NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vía Militaris

Vía Militaris o la vía Diagonalis era una antigua calzada romana en el Este y Sureste de Europa hasta llegar a Turquía. La vía Militaris fue construida en el siglo I d. C. La longitud total desde Singidunum a Constantinopla era de 924 kilómetros. Tramo La vía Militaris empezaba en Singidunum (actual Belgrado, capital de Serbia), pasando a lo largo del río Danubio hasta llegar a Viminacium (actual Požarevac), por Naissus (actual Niš), Serdica (actual Sofía, capital de Bulgaria), Filipópolis (actual Plovdiv), Adrianópolis (actual Edirne en la región turca de Tracia Oriental), y finalmente llegando a Constantinopla (actual Estambul). Esta carretera conectaba con la vía Egnatia por otras carreteras: la carretera a lo largo de río Axios (o río Vardar) en Grecia y Macedonia del Norte, la carretera Serdica–Salónica a lo largo de río Estrimón y la carretera Filipópolis–Filipos en la actual Grecia. Historia Las primeras conquistas europeas del Imperio otomano, conocidas como orta kol (literal vrazo medio), siguieron la ruta de la vía Militaris.​ En mayo de 2010, mientras se trabajaba en las obras del Corredor paneuropeo X en Serbia, se descubrieron restos en buen estado de la antigua vía Militaris en Dimitrovgrad (Serbia). Estos restos en seguida fueron excavados. El tramo descubierto de la vía Militaris medía ocho metros de ancho y construida de bloques grandes de piedra con dos carriles.​ Ciudades claves Véase también Calzada romana Anexo:Calzadas romanas Referencias Bibliografía Stephen Mitchell: La administración de Asia Romana de 133 a. C. a 250 d. C. en Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht en den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, , S. 18) (versión digital restringida (Libros de Google)) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: Historia A escasa de los Pueblos yugoslavos. Cambridge Prensa universitaria 1985, , S. 12 restringió versión on-line (Libros de Google))
Via Militaris

La via Militaris o via Diagonalis era un'antica strada romana che iniziava a Singidunum, attraversava il Danubio giungendo a Viminacium (moderna Požarevac), attraversava poi Naissus (moderna Niš), Serdica (moderna Sofia), Philippopolis (moderna Plovdiv), Adrianopolis (moderna Edirne nella Tracia turca), per raggiungere infine Costantinopoli (moderna Istanbul). Questa strada era collegata alla via Egnatia tramite altre strade - la strada lungo il fiume Axios (o Vardar), la strada Serdica–Thessalonica lungo il fiume Strimone (o Struma) e la strada Philippopolis–Filippi. Fu costruita nel I secolo d.C.; la lunghezza complessiva da Singidunum a Costantinopoli era di 924 km. Nel maggio 2010, mentre erano in corso i lavori in Serbia per il corridoio paneuropeo X, a Dimitrovgrad (Serbia) sono stati rinvenuti tratti ben conservati della strada. La strada era larga 8 m, era realizzata con grandi blocchi di pietra e aveva due corsie. Città principali Note Bibliografia Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, ISBN 3-486-56385-8, S. 18) (restricted online version (Google Books)) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press 1985, ISBN 0-521-27485-0, pag. 12 restricted online version (Google Books) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su via Militaris
Via Militaris

