NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Художествена галерия „Никола Петров“

Видинската художествена галерия „Никола Петров“ е основана през 1961 г. Галерията се помещава в красивото здание на бившия Военен клуб. То е издигнато през 1892 г. от архитектурния техник Тома (Тодор) Върхота върху основите на стара капия (крепостна порта). Обявено е за паметник на културата на България. История Инициатор на създаването на картинна галерия във Видин е местният културен деец и общественик Ангел Будев. Основана е през 1961 г., а решението за това е взето през 1960 г. Окръжната художествена галерия във Видин е открита тържествено на 25 май 1962 г. През 1976 г. по случай 60-годишнината от смъртта на художника Никола Петров, роден във Видин и рисувал родния си град, колективът на галерията решава да го избере за патрон. Тогава е поставен негов барелеф над входната врата на галерията, дело на скулптора Георги Чапкънов, а името ѝ става ОХГ „Никола Петров“. През 1987 г. с отпадането на окръзите като административна структура от името на галерията отпада думата „окръжна“. Първите експонати в нейния фонд са художествени произведения, закупени от колекциите на Михаил Кремен и Богомил Райнов, както и творби, създадени по време на пленер, специално организиран през 1962 г. от община Видин и видинския клон на СБХ, в който се изявяват художници от цялата страна. Измежду участниците в пленера се открояват имената на Стоян Венев, Панайот Панайотов, Иван Христов, Илия Петров и Александър Поплилов. Експозиция Състои се от три отдела – „Живопис“, „Графика“ и „Скулптура“, които съдържат над 1300 произведения на български и чуждестранни творци. Отдел „Живопис“ Наброяващата над 900 платна сбирка на отдел „Живопис“ е най-богатата колекция в галерията. Измежду тях присъстват картини на Иван Мърквичка, патрона на галерията Никола Петров, Владимир Димитров-Майстора, Борис Ненов, Сирак Скитник, Златьо Бояджиев, Ненко Балкански, Борис Митов, Светлин Русев, Найден Петков, Александър Петров и други. Отдел „Графика“ В отдел „Графика“ се съхраняват оригинални творби на българските графици Веселин Стайков, Васил Захариев, Юли Минчев, Златка Дъбова, Галилей Симеонов, Петър Чуклев, Румен Скорчев и други. Освен тях, притежание на галерията са и 40 оригинални отпечатъка на чуждестранни художници като Рембранд ван Рейн, Албрехт Дюрер, Жан-Франсоа Миле, Йожен Дьолакроа, Гюстав Доре, Франсиско Гоя, Пол Гаварни, Оноре Домие и Франс Мазарел. Отдел „Скулптура“ Колекцията на отдел „Скулптура“ съдържа творби на майстори като Иван Фунев, Димитър Остоич, Анастасия Гюкова, Александър Апостолов, Продан Проданов, Любомир Далчев и други. Източници Информация за Видинската художествена галерия Архив на оригинала от 2008-11-20 в Wayback Machine.
Художественная галерея им. Николы Петрова

Художественная галерея имени Николы Петрова (болг. Художествена галерия „Никола Петров“) — картинная галерея в городе Видин, Болгария. Общие сведения Решение о создании картинной галереи было принято в 1960 году, в 1961 году она была открыта в каменном здании бывшего военного клуба 1892 года постройки, которое является памятником архитектуры XIX века. Описание В галерее более 1300 произведений живописи, графики и скульптуры ведущих болгарских художников, включая работы самого Н. Петрова. В отделе графики хранятся 40 оригинальных отпечатков всемирно известных мастеров: А. Дюрера, Рембрандта, Ф. Гойи, Э. Делакруа, Г. Доре. Примечания Литература и источники Видин. София, 1968. (болг.) Ссылки Официальный сайт галереи
Художествена галерия „Христо Цокев“

Галерия „Христо Цокев“ е художествена галерия в град Габрово. История Галерията е открита през 1974 година. Тя носи името на родения габровския художник Христо Цокев, който е първият български художник с професионално образование, завършил Московското художествено училище. Експозиции Постоянната експозиция на галерията съдържа образци на икони от Тревненската зографска школа. Традиционно се организират Пролетна изложба на художничките, изложба, посветена на Деня на Габрово, коледна изложба, есенни салони. Наред с гостуващи изложби, в галерията се провеждат различни културни мероприятия: представяне на книги; музикални вечери и събития; Дни на камерната музика; Дни на духовната музика в Габрово; тържества по повод връчване на различни награди. Външни препратки www.art-gabrovo.com Архив на оригинала от 2016-03-07 в Wayback Machine.
Ценово блато

