NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Свети Франциск от Асизи (София)

„Свети Франциск от Асизи“ е двуобредна католическа църква в град София, България, ректорален храм на Софийската епархия. Църквата е към манастира на ордена на конвентуалците. Тя е най-старата католическа църква в София и една от най-старите в България. Църквата е обявена за паметник на културата от местно значение през 1976 г. История на храма и общността Църквата „Свети Франциск от Асизи“ е построена от Богдан Прошек и осветена като публичен параклис през 1899 г. от монсеньор Роберто Менини епископ на Софийско-Пловдивска епархия. През 1935 г. в България се установяват пет монахини кармелитки. Дотогава тяхната общност пребивава в Цариград, но промените в законодателството на Турция правят невъзможно по-нататъшното им оставане там. Със съдействието на архиепископ Анджело Джузепе Ронкали, който по това време е апостолически делегат в Цариград, и със съгласието на епископ Кирил Куртев, кармелитките пристигат в София. През 1940 г. сестрите кармелитки се сдобиват с имот до параклиса. Поради съседството на монахините някои от службите в църквата са изпълнявани по източнокатолически ритуал и храмът започва да се посещава от униати. По това време в този квартал живеят около 300 семейства от латински обред, които не искат да посещават Светата литургия по източен обред. Храмът се е стопанисвал от Ордена на капуцините и да защитят миряните си през 1941 г. те отказват да служат литургия в църквата. След този инцидент църквата е поверена на кармелитките, а за латинския обред е предназначен католическия параклис „Благовещение Господне“. През 1952 г. по време при съдебните преследвания на католическото духовенство, сестрите са обект на следене от апарата на Държавна сигурност. Всички сестри са арестувани и подложени на строги разпити. Църквата е обявена за паметник на културата през 1976 г. Манастирът на сестрите кармелитки има нова сграда в кв. „Малинова долина“, София. През 2002 г. идват в София и отците кармелитани, които обслужват храма до есента на 2021 г. От пролетта на 2022 г. на тяхно място са отците конвентуалци, дошли от енорията в Плевен „Дева Мария от Фатима“. Служи се по източнокатолическия обред. От есента на 2022 година в манастира към черквата се намира студиото на католическото радио „Аве Мария“, създадено на 22 октомври същата година от братята конвентуалци. Към манастира е създадена и книжарница за християнска литература „Анджело Ронкали“. През 2024 година започва обновяване на храма, който същата година отбелязва своята 125-та годишнина. Освещаването на обновения храм е извършено на 23 юни 2024 година Петдесетница за източнокатолиците. Освещаването е извършено от епископ Христо Пройков. Оттогава в църквата има и нов орган. След ремонта е възобновено всекидневното богослужение - от понеделник до петък от 18:00 часа, събота в 11:30 и неделя от 08:00. Свещеници: о. Ярослав Барткиевич, о. Карол Жежницки Храмов празник – 4 октомври. Бележки
Успение Богородично (католическа църква в Бургас)

„Успение Богородично“ е източнокатолическа църква в град Бургас, България, енорийски храм на Софийската епархия. До 1948 г. храмът е бил параклис към пансиона на френския колеж „Свети Йосиф“. История на енорията Общността на католиците от източен обред в Бургас се формира в края на второто десетилетие на XX в. от българи бежанци от македонския Кукуш и Одринска Тракия. Първият свещеник на униатите в града е един от бежанците - отец Христо Танчев, който умира през март 1921 г. През 1922 г. бургаските униати получават първия си назначен енорист, отец Иван Николов, който е изпратен от София и служи в Бургас до 1927 г. През пролетта на 1928 г. от