NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Царевець (фортеця)

Царевець (болг. Царевец) — середньовічна фортеця на однойменній горі, в межах міста Велико-Тирново (Болгарія), за 85 кілометрів на схід від столиці країни — Софії. Входить до переліку 100 туристичних об'єктів Болгарії під № 11. Історія Споруджена в другій половині XII століття, а перша згадка датується 1190 роком. Однак перші укріплення в цих місцях з'явилися за часів Східної Римської імперії (V ст.), відомі як Царевец та Трапезіца. Під час Великого переселення народів, слов'яни вторглися на Балканський півострів, і зруйнували багато візантійських фортець на території сучасної Болгарії, в тому числі і Царевець, який був зруйнований на початку VII століття слов'янами. Нова фортеця була збудована болгарами в часи Другого Болгарського Царства (1185–1393 рр.), коли місто Велико-Тирново стало його столицею. Зручність розміщення даної фортеці, а також її неприступність через низку фізико-географічних факторів (строкатий рельєф, скелястість гір, оповитість річкою та вали) зробили Царевець однією з найбільш неприступних твердинь середньовічної Болгарії. В 1393 році турки-сельджуки понад три місяці тримали фортецю Царевець в облозі, після чого вона змушена була капітулювати. Тоді ж оборонні споруди були цілеспрямовано знищені, аби більше ніколи Царевець не чинив спротиву турецькій навалі. Сучасний стан Сьогодні фортеця збереглася на 75 %, і вважається однією з найкраще збережених середньовічних фортець Болгарії. Навколо фортеці знаходиться русло річки Янтра, яка завжди посилювала неприступність фортеці під час її оточення. Збереглися царські палати, Палац партріарха Болгарської церкви разом з Патріаршою церквою та товсті оборонні стіни (вони зведені в XII-XIII століттях на місці старих візантійських укріплень). Реставрація напівзруйнованої фортеці тривала майже півстоліття (1930–1981), і завершилася до святкових заходів з нагоди відзначення 1300-ліття Болгарської держави. Фортеця Царевець сьогодні вважається головною туристичною принадою Велико-Тирново, і місцем головних святкових заходів цього міста.
Градска градина (София)

Градската градина е най-старият парк в българската столица София, разположен в центъра на града пред бившия царски дворец. Градската градина е смятана за първият обществен парк в България. Според различни данни тя е открита през 1872 година или на 4 април 1878 година, по време на Временното руско управление, когато е наречена Александровска градина в чест на руския император Александър II. Намира се между пл. „Княз Ал. Батенберг“ (а чрез е него свързан с бул. „Цар Освободител“) на североизток, ул. „Дякон Игнатий“ на югоизток, ул. „Ген. Гурко“ на югозапад и ул. „Княз Ал. Батенберг“ на северозапад. Около Градската градина се намират Българската народна банка, Зала „България“, Министерството на отбраната, Народният театър „Иван Вазов“, Министерството на транспорта, новият „Гранд-хотел София“, Градската художествена галерия. Тя е популярно място за игра на шахмат на открито в София. История На 27 март (15 март стар стил) 1891 година на източния вход на Градската градина към улица „Васил Левски“ е извършен опит за убийството на министър-председателя Стефан Стамболов, при който загива финансовият министър Христо Белчев. Бележки Външни препратки План-схема на Градска градина от 2013 г./ М 1:1000
City Garden (Sofia)