Via Militaris (także Via Diagonalis) – starożytna droga rzymska. Droga prowadziła z Singidunum (obecnie w serbskiej stolicy Belgradzie), przebiegała wzdłuż brzegu Dunaju do Viminacium (współcześnie rejon Požarevac), przez Naissus (współcz. Nisz), Serdicę (współcz. Sofia), Filipopolis (współcz. Płowdiw), Adrianopolis (współcz. Edirne w tureckiej części Tracji). Kończyła się w Konstantynopolu (współcz. Stambuł). Na trasie znajdowały się m.in. Wrota Trajana – przełęcz górska stanowiąca symboliczną granicę pomiędzy rzymskimi prowincjami: Mezją Górną (potem Ilirią) a Tracją. Droga była połączona z Via Egnatia za pomocą innych dróg – drogi wzdłuż rzeki Axios (Wardar), drogi Serdica–Thessalonica wzdłuż rzeki Strymon (Struma) oraz drogą Filipopolis–Filippi. Została zbudowana w I wieku n.e., w czasach cesarza Nerona. Długość trasy z Singidunum do Konstantynopola wynosiła 924 kilometry. W czasie pierwszych europejskich podbojów Imperium Osmańskiego Via Militaris określana była jako orta kol (dosłownie środkowe ramię) - lewym ramieniem (tur. sol kol) była Via Egnatia. W maju 2010 podczas prac budowlanych nad X Paneuropejskim Korytarzem Transportowym w Dimitrovgradzie w Serbii odkopano dobrze zachowane pozostałości drogi. Ośmiometrowej szerokości droga była zbudowana z dużych kamiennych bloków i miała dwa pasy. Współcześnie pozostałości i historia Via Militaris są podstawą dla kreowania produktów (szlaków) turystycznych, zarówno o charakterze lokalnym, jak i ponadnarodowym. Kluczowe miasta Przypisy Bibliografia Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert. Oldenbourg Wissenschaftsverlag, 1999, s. 18. ISBN 3-486-56385-8. (ang.). Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press, 1985, s. 12. ISBN 0-521-27485-0. (ang.).
Via Militaris

Via Militaris sau Via Diagonalis a fost un drum antic roman, care pornea de la Singidunum (azi, capitala sârbă Belgrad), urmărind cursul Dunării de la Viminacium (Požarevac), prin Naissus (Niș), Serdica (Sofia), Philippopolis (Plovdiv), Adrianopol (Edirne), și ajungând la Constantinopol (Istanbul). Acest drum a fost conectat prin Via Egnatia cu alte drumuri romane. Acesta a fost construit în primul secol d.Hr., cu o lungime de cca. 924 km. În mai 2010, în timp ce se lucra la Coridorul paneuropean X în Serbia, segmente bine păstrate din drum au fost excavate în Dimitrovgrad, Serbia. Segmentul lat de opt metri a fost construit din blocuri mari de piatră și avea două benzi. Orașe importante de-a lungul Via Militaris Note Bibliografie Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, ISBN 3-486-56385-8, S. 18) (restricted online version (Google Books)) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press 1985, ISBN 0-521-27485-0, S. 12 restricted online version (Google Books))
Via Diagonalis

Via Militaris (также известна под названием Via Diagonalis) — римская дорога, построенная при императоре Нероне. Дорога начиналась к западу от современного Стамбула, где от неё ответвлялась Via Egnatia. Via Militaris проходила через Адрианополь, Филиппополь, Сердику, Бононию. Эти города пользовались выгодным расположением у этой дороги, которая позволяла вести торговлю. Via Militaris доходила до Белграда. В Средние века эта дорога сохранила свою роль в качестве основного связывающего звена между Востоком и Западом. Она также использовалась крестоносцами во время их походов. После завоевания Константинополя в 1453 году Via Militaris использовалась турками-османами в военных целях, в частности для нападения на Австрию. Ключевые города Примечания Литература Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, ISBN 3486563858, S. 18) (restricted online version (Google Books)) (нем.) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press, 1985, 309 pages. ISBN 0521274850, p. 12 (restricted online version (Google Books)) (англ.)
Віа Мілітаріс

Віа Мілітаріс (лат. Via Militaris; також відома під назвою Віа Діагоналіс, лат. Via Diagonalis) — римська дорога, збудована за часів імператора Нерона. Віа Мілітаріс починалась в Сінгідунумі (сьогодні Белград), проходила узбережжям Дунаю через Вімінаціум (зараз Пожаревац), Наіссус (зараз Ніш), Сердика (зараз Софія), Філіппополь (зараз Пловдив), Адріанополь (зараз Едірне) і закінчувалась в Константинополі. В Адріанополі від неї відгалужувалась Віа Егнатія. Довжина дороги від Сінгідунума до Константинополя становила 924 кілометри. В часи середньовіччя дорога зберегла своє значення в зв'язках між Сходом та Заходом. Зокрема, вона використовувалась хрестоносцями під час хрестових походів. Після завоювання Константинополя в 1453 році Віа Мілітаріс використовувалась турками у військових цілях, зокрема в їх походах на Австрію. У травні 2010 року під час будівництва Пан-європейського транспортного коридору X (англ. Pan-European Corridor X) в Сербії поблизу Димитровграда були знайдені залишки дороги, які добре збереглись. Восьмиметрова широка дорога була побудована з великих кам'яних блоків і мала дві смуги. Примітки Література Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. Bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, ISBN 3-486-56385-8, S. 18) (restricted online version (Google Books)) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press 1985,ISBN 0-521-27485-0, S. 12
ОУ „Евлоги Георгиев“