Ценово блато е блато, разположено северно от село Ценово, до река Янтра. През лятото водата намалява и блатото се разделя на две части, по-голямата с площ 146 дка, а по-малката 96,4 дка, с обща площ около 243 дка. Представлява сърповидно по форма заблатено старо дере. Образуването му е свързано с промяната на положението на речното корито на р. Янтра, вследствие действието на ерозията и натрупването на речни наноси. Обявено е за публична държавна собственост. Използва се за любителски риболов.
Централен рилски резерват

Централният рилски резерват е най-големият резерват на Балканския полуостров, намира се в Рила, България. Основаване и статут Обявен е за резерват с обща площ 12393,7 хектара със Заповед No.114 на Министерството на околната среда от 24.02.1992 година, с цел запазване на екосистеми, характерни за райони с различна надморска височина в първоначалното им състояние. География В резервата се намират най-високите точки от национален парк „Рила“ - Мусала, Дено, Голям Скакавец, Малък Скакавец и други, както и ниските долини на реките Марица, Леви Искър и Бели Искър. Резерватът обхваща също така и голям брой езера и езерни групи - Маричини, Мусаленски, Скакавишки и др. Релефът на резервата в по-високите чести е предимно алпийски, т.е. представен е от множество скални зъбери, сипеи и други. След създаването на Централния рилски резерват в него е включен вече съществуващият биосферен резерват „Маричини езера“, като териториите на стария резерват запазват своя статут на биосферни по програмата на ЮНЕСКО „Човек и биосфера“. Флора Най-големи територии от резервата обхващат иглолистните гори, образувани основно от бяла мура и обикновен смърч. В по-високите зони — в субалпийския пояс, са разположени обширни формации от клек, които на места са на възраст над 70 години. Растителният свят е изключително богат. Едни от най-често срещаните видове са рилска иглика, петниста тинтява, пролетно котенце, българско омайниче, крайснежно звънче. Фауна Голям е броят на животните от видовете дива коза, кафява мечка, златка, глухар и други. Изключително многобройни са представителите на безгръбначните животни, както и в целия Национален парк „Рила“. Установени са няколко ендемични и реликтни видове животни. Вижте също Защитени територии в България Източници „Централен рилски резерват“, профил в Изпълнителна агенция по околна среда // Посетен на 18 януари 2014.
Central Rila Reserve

Central Rila Reserve (Bulgarian: Централен рилски резерват) is a nature reserve in Rila National Park, located in the Rila mountain range in southwestern Bulgaria. Spanning a territory of 12417 ha or 124.17 km2, it is the largest nature reserve in the nation and the Balkan Peninsula. It was declared in February 1992 to protect undisturbed primary alpine ecosystems. Upon its creation, the Central Rila Reserve included the whole territory of the previously existing since 1956 Marichini Lakes Reserve, and the latter seized to exist as a separate protected area, which had been part of the UNESCO Biosphere Reserve since 1977. It is a strict nature reserve (1st category protected territory according to Bulgarian legislation and IUCN classification). Geography The reserve is situated in central part of Rila in the upper valleys of two of the largest rivers of Bulgaria, the Maritsa and the Iskar. The relieve is mostly alpine, with many rocky peaks, screes, meadows. The reserve encompasses the highest zones of the mountain range, including the highest summit in the Balkans Musala (2,925 m), as well are numerous other prominent peaks, such as Irechek (2,852 m), Bezimennia Vrah (2,798 m), Deno (2,790 m), Ovcharets (2,768 m), Marishki Chal (2,765 m), etc. It also contains many glacial lakes, the most prominent being the Marichini Lakes. The seven Musala Lakes lie on the northern slopes of Musala just outside of the reserve's limits. It is bisected in two unconnected parts by the valley of the river Beli Iskar and the homonymous reservoir. Administratively, it is part of Samokov Municipality, Sofia Province, within the area of the municipal center Samokov and the villages of Beli Iskar, Govedartsi and Mala Tsarkva. Flora and fauna There are forests of Macedonian pine (Pinus peuce) and Norway spruce (Picea abies), as well as extensive formations of dwarf mountain pine (Pinus mugo) in the higher altitude zones. There are a number of rare and endemic plant species under protection, such as Anthemis orbelica, Campanula transsilvanica, Draba siliquosa, Gentiana lutea, Gentiana puntata, Geum bulgaricum, Primula deorum, Soldanella pusilla, Rhodiola rosea, Valeriana montana, Nardus stricta, Juniperus communis, Vaccinium vitis-idaea, etc. The fauna of the Central Rila Reserve is diverse, with a number of rare species of conservational importance, including brown bear, gray wolf, European pine marten, chamois, roe deer, wild boar, black woodpecker, western capercaillie, hazel grouse, common European viper, European green lizard, viviparous lizard, river trout, etc. Gallery Citations References Golemanski, Vasil; Peev, Dimitar; Chipev, Nesho; Beron, Petar; Biserkov, Valko (2015). Red Book of Bulgaria, Volume I (in Bulgarian). Sofia: Bulgarian Academy of Sciences. ISBN 978-954-9746-18-1. External links "Official Site of the Ministry of Environment and Water of Bulgaria". Retrieved 20 January 2025.
Чанакгьолски езера