The City Garden (Bulgarian: Градска градина, Gradska gradina) is Sofia, the capital of Bulgaria's oldest and most central public garden, in existence since 1872. It is located between Tsar Osvoboditel Boulevard to the north, Knyaz Alexander Battenberg Street to the west and Joseph Vladimirovich Gourko Street to the south, in the historical centre of the city. Originally arranged in the last years of the Ottoman rule of Bulgaria, it was radically transformed immediately after the Liberation of Bulgaria in 1878 and the choice of Sofia as the capital the following year under the city architect Antonín Kolář on the initiative of the temporary governor Pyotr Alabin. The alley network was reorganized, new plants were added, as well as a low wooden fence, a coffeehouse and a kiosk for musicians. The garden was initially named the Alexander II Garden in honour of Russian tsar Alexander II, who initiated the Russo-Turkish War of 1877-78, which led to the Liberation of Bulgaria. Until the end of the 19th century the City Garden was repeatedly reorganized and further developed. Among the noted gardeners that worked on it were Karl Betz, Daniel Neff and Iliya Todorov, who shaped the garden's appearance that it would retain until the Second World War. The construction of the now-demolished Georgi Dimitrov Mausoleum soon after the beginning of Communist rule of Bulgaria after the war was followed by multiple fundamental reorganizations, such as in 1951 and 1959 by Sugarev and R. Robev, 1976 and 1978 by A. Agura. These led to the orientation of the garden not towards the former royal palace as previously, but towards the Ivan Vazov National Theatre. The new composition was often in conflict with the initial planning and the City Garden lost territory and key architectural elements in the period. Today the City Garden is not only a popular retreat for the residents of the capital, but also a favoured place for amateur chess players, who can be regularly seen in the small garden in front of the National Theatre. It was also the place where a group of around 300 people gathered on 27 August 1895 to climb Cherni vrah in Vitosha led by the writer Aleko Konstantinov on what is regarded as the birth date of tourism in Bulgaria. External links Historical photographs of the City Garden in Sofia References
Городской сад (София)

Городской сад (болг. Градска градина) — старейший и расположенный в самом центре публичный сад в Софии, столице Болгарии, существующий с 1872 года. К северу от него находится бульвар Царя-Освободителя, к западу — улица князя Александра Баттенберга и к югу — улица Иосифа Владимировича Гурко. Первоначально устроенный в последние годы османского правления в Болгарии Городской сад был радикально преобразован сразу после обретения Болгарией независимости в 1878 году и выбора Софии в качестве её столицы, в следующем году под руководством городского архитектора Антонина Колара и по инициативе временного губернатора Петра Алабина. Сеть аллей была реорганизована, добавлены новые растения, а также низкий деревянный забор, кофейня и киоск для музыкантов. Сад сначала носил имя Александра II, российского императора и инициатора Русско-турецкой войны 1877—1878 годов, приведшей к независимости Болгарии. До конца XIX века Городской сад неоднократно перестраивался и развивался. Среди известных садовников, которые работали над ним, были Карл Бец, Даниэль Нефф и Илья Тодоров, которые сформировали внешний вид сада, сохранившийся до начала Второй мировой войны. Строительство ныне снесённого Мавзолея Георгия Димитрова, начавшееся вскоре после установления коммунистического режима в Болгарии после окончания войны, сопровождалось многочисленными фундаментальными реорганизациями, такими как в 1951 и 1959 годах, осуществлёнными Сугаревым и Робевым, и в 1976 и 1978 годах Агуром. Это привело к переориентации сада не в сторону бывшего царского дворца, как было ранее, а в сторону Национального театра Ивана Вазова. Новая композиция часто вступала в конфликт с первоначальной планировкой, и Городской сад терял свою территорию и ключевые архитектурные элементы в тот период. Ныне Городской сад является не только популярным местом отдыха для жителей болгарской столицы, но и излюбленным местом для любителей шахмат, которых регулярно можно видеть в небольшом саду перед Национальным театром. Это было также местом, где группа из около 300 человек во главе с писателем Алеко Константиновым собралась 27 августа 1895 года, чтобы подняться на гору Черни-Врых, высочайшую вершину массива Витоша, что считается датой рождения туризма в Болгарии. Примечания Ссылки Исторические фотографии Городского сада
Міський сад (Софія)