Основно училище „Евлоги Георгиев“ е прогимназиално училище в град Дупница, основано през 1898 година в махалата Хисарлък като начално училище. История През 1926/1927 година училището започва да настанява ученици от прогимназиален етап на обучение и съвместно с това води обучението с девическата гимназия. След 1935 година ОУ „Евлоги Георгиев“ става средищна прогимназия с директор Венелин Пашински. Тази прогимназия става и образцова, като обслужва нуждите на новооткрития институт за прогимназиални учители. Завършват я добри директори, педагози и просветни дейци (организатори на учебното дело в града), като Васил Янков, Ангел Хранов, Димитър Михайлов и други. По време на Втората световна война на 4 януари 1944 година към обяд англо-американски самолети бомбардират град Дупница. Върху сградата на училището падат шест бомби. Заедно със сградата се унищожава и целия архив на на средищното училище. Загиват и намиращите се по това време в училището околийски инспектор Стойне Божинов и училищния служител Спас Наков. На същото място е изградена нова модерна училищна сграда, която отваря врати на 24 септември 1962 година. Нов учителски колектив от 28 души започва работа в новото училище. Директори на училището са Борис Митев и Георги Дамянов. През 1995 година започва разширено изучаване на музика, изобразително изкуство и хореография. Същите предмети се изучават като задължително избираема подготовка в 1. и 2. клас. През 2018 година ОУ „Евлоги Георгиев“ чества 120 години от учредяването си. Бележки
Света Екатерина (Орландовци)

„Света Екатерина“ е православен храм в софийския квартал „Орландовци“ под юрисдикцията на Софийската епархия на Българската православна църква. Част е от енорийския комплекс в квартала. История Храмът „Света Екатерина“ е построен през 2011 година върху място, където е имало по-стар параклис. Църквата се намира непосредствено до основния енорийски храм в Орландовци „Света Петка“. Храмът е посветен на света великомъченица Екатерина, на която има посветени още два храма в град София – параклисът в двора на УМБАЛ „Проф. д-р Александър Чирков“ (бившата болница „Света Екатерина“) и гробищният храм в Княжево. На 24 ноември 2018 година, на празника на света великомъченица Екатерина, е извършено обновление на храма, като в богослужението участват патриарх Неофит Български, митрополит Антоний Западно и Средноевропейски и софийският викарий епископ Поликарп Белоградчишки. Източници
Свети Георги (Оряхово)

„Свети Георги“ е българска възрожденска църква в град Оряхово от 1837 година, обявена за паметник на културата с национално значение. История Храмът е построен през 1837 година. Строежът му е започнат от двама души – Никол Николаев, търговец, и Димитър Векиларов, който е служител при мюлетизина (данъчния) Молла Мутиш. Тъй като започват работата без позволение от османската власт, двамата са арестувани, но успяват да се сдобият с позволение. Според позволението обаче храмът трябва да е без купол и да е нисък, затова се налага да бъде вкопан дълбоко (по-късно църквата е откопана). Няма данни за датата на освещаването на храма; известно е, че на 25 декември 1837 година в него е отслужена литургия. След 1850 година в църквата са служили поп Кръстю от Враца, поп Станкул, поп Митракий, поп Димитър от Вълчедръм, иконом Христо Иванов от Етрополе, протойерей Иван Опров, Александър Янков. От 1874 година свещеник е и учителят Георги Лазаров от Тетевен. По време на борбите за българска църковна независимост през Възраждането начело на църковната община е протосингел Алипий от Дупница. В нея влизат още Хр. Иванов, Ив. Опров, Ал. Янков, учителят Тома Младенов от Лом, чорбаджията Цеко Вълчев от с. Еница, търговецът Андрей Лулчев от Копривщица, Стоян Иванов, Георги Недялков, Илия Ангелов. Архитектура Църквата е трикорабна базилика, рядко срещан архитектурен тип в Северозападна България. Покривът е седловиден, еднакво високи тавани, с полукръгла апсида от източната страна. Интериор Трите кораба на църквата са разделени с колони. Иконостасът е леко вдаден навътре, което оптически удължава храма. Украсен е с позлатена дърворезба. Иконите, изработвани в продължителен период, носят характеристиките на Тетевенската, Самоковската и Дебърската школа. Бележки
Свето Богоявление (Кръшно)