Македония пристига отец Тимотей Янев. Подобно на своите предшественици той обединява източните католици. През 1931 г. на мястото на отец Тимотей е изпратен отец Андрей Славов. След неговата кончина през 1943 г. в следващите две години бургаската общност обслужва отец Данаил Апостолов. Негов приемник става отец Храбър Марков от обществото на отците успенци През 1947 г. в Бургас започва да служи отец Рафаил Пеев. През 1948 г. бургаската униатска общност получава от сестрите йосифинки параклиса на техния католически девически пансион. Поради политическите репресии на тоталитарното управление сестрите са принудени да напуснат града. Същевременно униатската общност губи закупен в края на тридесетте години от отец Тодор Димитров терен при ул. Любен Каравелов, върху който е бил започнат строежът на новата църква и манастира. До 1948 г. източните католици са отслужвали своите литургии в западно католическата църква „Дева Мария Богородица“ в Бургас. От 1952 г. до 1962 г. отец Пеев е в затвора, осъден по така наречените католически процеси на 12 години лишаване от свобода. През това време в църквата служи възрастният отец Йосиф Германов. Отец Рафаил продължава да служи в енорията след завръщането си от затвора в Белене. След смъртта му през 1983 г. в Бургас пристига отец Купен Михайлов, който служи до 1999 г. След неговата кончина енорията поема отец Роман Котевич, а от 2002 г. в енорията служи отец Луциян Бартковияк. Енористи и свещеници, служили в енорията Христо Танчев (1918-1921) Иван Николов (1922-1927) Тимофей Янев (1928-1931) Андрей Славов (1931-1943) Данаил Апостолов (1943-1945) Храбър Марков (1945-1947) Рафаил Пеев (1947-1952) Иосиф Германов (1952-1962) Рафаил Пеев (1962-1983) Купен Михайлов (1983-1999) Роман Котевич (1999-2002) Луциан Бартковияк (2002-) История на храма Храмът е построен през 1918 г. по проект на двама архитекти – италианският проектант Рикардо Тоскани и архитект Светослав Славов за нуждите на девическото училище „Свети Йосиф“ и католическия пансион в града. Сградата е в неоготически стил, със строги пропорции на архитектурните декоративни детайли. След затваряне на католическото училище през 1948 г. и конфискуване на закупения имот за строителство на енорийски храм, църквата става енорийски храм. В сградата на пансиона е настанена болница през 60-те години на XX век. Сега се използва от „Мединицски център I – Бургас“. Храмов празник – 15 август. Бележки
Белоградчишка крепост

Белоградчишката крепост е крепост, която се намира непосредствено до град Белоградчик, България. В исторически аспект крепостта е най-голямата културна забележителност на град Белоградчик. Към Белоградчишкото кале и към Белоградчишките скали е насочен основният туристически поток на района. Белоградчишката крепост е една от най-запазените крепости в България и е обявена за паметник на културата от национално значение. Крепостта е построена по времето, когато тези територии са били в пределите на Римската империя. При построяването на някогашната римска крепост са използвани изключително естествените скални форми, които се намират тук. На практика крепостни стени са били построени само от северозапад и югоизток. От останалите страни крепостният двор е преграден от естествени скални масиви с височина над 70 метра. Първоначално Белоградчишкото кале е имало предимно наблюдателни функции, а не строго отбранителни. През 14 век цар Иван Срацимир разширява старото укрепление като изгражда крепостни гарнизони пред съществуващите преградни скални масиви. По време на неговото управление крепостта става едно от основните по важност укрепления в региона като отстъпва само на Видинската крепост, която е служила за замък на самия Срацимир. При