Чанакгьолските (Чанакските) езера, известни още като Паниците или Чанаците, са две ледникови езера в Северозападна Рила, в непосредствена близост до Седемте рилски езера. Езерата са разположени в малък циркус между Зелени рид и хребета, който се отделя на североизток от връх Харамията (2465 м) и е част от Главния балкански вододел. Водите на запад от него се оттичат чрез реките Джерман и Струма в Егейско море, а на изток − към реките Искър и Дунав, в Черно море. Горното Чанакгьолско езеро е разположено на 1490 м север-североизток от връх Дамга, на 2238 м надморска височина и има площ 10.1 декара. Дълбоко е около 5.5 м. По-голямото Долно Чанакгьолско езеро е разположено на 1760 м север-североизток от връх Дамга, на 2205 м надморска височина и има площ 37.5 декара. Двете езера събират водите си от Чанакгьолския циркус. Езерата не се оттичат едно в друго, а потоците им се сливат по-надолу и дават началото на река Прави Искър, която след водослива си с Урдина река носи името Черни Искър. Маршрути Покрай Горното Чанакгьолско езеро минава маркиран с колова маркировка зимен маршрут от хижа Седемте езера за хижа Иван Вазов през Зелени рид и Раздела. От Паничище през х. Пионерска, с лифта до х. Рилски езера. Оттам около 45 минути пеш до Рибното езеро и още около половин час до билото под Харамията. Бележки
Chanakgyolski Lakes

The Chanakgyolski Lakes (Bulgarian: Чанакгьолски езера) are a group of two glacial lakes, situated in the northwestern Rila Mountains in Bulgaria, near the Seven Rila Lakes. They are located in small cirque between Zeleni Rid ridge and the ridge that stems to the north-east of the summit of Haramiyata (2,465 m). The latter forms the watershed between the Aegean and the Black Seas, with the waters to the west belonging to the basin of the river Dzherman, a left tributary of the Struma and those to the east — to the Iskar, a right tributary of the Danube. The Upper Chanakgyolsko Lake is situated at an altitude of 2,238 m at some 1,490 m to the north-east of the summit of Damga (2,670 m). Covering an area of 10.1 decares, its depth reaches 5.5 m. It is known as the Lake of Purity among the members of the Universal White Brotherhood, who perform the Paneurhythmy dance close to its shores. The larger Lower Chanakgyolsko Lake is situated at an altitude of 2,205 m at some 1,760 m to the north-east of Damga. Its area is 37.5 decares. The streams originating from the two lakes merge downhills the cirque and form the river Pravi Iskar, which itself flows into Cherni Iskar, the main stem of Bulgaria's longest river. Citations
Часовникова кула (Карнобат)

Часовниковата кула в Карнобат е изградена в средата на 19 век от майстори от Тревненската архитектурна школа. Разположена е в старинната част на града, като доминира над възрожденския архитектурен ансамбъл на чаршията. Построяването на часовниковата кула е свързано със стопанското и икономическо замогване на населението и на занаятчийските сдружения в района през епохата на Възраждането. Кулата е изградена по нареждане на местния богаташ Ахпааза бей. Строителството е възложено на български майстори от Трявна. Името на майстора-строител не е запазено. В архитектурно отношение часовниковата кула в Карнобат има чисто балкански вид. Характеризира се с издължени призматични каменни обеми, върху които е изградена паянтова надстройка с многоъгълни кръгли сечения, увенчани с полуплоско покритие. Предполага се, че през пролетта на 1841 година часовниковата кула е била напълно завършена. Висока е 23,45 метра, иззидана от камък и хоросан. Интересно в архитектурно отношение е долното каменно тяло на кулата, което е с квадратна форма с размери 5,45 метра. Високо е 5,8 м и преминава елегантно в осемстенна призма. Каменната част на часовниковата кула е с обща височина 14 м, надстройката – 6,80 м, покривът с шипа – 2,75 м. Времето се отчитало с биене на камбаната. Часовниковият механизъм е бил дело на габровски майстор. Камбаната е била закупена от Румъния. Копие на часовниковия механизъм, изработено от местния майстор Димитър Тодоров, се съхранява в Етнографския музей в Карнобат. В брой от 5 октомври 1874 година на излизащия в Цариград седмичен обществено-политически вестник „Източно време“ пише: „този до вчера мръсен градец, т.е. Карнобат, достигнал е сега до поправювание. Улиците му са усечени на строй, новопостроената часовня колоколна горделиво се мъдри между белите минарета“. Известният карнобатски поет Иван Карановски (1882 – 1960) възпява часовниковата кула в свое стихотворение. През 1940-те години часовниковият механизъм е разбит и предаден за вторични суровини. През 1983 година карнобатският майстор на кулни часовници Димитър Тодоров възстановява часовниковия механизъм и събужда часовнята колоколна за втори живот. Източници проф. арх. Любен Тонев, "Кули и камбанарии в България до Освобождението Изд. на БАН, 1952 г. www.nest-agency.com
Народно читалище „Напредък – 1884“