Міський сад (болг. Градска градина.) — найстаріший і розташований в самому центрі публічний сад в Софії, столиці Болгарії, існуючий з 1872 року. На північ від нього знаходиться бульвар Царя-Визволителя, на захід — вулиця князя Олександра Баттенберга і на південь — вулиця Йосипа Володимировича Гурка. Спочатку влаштований в останні роки Османського правління в Болгарії Міський сад був радикально перетворений відразу після здобуття Болгарією незалежності в 1878 році і вибору Софії в як її столиці, в наступному році під керівництвом міського архітектора Антоніна Колара і з ініціативи тимчасового губернатора Петра Алабіна. Мережа алей була реорганізована, додані нові рослини, а також низький дерев'яний паркан, кав'ярня і кіоск для музикантів. Сад спочатку мав ім'я Олександра II, російського імператора і ініціатора Російсько-турецької війни 1877—1878 років, яка призвела до незалежності Болгарії. До кінця XIX століття Міський сад неодноразово перебудовувався і розвивався. Серед відомих садівників, які працювали над ним, були Карл Бец, Даніель Нефф і Ілля Тодоров, які сформували зовнішній вигляд саду, що зберігся до початку Другої світової війни. Будівництво нині знесеного Мавзолею Георгія Димитрова, що почалося незабаром після встановлення комуністичного режиму в Болгарії після закінчення війни, супроводжувалося численними фундаментальними реорганізаціями, такими як в 1951 і 1959 роках, здійсненими Сугарево і Робевим, і в 1976 і 1978 роках Агуром. Це призвело до переорієнтації саду не в бік колишнього царського палацу, як було раніше, а в бік Національного театру Івана Вазова. Нова композиція часто вступала в конфлікт з первісним плануванням, і Міський сад втрачав свою територію і ключові архітектурні елементи в той період. Нині Міський сад є не тільки популярним місцем відпочинку для жителів болгарської столиці, а й улюбленим місцем для любителів шахів, яких регулярно можна бачити в невеликому саду перед Національним театром. Це було також місцем, де група з близько 300 осіб на чолі з письменником Алеко Констянтиновим зібралася 27 серпня 1895 року, щоб піднятися на гору Черні-Врих, найвищу вершину масиву Вітоша, що вважається датою народження туризму в Болгарії. Примітки Посилання Історичні фотографії Міського саду [Архівовано 31 січня 2020 у Wayback Machine.]
Cathédrale Sainte-Nédélia de Sofia

La cathédrale Sainte-Nédélia (en bulgare : Света Неделя) de Sofia est une des cathédrales de l’Église orthodoxe bulgare, placée sous l’autorité directe de l’évêché de Sofia. Contexte Datant probablement du Xe siècle, Sainte-Nédélia est à l'origine une église construite en pierre et en bois qui a beaucoup souffert au fil des siècles, et a été détruite et reconstruite de nombreuses fois. Mentionnée pour la première fois par le voyageur allemand Stefan Gerlach en 1578, l’église devient au XVIIIe siècle, la résidence d’un évêque. Elle conserve depuis les environs de 1460, les restes du saint roi serbe Étienne VI Miloutine, ce qui lui vaut d’être renommée à la fin du XIXe siècle : église du Saint-Roi (Свети-Крал), nom qu’elle porte jusqu’au début du XXe siècle. Le 25 avril 1856, l'église est complément rasée pour laisser place à un plus grand édifice. Historique de la cathédrale Le 25 avril 1856, l'église qui existait est rasée pour qu'un grand édifice voit le jour. Ce sera une cathédrale mesurant 35,5 mètres de long et 19 mètres de large. Les travaux commencent au printemps de la même année, mais un tremblement de terre en 1858 prolonge les travaux jusqu’en 1863. La nouvelle cathédrale est officiellement inaugurée le 11 mai 1867 en présence de 20 000 personnes. La cathédrale est rénovée en 1898 et de nouveaux dômes sont ajoutés. L’exarque de l’Église orientale bulgare, Joseph Ier de Bulgarie (en), est enterré dans cette cathédrale en 1915. Le 16 avril 1925, la cathédrale est ravagée par un attentat à la bombe qui tue 128 personnes. La reconstruction ne commence qu’en été 1927 et se termine au printemps 1933 ; elle est de nouveau inaugurée le 7 avril 1933. Cette fois-ci, elle mesure 30 mètres de longueur, 15,5 mètres de largeur et comporte un dôme central de 31 mètres de haut. L’iconostase dorée, qui a survécu à l’attentat, a été rendue à la cathédrale. Les décorations murales ont été réalisées par une équipe menée par Nikolay Rostovtsev, entre 1971 et 1973. Puis, entre 1992 et 1994, le plancher a été rénové et la colonnade du nord vernie. En 2000, la façade a été ravalée ; et en 2002, un système électronique a été installé pour sonner automatiquement les onze cloches. Galerie Notes et références Liens externes (bg) Site officiel (bg) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Bulgarie Portail du christianisme orthodoxe
Cattedrale di Santa Domenica