завладяването на България от Османската империя Белоградчишката крепост е превзета през 1396 г. По време на Османското владичество турците разширяват крепостта, поради засилената хайдушка и революционна активност в района. Същински изменения в структурата на крепостта са нанесени в началото на 19 век. В разширенията от този период проличава характерен за османското крепостостроителство стил. Извършва се почти пълно преустройство, както и допълнителни разширения. Добавени са и типично европейски елементи в крепостта. Това се дължи на френските и италианските инженери, които участват в разширението. Важна е ролята на Белоградчишкото кале в потушаването на Белоградчишкото въстание от 1850 г. За последен път крепостта е използвана във военни действия по време на Сръбско-българската война през 1885 г. Стените на калето са с дебелина над 2 метра в основата си, а на височина достигат до 12 метра. Съществуват 3 отделени един от друг крепостни двора, които се свързват помежду си посредством крепостни порти. Цялата крепост има обща площ 10 210 m². Крепостта е реставрирана, след като е обявена за паметник на културата. Стопанисва се от управлението на Белоградчишкия исторически музей. Част е от Стоте национални туристически обекта. Има печат. Външни препратки „Белоградчишка крепост“ – 100-те Национални туристически обекта Архив на оригинала от 2017-05-07 в Wayback Machine. Виртуална разходка из Белоградчишките скали и Крепостта
Bělogradčiská pevnost

Bělogradčiská pevnost (bulharsky: Белоградчишка крепост), také známá pod tureckým označením Kaleto (Калето), je pevnost s kořeny v římské éře, jejíž současná zčásti dochovaná podoba pochází ze 14. století. Nachází se na severních svazích pohoří Stara planina v severní části Bulharska, nedaleko města Belogradčik. Je to jedna z nejzachovalejších pevností v Bulharsku, kulturní památka národního významu a jedna z hlavních turistických atrakcí. Pevnost má celkovou plochu 10 210 metrů čtverečních. Její hradby jsou v základech silné přes 2 metry a dosahují výšky až 12 metrů. Existují tři samostatné opevněné dvory, které jsou vzájemně propojeny branami. Památku dnes spravuje místní muzeum. Dějiny Původní pevnost byla postavena ve 3. století, v době, kdy byla oblast součástí Římské říše. Skalní útvary sloužily jako přirozená ochrana, proto opevněné zdi byly budovány pouze ze severozápadu a jihovýchodu, z ostatních stran byl dvůr obklopen skalami vysokými až 70 metrů. Původně sloužila pevnost spíše jako pozorovatelna, z níž byla kontrolována cesta do města Ulpia Traiana Ratiaria. Podobně ji dlouho užívali i Byzantinci, císař Justinián I. ji i rozšířil, ale slovanská invaze na Balkán v 6. století ji zničila a proměnila v ruinu. Bulharský car Ivan Stracimir však ve 14. století zbytky staré pevnosti využil, pevnost rozšířil a usadil v ní vojenskou posádku. Během jeho vlády se stala pilířem obranného systému v regionu, hned za carskou hlavní pevností Baba Vida ve Vidinu. V roce 1396 byla Bělogradčiská pevnost nicméně dobyta Osmany. Ti se ji rozhodli také používat proti hajdukům a povstalcům z okolí. Na počátku 19. století došlo v pevnosti k výrazným změnám. Tyto změny byly typické pro osmanskou hradní architekturu té doby, přesto si pevnost zachovala spíše evropský charakter, a to díky francouzským a italským inženýrům v osmanských službách, kteří přestavbu řídili. Pevnost měla důležitou roli při osmanském potlačení bělogradčiského povstání v roce 1850. Naposledy byla vojensky využita během srbsko-bulharské války roku 1885. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bělogradčiská pevnost na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Belogradchik Fortress na anglické Wikipedii.