Народно читалище „Напредък – 1884“ в Килифарево е основано през 1884 г. 18 млади и интелигентни търговци полагат основите на читалищната дейност. След откриването на читалището, постепенно се сформират библиотека, театрална сцена, хорова и танцова самодейност. На по-късен етап се предприема инициатива за откриване и на кино. Пряко свързани с развитието на читалищната дейност в Килифарево са Райчо Деветаков, Ганчо Зарбев, Йордан Стефански и др. Част от представленията, играни в Читалище „Напредък“ са: „Преминаването на Ботевата чета през р. Дунав“, „Хаджи Димитър“, „Под игото“ и др. През периода 1918 – 1933 година при изнасяне на представления е бил наеман големия киносалон на предприятието за веялки „Гено Русинов и сие“. През 1933 година е построена сегашната сграда на Читалище „Напредък“. Историята за построяване на сградата започва още през 1909 година, когато е бил създаден фонд „Постройка на читалищен дом“. В продължение на 20 години този фонд събира средства за построяването на така желаната сграда. Събраната сума от постъпления и дарения била 19 000 лева, като необходимите средства за построяването на сградата възлизали на около 600 000 лева. Като разбрали за сериозния недостиг на пари, някои от по-заможните търговци и предприемачи от Килифарево даряват крупни суми. Заедно с това, стартира и акция на ръководството на читалище „Напредък“ за набиране на допълнителни средства, на която местното население се включва активно. Така с усилието на всички в Килифарево е събрана необходимата сума за построяване на сградата на читалището, такава каквато я познаваме днес. До Втората световна война в читалището са събрани над 8450 книги, като постепенно техния брой нараснал до 18 000. Към читалището развиват дейност детски театрален състав, група за лазарски песни, театрален състав за възрастни, коледарска група, група за обработен фолклор, мъжка група за туристически песни и група за стари градски песни. В читалището се провеждат курсове по английски език и работа с компютър. През 1895 година, на общо събрание, провело се на 19 февруари, за почетни членове на читалището са избрани П. Р. Славейков и Иван Вазов. В читалището се помещава постоянна изложба – живопис и графика, която е дарения от килифаревския художник Янко Маринов. Адрес на читалище „Напредък“: 5050 Килифарево, пл. „България“ 4 Източници Читалищата в България Официален сайт на Община Килифарево Архив на оригинала от 2008-09-01 в Wayback Machine. Историята на гр. Килифарево
Шабленска тузла

Шабленска тузла (Тузла) е солено езеро – лагуна, разположено на 3,7 km на изток-североизток от град Шабла. Отделено е от морето посредством пясъчна коса, широка 140 – 170 m. Подхранва се от морски и изворни води. Площта му е около 20 – 24 ha. Дълбоко е 0,4 – 0,6 m, със средна соленост 40 ‰. През лятото почти пресъхва. Дъното на езерото е покрито с лечебна кал (сероводородна тиня) със запаси повече от 200 000 тона, която се използва за калолечение. Вижте също Лист от карта K-35-22. Мащаб: 1 : 100 000. Езера в България Източници
София Хотел Балкан

