае, че с Беленския си мост е построил най-голямата хидравлическа постройка на Балканския полуостров извън Цариград“. Беленският мост пресича река Янтра. Той се намира на 1 км от град Бяла в Област Русе, на пътя между Плевен и Русе. Мостът на Колю Фичето при Бяла е една от най-забележителните му творби и истински шедьовър на възрожденската българска архитектура. Той е направен от издялан камък от местен варовик и варов хоросан. Построен е с помощта на ковачи от Габрово, каменари и дърводелци от Трявна и Дряново, и доброволци от Бяла. Мостът е дълъг 276 m и е широк 9 m. Поддържат го 13 опори с водорези и облекчаващи ниши, както и два брегови устоя. Има 14 свода с отвор 12 m. При нормални условия реката преминава под източните 5 до 7 свода, а през останалите при наводнение. В средата на моста се издига мраморна плоча с надпис на арабски език. Майсторът подхожда с изключително новаторство за времето си, като украсява носещите стълбове и сводовете със символни скулптури и релефни изображения на животни. Сред тях се различават тези на: лъв, нимфа, грифон, лебед. Преди това подобни елементи са поставяни само върху фасади на сгради. Мостът е не само здрав и надежден, той е истинско произведение на изкуството. През 1897 г. по време на проучвателни разкопки в конструкцията през дъждовния сезон идва наводнение и унищожава осем свода в западната част на моста (около 130 м). През 1922–23 г. мостът е реконструиран със стоманобетонни опори и сводове, но първоначалният облик е променен. Мостът е запазен като паметник на строителното изкуство. Използва се само като пешеходен. Южно от него е построен съвременен мост. В началото на 90-те години на XX век до моста е изграден паметник на майстор Колю Фичето. През 2023 – 2024 г. мостът е реставриран и до него е построен експо център „Уста Колю Фичето“ с музей и ресторант. Те съставят архитектурен комплекс „Колю Фичето“, открит на 23 август 2024 г. Източници