La cattedrale di Santa Domenica (in bulgaro: църква Света Неделя) è la cattedrale ortodossa della capitale bulgara Sofia. Storia La storia dei primi anni della cattedrale è poco conosciuta. È probabile che la struttura originale sia stata costruita nel X secolo e avesse una base in pietra e pareti in legno. La chiesa è menzionata nelle note di viaggio del viaggiatore tedesco Stefan Gerlach, che ha visitato Sofia nel 1578. Intorno al 1460 le reliquie del re serbo Stefano Uroš II Milutin sono state trasferite in Bulgaria e vennero in seguito collocate nella chiesa di Santa Domenica in occasione della sua elevazione a cattedrale nel XVIII secolo, contestualmente la cattedrale venne dedicata a Cristo Re. L'edificio in legno arrivò indenne fino alla metà del XIX secolo, quando venne smontato il 25 aprile del 1856 per costruire al suo posto una più imponente cattedrale. La nuova costruzione, che avrebbe raggiunto i 35,5 metri di lunghezza e una larghezza di 19 metri, ebbe inizio nell'estate dello stesso anno. L'edificio, ancora incompiuto, fu danneggiato da un terremoto nel 1858, con la conseguenza che i lavori si protrassero oltre il previsto, fino alla fine del 1863, sotto la supervisione dell'architetto Ivan Boyanin. La consacrazione della nuova cattedrale ebbe luogo l'11 maggio 1867 alla presenza di 20.000 persone. Il nuovo campanile fu costruito nel 1879. Nel 1898, durante lavori di restauro, venne aggiunta la cupola. Nel 1925 la chiesa è stata gravemente danneggiata in seguito ad un attentato esplosivo avvenuto durante il funerale del generale Konstantin Georgiev, attentato che causò anche l'uccisione di 134 persone e più di 500 feriti. La chiesa venne nuovamente restaurata, acquisendo l'aspetto attuale. La riconsacrazione si è tenuta il 7 aprile del 1933. Note Voci correlate Chiesa ortodossa bulgara Cattedrali in Bulgaria Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Santa Domenica Collegamenti esterni (BG) Sito ufficiale, su sveta-nedelia.org. (EN) Cattedrale di Santa Domenica, su Structurae.
Sveta Nedelyakathedraal

De Sveta Nedelyakathedraal is een orthodoxe kerk in de Bulgaarse hoofdstad Sofia. De op een eiland in centraal Sofia gebouwde Sveta Nedelyakathedraal ('Gezegende Zondag') is al heel lang een van de belangrijkste kerken van de stad. Zij werd gebouwd op de plaats van een 10de-eeuwse kerk. In de Osmaanse tijd heette zij de Sveti Kralkerk ('Gezegende Koning'), omdat zij de relikwieën bevatte van Stefan Uroš II Milutin, een 14de-eeuwse Servische vorst die de Bulgaarse keizer Milhail Shishman versloeg. De botten, die miraculeuze helende krachten zouden bezitten, liggen in een kist naast de iconostase. De kerk werd in 1856-1863 herbouwd, maar in 1925 verwoest toen communisten er een zware bomaanslag pleegden, die het dak deed instorten en 150 doden veroorzaakte. De terreurdaad vond plaats tijdens een door tsaar Boris III en zijn familie bezochte begrafenismis. De galerijen aan de noordzijde en de vergulde iconostase bleven bewaard. Fresco's uit circa 1970 en een marmeren vloer uit de jaren negentig geven het interieur een eigentijds aanzien. De kathedraal is de zetel van de bisschop van Sofia.
Catedral de Sveta-Nedelya