„София Хотел Балкан“ (до април 2013 г.: „Шератон София Хотел Балкан“) е сред най-големите хотели в София. Разположен е в центъра на София на площад „Света Неделя“ 5. Категоризиран е като петзвезден хотел. Разполага със 184 стаи и апартаменти. Сградата на хотела (тогава „Балкан“) е проектирана от архитектите Иван Васильов и Димитър Цолов (архитектурно бюро „Васильов - Цолов“). Зад хотела се намира кръглата църква (ротонда) „Св. Георги“. След като е преименуван през април 2013 г., хотелът остава в групата хотели на Starwood, но преминава в подгрупата с по-престижната марка Luxury Collection. Хотелът след края на 2022 г. вече не е част от веригата. Източници Външни препратки „София Хотел Балкан“ – сайт на български „София Хотел Балкан“ Архив на оригинала от 2014-11-21 в Wayback Machine. – сайт на английски Информация за ШСХБ на София Найтс Архив на оригинала от 2008-04-21 в Wayback Machine.
Ястребино (язовир)

Ястребино е язовир на Голяма река. Той е най-големият язовир в област Търговище. Обемът му е 63 млн. м3, а водната площ – 4800 – 5000 декара. Построен е през 1964 г. Намира се на териториите на общините Антоново и Омуртаг. Язовирът е публична държавна собственост и е предназначен за напояване и за питейно-битово водоснабдяване. Язовирът има удобни плажни ивици и предлага възможности за риболов. Разположен е в непосредствена близост до главния път София-Варна. Язовирът се намира на 35 км югозападно от град Търговище, на 12 км западно от град Омуртаг и на 10 км източно от град Антоново. Стената на язовира се намира на около 4 км източно от село Ястребино, чието име носи водоемът. Други близки села са Трескавец, Росица, Изворово, Камбурово, Панайот Хитово, Любичево. Рибно богатство Външни препратки Фотоалбум Източници
Via Militaris

Via Militaris nebo také Via Diagonalis byla římská cesta začínající v Singidunu (dnešní Bělehrad) částečně kopírující tok Dunaje do Viminacia, míjející Naissus (Niš), Serdicu (Sofie), Philippopolis (Plovdiv), Adrianopolis (Edirne ve východní Thrákii) a končící v Konstantinopoli (Istanbul). Pomocí několika dalších cest byla napojena na Via Egnatia. Zbudována byla v 1. století n. l. Její celková délka dosahovala 924 kilometrů. Během prvních výpadů osmanských Turků do Evropy, byl sledován průběh právě antické Via Militaris. V roce 2010 byly během stavby panevropského koridoru X u srbského města Dimitrovgrad odkryty relikty této komunikace. Osm metrů široká cesta byla vytvořena z velkých kamenných bloků a měla dva pruhy. Města na cestě Odkazy Literatura Konstantin Jireček: Die Heerstrasse von Belgrad nach Constantinopel und die Balkanpässe. Eine historisch-geographische Studie, historicko - geografická studie. Vydavatel F. Tempsky, Prag 1877 (Habilitační spis, německy) (TPDF-Text ke stažení). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Via Militaris na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Via Militaris na Wikimedia Commons
Via Militaris

Via Militaris or Via Diagonalis was an ancient Roman road, starting from Singidunum (today the Serbian capital Belgrade), passing by Danube coast to Viminacium (near modern Kostolac), through Naissus (modern Niš), Serdica (modern Sofia), Philippopolis (modern Plovdiv), Adrianopolis (modern Edirne in Turkish Thrace), and reaching Constantinople (modern Istanbul). This road was connected with Via Egnatia by other roads: the road along the Axios (or Vardar) River, the road from Serdica to Thessalonica along the Strymon (or Struma) River, and the road from Philippopolis to Philippi. During the Byzantine era it was also known as the Constantinople Road. History It was built in the 1st century AD. The length from Singidunum to Constantinople was 924 kilometres. During the first European conquests of Ottoman Turks orta kol (lit. middle arm) was following the Via Militaris. In the Middle Ages it was known in Serbian as the Imperial road (царски пут) or Morava road (Моравски пут), while during the Ottoman period as the Constantinople or Tsarigrad road (Serbian: Цариградски друм) or Imperial road (царска џада, from Turkish cadde). Archaeology In May 2010, while work was done on the Pan-European Corridor X in Serbia, well-preserved remains of the road were excavated in Dimitrovgrad, Serbia. The eight-metre wide road was constructed from large blocks of stone and had two lanes. Key towns References Stephen Mitchell: The administration of Roman Asia from 133 BE to AD 250 in Lokale Autonomie und römische Ordnungsmacht in den kaiserzeitlichen Provinzen vom 1. bis 3. Jahrhundert (Oldenbourg Wissenschaftsverlag 1999, ISBN 3-486-56385-8, S. 18) (restricted online version (Google Books)) Fred Singleton, Frederick Bernard Singleton: A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press 1985,ISBN 0-521-27485-0, S. 12 restricted online version (Google Books))