„Свето Богоявление“ е православна църква в село Кръшно, община Търговище. Изградена е през 1885 г. Тя е част от Поповска духовна околия, Русенска епархия на Българската православна църква. Със статус на действащ храм само на големи религиозни празници. История Храмът е изграден през 1885 г. На 4 октомври 2015 г. в храма отслужва русенският митрополит Наум по повод 150-годишнината от построяването му. На архиерея съслужат ик. Валентин Лазаров (архиерейски наместник за Поповска духовна околия), прот. Цветан Генков (енорийски свещеник) и дякон Валери Василев. На 17 януари 2019 г. (Антоновден) в храма е отслужена литургия от русенския митрополит Наум. На архиерея съслужат ст. ик. Валентин Лазаров (архиерейски наместник за Поповска духовна околия), прот. Цветан Генков (енорийски свещеник) и дякон Росен Георгиев. На 15 януари 2022 г. русенският митрополит Наум отслужва литургия заедно със ст. ик. Валентин Лазаров (архиерейски наместник за Поповска духовна околия), свещ. Огнян Иванов (енорийски свещеник) и дякон Росен Георгиев. Източници
Свети Димитър (Маково)

„Свети Димитър“ е православна църква в село Маково, община Търговище. Изградена е периода 2002 – 2010 г. Тя е част от Поповска духовна околия, Русенска епархия на Българската православна църква. Построен е на мястото на по-стар храм, който е съществувал в селото. Първоначалният храм е бил изграден от преселници християни през 1899 г. в сграда преустроена за тази цел, която по-късно се е съборила и разрушена през 1950 година. История Строежът на храма започва на 8 май 2002 година. Автор на проекта е арх. Г. Цонева от Варна. Изпълняването на строежа е възложено е фирма „Стрем“ ООД, като финансирането е осигурено от дирекция „Вероизповедания“ при Министерския съвет, „Голямо Враново“ АД и много частни дарители. Организатор на строежа и украсата на храма е Радка Кършелова от село Дралфа. Храмът е построен през октомври 2010 година. Открит е на 23 октомври в навечерието на Димитровден, в присъствието на русенския митрополит Наум. На 29 октомври 2016 г. в храма е отслужена литургия, в присъствието на русенския митрополит. На архиерея съслужат: ик. Валентин Лазаров (архиерейски наместник за Поповска духовна околия), прот. Цветан Генков и дякон Недялко Димитров. Присъстват енориаши както от Маково, така и от съседните села. Архитектура Храмът е кръстокуполен, с втори купол-камбанария над притвора. Дърворезбованият иконостас е дело на Сашо Николов от Търговище, като на него са поставени запазените икони от стария храм, които се нуждаят от реставрация. Върху тях са изписани имената на техните ктитори, жители на селото. Източници
Дианабад (промишлена зона)

Научно-промишлена зона „Дианабад“ е квартал на град София, България, разположен в район Изгрев, югоизточно от центъра на града. Първоначално възникнал като промишлена зона в близост до жилищния квартал „Дианабад“, от края на XX век кварталът постепенно се преобразува и към 2023 година е застроен предимно с административни и жилищни сгради. Включва две обособени части – източна между булевардите „Цариградско шосе“, „Г. М. Димитров“ и „Драган Цанков“ и улиците „Тинтява“ и „Д-р Любен Русев“ и западна между „Драган Цанков“ и улиците „Св. Пимен Зографски“, „Никола Габровски“ и „Самоков“. Граничи с кварталите „Изгрев“ и „Изток“ на север, „Гео Милев“ на изток, „Младост 1“ и „Дианабад“ на юг и Ловния парк и Борисовата градина на запад. Улици и произход на имената им Бележки
Въртопо