Belogradchik Fortress

The Belogradchik Fortress (Bulgarian: Белоградчишка крепост, Belogradchishka krepost), also known as Kaleto (Калето, "the fortress" from Turkish kale), is an ancient fortress located on the north slopes of the Balkan Mountains (Old Mountain), close to the northwestern Bulgarian town of Belogradchik and is the town's primary cultural and historical tourist attraction, drawing, together with the Belogradchik Rocks, the main flow of tourists into the region. It is one of the best-preserved strongholds in Bulgaria and a cultural monument of national importance. The fortress's walls are over 2 metres (6.6 ft) thick in the foundation and reaching up to 12 m (39 ft) in height. Three separate fortified yards exist that are connected with each other through gates. The fortress has a total area of 10,210 square metres (109,900 sq ft). The Belogradchik Fortress was reconstructed to later become a proclaimed cultural monument. It is managed by the local historical museum authority. History The initial fortress was constructed during the time when the region was part of the Roman Empire. The rock formations in the area served as a natural protection, as fortified walls were practically only built from the northwest and southeast, with the yard being surrounded by rocks up to 70 m (230 ft) high from the other sides. Initially, the Belogradchik Fortress served for surveillance and not strictly defense. The Bulgarian tsar of Vidin, Ivan Stratsimir extended the old fortress in the 14th century, building fortified garrisons in front of the existing rock massifs. During Stratsimir's rule, the Belogradchik Fortress became one of the most important strongholds in the region, second only to the tsar's capital fortress of Vidin, Baba Vida. During the Ottoman conquest of Bulgaria, the fortress was captured by the Ottomans in 1396. They were forced to further expand the stronghold due to the intensified hajduk and insurrectionist activity in the region. Considerable changes to the fortress were made in the early 19th century. These changes were typical for the Ottoman castle architecture of the period, a full reorganization being carried out, as well as additional expansion. Typically European elements were added to the Belogradchik Fortress owing to the French and Italian engineers that participated in the expansion. The stronghold had an important role in the Ottoman suppression of the Bulgarian Belogradchik Uprising of 1850. It was last used in warfare during the Serbo-Bulgarian War in 1885. Gallery References Notes Bibliography External links Official tourism page for Belogradchik Virtual tour of Belogradchik Fortress via Google walking camera Belogradchik Fortress Archived 2021-04-30 at the Wayback Machine 360° virtual tour of Belogradchik fortress and rocks
Fortaleza Belogradchik

La fortaleza Belogradchik es un fortín situado en Belogradchik, Bulgaria.​ Es una antigua fortaleza de la ciudad noroccidental de Bulgaria Belogradchik y la ciudad principal, debido a su atractivo turístico cultural e histórico, junto con las rocas de Belogradchik, flujos principales para la visita de turistas a la región. Es una de las fortalezas mejor conservadas en Bulgaria y un monumento cultural de importancia nacional.​ Historia Las paredes de la fortaleza presentan más de dos metros (6,6 pies) de espesor en la base y alcanzan hasta 12 metros (39 pies) de altura. La fortaleza tiene un área total de 10 210 metros cuadrados (109 900 pies cuadrados). La Fortaleza Belogradchik fue reconstruida para convertirse más tarde en un monumento cultural. Es administrado por la autoridad del museo histórico local.​ La fortaleza inicial fue construida durante la época en que la región era parte del Imperio Romano. Las formaciones rocosas de la zona servían de protección natural, las murallas se construyeron desde el noroeste y sureste, y el patio está rodeado por rocas de hasta 70 metros (230 pies) de altura de los otros lados.