A Catedral de Sveta-Nedelya ou Santa Nedelya (Света-Неделя em búlgaro) localizada em Sófia, capital da Bulgária, é uma das catedrais da Igreja Ortodoxa Búlgara, e que se encontra sob a autoridade direta da diocese de Sófia. Trata-se de um monumento iniciado possivelmente no século X (Santa Nedelya foi originalmente, por essa época, uma igreja edificada com pedra e madeira), se trata de um templo que sofreu frequentes danos com o transcorrer dos séculos, tendo sido destruída em várias ocasiões para ser reconstruida posteriormente. Ver também Igreja Ortodoxa Búlgara Referências
Собор Святой Недели (София)

Собо́р Свято́й Неде́ли (болг. Църква Света Неделя) — кафедральный собор Софийской епархии Болгарская Православная Церковь, названный в честь святой мученицы Кириакии Никомидийской, известной на Балканах также как Святая Неделя. История История самых ранних лет собора мало известна. Вероятно, что первоначальное строение было построено в X веке и имело каменный фундамент и деревянные стены. Церковь упоминается в путевых заметках немецкого путешественника Штефана Герлаха, посетившего Софию в 1578 году. Около 1460 года мощи сербского короля Стефана II Милутина были перенесены в Болгарию. Они сохранялись в различных церквах и монастырях. Наконец, они были помещены в соборе Святой Недели после того, как это церковь стала кафедральной в XVIII веке. После этого церковь получила новое название — церковь Святого Короля (болг. Свети Крал). Так она именовалась в конце XIX — начале XX вв. Здание оставалось деревянным до середины XIX века, в отличие от большинства других софийских церквей. После пожара прежнее здание было разобрано 25 апреля 1856 года, чтобы на его месте построить более внушительный собор. Строительство нового здания, длиной 35,5 метров и шириной 19 метров, началось летом того же самого года. Ещё не достроенное здание пострадало от землетрясения 1858 года, что удлинило срок строительных работ, которые в конечном счёте закончились в 1863 году (архитектор Иван Боянин). Освящение нового собора состоялось 11 мая 1867 года в присутствии 20 000 человек. Новая колокольня была построена с учётом размещения 8 колоколов, подаренных церкви князем Дондуковым-Корсаковым в 1879 году. В 1898 году был произведён ремонт церкви, во время которого были добавлены новые купола. В 1915 году в церкви был похоронен болгарский экзарх Иосиф I. Церковь сильно пострадала во время взрыва, совершённого ВО БКП с целью убийства военных и политических лидеров, собравшихся на отпевание генерала Константина Георгиева в 1925 году, во время которого погибло около 134 человек, а более 500 было ранено. После этого церковь была восстановлена и приобрела свой современный облик. Повторное освящение состоялось 7 апреля 1933 года. Обновлённое здание имеет 30 метров в длину и 15.5 метров в ширину, высота главного купола — 31 метр. Позолоченный иконостас работы Станислава Доспевского, сохранившийся при взрыве, был возвращён в церковь. Художественные фрески были сделаны группой художников во главе с Николаем Ростовцевым между 1971 и 1973 годами. Был обновлён пол здания, а в 1992—1994 годах застеклена северная колоннада. Фасад был полностью очищен в 2000 году. В 2002 году было установлено устройство, позволяющее автоматически звонить одиннадцати колоколам (восемь из них — дар князя Дондукова-Корсакова, два сделаны в Сербии и один в Болгарии). 16 марта 2024 года в соборе был похоронен патриарх Болгарский Неофит. Галерея Ссылки Собор Святой Недели в Софии
Sveta Nedelja-kyrkan

Sveta Nedelja-kyrkan (bulgariska: Църква "Света Неделя"; translitteration: Tsarkva "Sveta Nedelya") är en bulgarisk-ortodox kyrkobyggnad, belägen i Bulgariens huvudstad Sofia. Kyrkan tillhör Sofias stift. Terroristattack Den 16 april 1925 utsattes kyrkan för ett terroristattentat av Bulgariens kommunistiska parti. 150 personer dödades och cirka 500 personer skadades. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Östortodoxa kyrkan i Bulgarien Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 30 augusti 2014. Fotnoter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sveta Nedelja-kyrkan.﻿
Собор Святої Неділі (Софія)