Парк „Въртопо“ е строящ се парк в София, България, по границата на районите „Студентски“ и „Младост“, на 6,8 километра югоизточно от центъра на града. Територията, предвидена за парк „Въртопо“, е разположена северно от Околовръстния път по течението на Дървенишка река и нейния приток Рекмарица. Планира се той да има две обособени зони – облагородената „Въртопо-север“ и запазваща в по-голяма степен естествената среда „Въртопо-юг“ – разделени от булевард Андрей Ляпчев. Северната зона е частично облагородена, но повечето терени на парка не са изкупени от Столична община. „Въртопо-север“ е част от територията на кварталите „Младост 1“ и „Дървеница“, докато „Въртопо-юг“ не е включен в определени квартали, а граничи с кварталите „Младост 1“ на север, „Младост 2“ и „Американски колеж“ на изток, вилна зона „Малинова долина“ на юг и квартал „Малинова долина“ и „Дървеница“ на запад. Бележки
Либхер – Хаусгерете Марица

„Либхер – Хаусгерете Марица“ ЕООД е българско предприятие за производство на битови електроуреди със седалище в Радиново, община Марица, част от германската група „Либхер“. „Либхер – Хаусгерете Марица“ е регистрирано на 24 септември 1998 година и със своя завод за хладилници и фризери става основен инвеститор в изграждащата се по това време „Тракия икономическа зона“. Към 2022 година предприятието има обем на продажбите от 583 млн. лева и 2215 служители. 84% от продукцията се изнася в Европейския съюз, а 11% в други страни. Бележки
МБАЛ „Вита“

„Вита“ е първото частно лечебно заведение в гр. София. През 1992 г. медицинската практика е включвала три кабинета и малък лабораторен бокс. „Вита“ разполага с две бази, снабдени с най-модерната техника за диагностика и лабораторни изследвания, както и лекари – доказани професионалисти в над 30 области на съвременната медицина. МБАЛ ВИТА Многопрофилна болница за активно лечение Вита се намира в гр. София, ул. „Филип Кутев“№10. Здравното заведение включва болничен стационар с над 200 болнични легла, болнична аптека, седем операционни зали, модерна реанимация и следните отделения и структури: Хирургия: обща, коремна, лапароскопска Урология и андрология Ортопедия и травматология Анестезиология и реанимация АГ отделение Неонатологично отделение Ин Витро център Образна диагностика Пластична, реконструктивна и естетична хирургия Вита Херния Център Метаболитна и бариатрична хирургия Вита дисплазия център Дневен детски стационар Сектор Изгаряния ДКЦ ВИТА – База 1 ДКЦ ВИТА – База 1 се намира гр. София, ул. „Драговица“№9. Тук функционират следните кабинети: Акушерство и гинекология Вътрешни болести Гастроентерология Дерматология и венерология Детски болести Ендокринология Кардиология Мамология Неврология Нефрология Ортопедия и травматология Очни болести Пластична и естетична хирургия Пулмология Урология Уши нос гърло Хирургия Рентгенология и ултразвукова диагностика Ангиология ДКЦ ВИТА – База 2 ДКЦ ВИТА – База 2 се намира в гр. София, ул. „Филип Кутев“№10. Тук функционират следните кабинети: Акушерство и гинекология Вътрешни болести Гастроентерология Дерматология и венерология Детски болести Ендокринология Кардиология Мамология Неврология Нефрология Ортопедия и травматология Очни болести Пластична и естетична хирургия Пулмология Урология Уши нос гърло Хирургия Рентгенология и ултразвукова диагностика Ангиология Източници Външни препратки Официален сайт на МБАЛ ВИТА
Свети Георги (Брезник)

„Свети великомъченик Георги“ е православна църква в град Брезник, България. Администрира се от Трънската духовна околия на Софийската епархия на Българската православна църква и е една от двете действащи църкви в града заедно с по-старата „Света Петка“. Подготовката за изграждането на църквата започва в началото на ХХ век, тъй като единствената в града църква „Света Петка“ е твърде малка за неговите размери. Основите са осветени и положени на 27 октомври 1927 г. от митрополит Стефан Софийски. Проектът е започнат от установилия се в България руски архитект Александър Смирнов, работил и по патриаршеската катедрала „Свети Александър Невски“ в София, и е довършен от архитект Петър Кантарджиев. Храмът е осветен на 21 юни 1948 г. от епископ Пимен Стобийски. Църквата е внушителна по обем – събира до 700 души. Олтарът е дървен, с икони в класически стил. Заради завършването си в първите години на тоталитарния комунистически режим в продължение на десетилетия остава без стенописи и камбанария. В началото на XXI век са изработени проектите за изографисване на църквата и построяване на камбанария и се събират нужните средства за тях. Бележки