​ En un principio, la fortaleza de Belogradchik sirvió para la vigilancia y defensa. El Zar búlgaro Vidin Ivan Stratsimir amplió la antigua fortaleza en el siglo XIV, la construcción de las guarniciones fortificadas antes de los macizos rocosos existentes. Durante el gobierno de Stratsimir, la Fortaleza de Belogradchik se convirtió en uno de los bastiones más importantes de la región.​ Durante la conquista otomana de Bulgaria, la fortaleza fue invadida por los otomanos en 1396. Se vieron obligados a ampliar aún más la fortaleza debido a la intensificación de la actividad insurgente y de los hajduk en la región.​ Algunos cambios importantes se hicieron en el siglo XIX. Estos cambios estaban reflejados en la arquitectura otomana de la época, mientras que una reorganización completa se está llevando a cabo, así como la expansión adicional. Elementos típicamente europeos se agregaron a la fortaleza de Belogradchik, debido a los ingenieros franceses e italianos que participaron en la expansión.​ La fortaleza tuvo un papel importante en la supresión de la sublevación otomano Belogradchik de 1850. Fue utilizada por última vez durante la guerra serbo-búlgara en 1885.​ Referencias
Forteresse de Belogradtchik

La forteresse de Belogradchik ou Kaleto (en bulgare : Белоградчишка крепост, translittération scientifique internationale Belogradčiška krepost) est une forteresse proche de la ville bulgare de Belogradchik au nord-ouest de la Bulgarie. La première phase de construction se situe à l'époque romaine, puis le tsar Ivan Stratzimir l'agrandit au XIVe siècle. La forteresse fut remaniée après la prise de la ville par les Ottomans, à partir du XVe siècle, enfin au XIXe siècle par des ingénieurs d'Europe de l'Ouest. Elle est en grande partie intégrée au site naturel des pierres de Belogradtchik. Notes et références Liens externes (bg) Site officiel Portail de la Bulgarie Portail des châteaux Portail de l’histoire militaire
Belogradcsiki erőd

A belogradcsiki erőd (bolgár nyelven Белоградчишка крепост, Belogradcsiska kreposzt), más néven Kaleto (Калето, „az erőd”, a török kale szóból) erőd Bulgária északnyugati részén, a Balkán-hegység északi lejtőin, közel Belogradcsik városához, melynek egyik fő turisztikai nevezetessége a belogradcsiki sziklák mellett. A vár Bulgária egyik legjobb állapotban megmaradt erődje, országos jelentőségű műemlék. A vár falai az alapoknál a két méteres szélességet is meghaladják, magasságuk eléri a 12 métert. Három megerősített udvarát kapuk kötik össze. Az erőd területe 10 210 m². A felújított erődöt kulturális műemlékké nyilvánították, a helyi történeti múzeum kezelésében áll. Története Az első, ezen a helyen álló erőd még akkor épült, amikor a terület a Római Birodalom fennhatósága alá tartozott. A helyi sziklaformációk természetes védelemként szolgáltak, erődített falakat csak az északnyugati és a délkeleti oldalon kellett építeni, az udvart a többi oldalról akár hetven méteres magasságot is elérő sziklák védték. Az erőd eleinte nem annyira védelmi célokat szolgált, mint inkább a terület ellenőrzését. Iván Szracimir bolgár cár, akinek székhelye Vidinben volt, a 14. században bővítette a régi erődöt, és a régió egyik legfontosabb erődítményévé tette, csak a vidini Baba Vida volt nála jelentősebb. A 14. század végén Bulgáriát elfoglalta az Oszmán Birodalom, az erőd 1396-ban került török kézre. A régióban fokozódott a hajdúk és felkelők tevékenysége, ezért a törökök kénytelenek voltak megerősíteni az erődöt. A 19. század elején további jelentős változtatásokat hajtottak végre rajta; a változások a kor oszmán várépítési stílusát tükrözték, és a bővítés mellett teljes átalakítást is végeztek. A munkálatokban résztvevő francia és olasz mérnököknek köszönhetően tipikusan európai elemekkel is gazdagították a várat. Az erődnek jelentős szerepe volt az 1850-es belogradcsiki felkelés leverésében. Utoljára az 1885-ös szerb–bolgár háborúban játszott szerepet. Ma múzeum. Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Belogradchik Fortress című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Information site for Belogradchik Virtual tour through the Belogradchik Rocks and the Fortress Belogradchik Fortress Archiválva 2021. április 30-i dátummal a Wayback Machine-ben