Собор Святої Неділі (болг. църква Света Неделя) — кафедральний собор Софійської митрополії, Болгарська православна церква, названий в честь святої мучениці Кіріакії Нікомідійської (болг. Неделя). Історія Історія ранніх років собору мало відома. Імовірно, що первинна будівля була зведена у X столітті й мала кам'яний фундамент і дерев'яні стіни. Будівля залишалась дерев'яною до середини XIX століття — на відміну від більшості інших церков у місті. Храм згадується у шляхових замітках німецького мандрівника Штефана Герлаха, який відвідав Софію 1578 року. Близько 1460 року рештки сербського короля Стефана II були перенесені до Болгарії та зберігались у різних церквах та монастирях до того, як їх було перенесено до собору Святої Неділі після того, як церква стала кафедральною у XVIII столітті. Після цього храм отримав нову назву — церква Святого Короля (болг. Свети Крал). Так вона називалась наприкінці XIX й на початку XX століття. Після пожежі стара будівля була розібрана 25 квітня 1856 року, щоб на її місці збудувати більш потужний собор. Будівництво нової будівлі довжиною 35.5 метрів та шириною 19 метрів почалось влітку того ж року. Ще недобудована будівля постраждала від землетрусу 1858 року, що збільшило термін будівельних робіт, які зрештою завершились 1863 року. Освячення нового собору відбулось 11 травня 1867 року в присутності 20 000 чоловік. Нова дзвіниця була зведена з урахуванням розміщення 8 дзвонів, подарованих церкві князем Дондуковим-Корсаковим 1879 року. Вибух у соборі 1898 року було здійснено ремонт церкви, під час якого було додано нові купола. 1915 року у церкві був похований болгарський екзарх Йосип I. Церква сильно постраждала під час вибуху, який здійснила Військова організація БКП з метою убивства військових та політичних лідерів, які зібрались на панахиду по генералу Константину Георгієву 1925 року. В результаті вибуху загинуло 134 чоловіки, а понад 500 поранено. Після цього храм було відновлено, він набув свого сучасного вигляду. Повторне освячення відбулось 7 квітня 1933 року. Сучасний стан Оновлена будівля має 30 метрів у довжину та 15.5 метрів у ширину, висота головного купола становить 31 метр. Позолочений іконостас роботи Станіслава Доспевського, що зберігся під час вибуху, був повернутий до церкви. Художні фрески були зроблені групою художників на чолі з Миколою Ростовцевим у 1971–1973 роках. Було оновлено підлогу будівлі, а також у 1992–1994 роках було узято під скло північну колонаду. Фасад було цілком очищено 2000 року. За два роки було встановлено пристрій, що дозволяє автоматично дзвонити в одинадцять дзвонів. Галерея Джерела Собор Святої Неділі в Софії
Урвич (защитена местност)

Урвич е защитена местност в България с площ 93,3 хектара. Намира се в близост до крепостта Боженишки Урвич, село Боженица, община Ботевград. Обявена е като историческа местност на 24 юли 1962 г., с цел опазване на семенни дъбови гори. Прекатегоризирана е в защитена местност на 18 август 2003 г. В защитената местност се забраняват: откриването на кариери и копаенето на камъни; извършването на разкопки и рушене на крепостната стена; пашата на добитък, ловуването, както и всякакви действия, които рушат или заличават запазилите се до наши дни останки от крепостта. Източници
Urvich protected area

Urvich (Bulgarian: Урвич) is a protected area in the western Balkan Mountains of Bulgaria, encompassing an area of 93.3 hectares. It is located near the fortress of Bozhenishki Urvich within the lands of the village of Bozhenitsa, Botevgrad Municipality. It was initially declared a historic site on 24 July 1962 for the conservation of mixed oak forests. It has been re-categorised as a protected area on 18 August 2003. Within the protected area it is prohibited: to build quarries and dig up stones; to make excavations and destroy the fortress wall; to graze livestock, to hunt, as well as any other activities which destroy or erase the remains of the fortress. References