Twierdza bełogradczycka

Twierdza bełogradczycka (bułg. Белоградчишка крепост, Belogradchishka krepost) – starożytna twierdza znajdująca się ok. 1,5 km od Bełogradcziku. Została zbudowana na terenie Skał bełogradczyckiech. Historia Twierdza nazywana też inaczej Kaleto została zbudowana podczas panowania Imperium Rzymskiego w III w n.e. Budowniczowie wykorzystali naturalne skały wysokie nawet na 70 m, budując mury tylko od północnego zachodu i południowego wschodu. Zadaniem twierdzy było nadzorowanie drogi z Ratiaria. W czasach rzymskich powstała tylko cytadela. Gdy w 395 nastąpił podział Cesarstwa Rzymskiego, twierdza przeszła pod panowanie Bizancjum. W drugiej połowie XIV wieku podczas panowania króla Bułgarii Iwana Stracimira twierdza została rozbudowana. Zdobyta w 1396 roku przez Imperium Osmańskie podczas podboju Bułgarii i rozbudowana. W latach 1805–1837 twierdza została rozbudowana i zrekonstruowana pod nadzorem francuskich i włoskich inżynierów, tak aby umożliwić użycie broni palnej. W ścianach fortyfikacji na wysokości 10 metrów umieszczono strzelnice. Zbudowano też 3 bastiony, z których każdy pozwalał na użycie 15-16 armat. W czasie wojny liczba obrońców twierdzy i okolicznych wzgórz liczyła do 3000 osób. Na pamiątkę przebudowy umieszczono tablice z napisami w języku bułgarskim i tureckim, co jest jedynym takim przypadkiem w twierdzach tureckich. W 1885 roku twierdza wzięła udział w wojnie serbsko-bułgarskiej. Opis Mury twierdzy mają ponad 2 metry grubości przy fundamencie i sięgają do 12 m wysokości. Twierdza ma trzy oddzielne dziedzińce połączone ze sobą bramami i łączną powierzchnię 10 210 m². Prowadzą do niej dwie główne bramy – Vidin Kapia i Nish Kapia. Zobacz też 100 obiektów turystycznych Bułgarii Baba Wida Przypisy Linki zewnętrzne Fortress Belogradchik
Fortaleza de Belogradchik

A Fortaleza de Belogradchik (em búlgaro: Белоградчишка крепост, Belogradchishka krepost) é uma fortaleza localizada em Belogradchik, Bulgária. É uma antiga fortaleza da cidade no noroeste da Bulgária Belogradchik e da cidade principal, devido ao seu apelo turístico, cultural e histórico, juntamente com as rochas de Belogradchik, fluxos principais para a visita de turistas para a região. É uma das fortalezas bem conservadas na Bulgária e um monumento cultural de importância nacional. As paredes da fortaleza apresentam mais de dois metros (6,6 pés) de espessura na base e alcançam até 12 metros (39 pés) de altura. A fortaleza tem uma área total de 10 210 metros quadrados (109 900 pés quadrados). A Fortaleza de Belogradchik foi reconstruída para tornar-se mais tarde um monumento cultural. É administrado pela autoridade do museu histórico local. A fortaleza inicial foi construída durante a época em que a região era parte do Império Romano. As formações rochosas da zona serviam de proteção natural, as muralhas foram construídas do noroeste ao sudeste, e o pátio está rodeado por rochas de até 70 metros (230 pés) de altura dos outros lados. Inicialmente, a Fortaleza de Belogradchik serviu para a vigilância e defesa. O czar búlgaro Vidin Ivan Stratsimir ampliou a antiga fortaleza no século XIV, a construção das guarnições fortificadas antes dos maciços rochosos existentes. Durante o governo de Stratsimir, a Fortaleza de Belogradchik tornou-se um dos redutos mais importantes da região. Durante a conquista otomana da Bulgária, a fortaleza foi invadida pelos otomanos em 1396. Viram-se obrigados a ampliar ainda mais a fortaleza devido à intensificação de hajduk e à atividade insurgente na região. Algumas mudanças importantes foram feitas no século XIX. Estas mudanças estavam refletidas na arquitetura otomana da época, enquanto uma reorganização completa está sendo executada, bem como a expansão adicional. Elementos tipicamente europeus foram adicionados à Fortaleza de Belogradchik, devido aos engenheiros franceses e italianos que participaram da expansão. A fortaleza teve um papel importante na supressão da revolta otomana Belogradchik de 1850. Foi usada pela última vez durante a guerra servo-búlgara de 1885. Referências