Побити камъни

Побитите камъни (до 29 юни 1942 г. – Дикилиташ, букв. от турски – „побити камъни“) са скални образувания, разположени във Варненска област. Местоположение Разположени са на 18 km западно от Варна, от двете страни на главния път Варна – София, между селата Слънчево, Страшимирово и девненския квартал Повеляново. Административно се отнасят към община Аксаково. Разпределени са на 18 групи в район от 50 кв. км, от който обхващат площ от 7 km2. От тях 7 са големи, 7 средни и 4 малки (които са и малко известни). Големите и средните 14 групи са следните: На входа на група „Център-юг“ от южната страна на главен път I-2 Варна – Девня има посетителски център с паркинг и каса за входни билети в групата. Срещу него от северната страна е неконтролираната група „Център-север“. Достъпът до останалите групи също е свободен. Описание Представляват варовикови колони с различна височина – от 5 до 7 m (някои до 10 m), дебелина – от 0,3 до 3 m и различно сечение. Изглеждат като побити в пясъка и оттам идва името им. Колоните са без твърди основи, кухи и запълнени с пясък. Някои от тях са разположени на етажи с обща височина от 5 m. Пясъчният терен е осеян с останки от миди, морски охлюви и др. Основната група „Център-юг“ включва над 350 камъка. В нея има около 300 колони с различен диаметър, високи до 6 m. Група „Страшимирово“ съдържа четири реда камъни, които се отличават със своите изпъкнали средни сегменти. Каменните стълбове са описани за първи път от руския археолог и историк Виктор Тепляков в книгата му „Писма от България“ през 1829 г. По време на Руско-турската война от 1828–1829 г., на 22 април 1829 г. той посещава Побитите камъни, наречени от него „Гебеджински развалини“ на тогавъшното име Гебедже на Белослав. Най-тънката измерена от него колона е с диаметър 1,35 m, а по твърдост не отстъпва на мрамор. Книгата излиза в Москва през 1833 г. Побитите камъни са първата официално обявена и защитена от държавата природна забележителност в България (1937 г.) Отначало тя включва най-впечaтляващите групи: „Център-юг“, „Белослав-запад“ и „Слънчево-югоизток“. По-късно с няколко последователни акта са защитени още 11 групи. През 1995 г. са категоризирани като природна забележителност с площ 253,3 хектара, обявена със Заповед № РД-258 от 17.07.1995 г. на Министерството на околната среда, обнародвана в бр. 69/1995 г. от 04.08.1995 г. на Държавен вестник. Природната забележителност е прекатегоризирана в защитена местност със Заповед на Министъра на околната среда и водите от 23.08.2002 г. Това е защитена зона в мрежата „Натура 2000“, обявена с цел опазването на най-големите в страната вътрешни пясъчни хабитати със специфична флора, растителност и животински свят. В района на Побитите камъни са намерени единствените за България доказателства за живот на човека през мезолита. Произход За произхода на Побитите камъни им има много хипотези, които могат да се обединят главно в две групи – за органичния и неорганичния им произход. Първите са свързани с дейността на корали, водорасли и други организми, но детайлно проучване не показва наличие на корали. Според вторите произходът и призматичната им форма се обясняват с призматичното изветряне и опустиняване на скалите (като например Пътят на великаните в Северна Ирландия), образуването на пясъчно-варовикови конкреции или бълбукащи рифове. Смята се, че са образувани преди около 50 милиона години. Въз основа на изобилното съдържание на вкаменелости, стратиграфският обхват на образуванията е определен в рамките на Долен Еоцен (48,6 – 53 млн. г.). Въз основа на петрографски и стабилно-изотопен геохимичен анализ и полеви наблюдения, съществуват доказателства, че тези структури представляват изключителен запис на палео-въглеводородна система за просмукване (нискомагнезиевите калцитни цименти са силно обеднени с тежък въглероден изотоп 13C). Пътищата на циркулация на флуидите са регистрирани като колони, разположени в пясъци, които след скорошно отстраняване на пясъка са създали пустинен пейзаж. Динамичната реконструкция на произхода на тези структури, процесите на миграция на флуиди и микробното посредничество на окислението на въглеводородите, водещо до карбонатни утайки, са изследвани от Де Бовер и др. през 2009 г. Други На Побитите камъни е наречена улица в квартал „Димитър Миленков“ в София (Карта). През септември 2020 г. агенция Ройтерс съобщава, че изображение на Побити камъни, обработено в червено с фотошоп, се разпространява в социалните мрежи с неверни твърдения, че е „оригинална снимка на планетата Марс от НАСА“. Галерия Източници Литература Бакалов, Петър. Побитите камъни (Дикили Таш, каменните стълбове) - Варненско // Природа 22. ноември 1921. Бончевъ, Стефанъ. Произходътъ (Генезисътъ на Изправените камъни (Дикили Ташъ) или Стърчила въ Варненско (Die Entstehung der Eigenartigen (Dikili Taš oder Jspraveni kamani = Aufgerichtete Steine) Steinsäulen bei Varna (mit 5 Tafeln)) // Geologica Balcanica 1 (1). 1934. с. 5 – 16. Мандов, Георги. Геоложката история на Земята. София, Наука и изкуство, 1986. с. 189 – 191. Начев, И. К.; Мандев, П. Д.; Желев, С. К. Побитите камъни - водораслови биохерми // Списание на Българското геологическо дружество 47 (3). 1986. с. 1 – 12. Начев, И. К. Начев, Ч. „Побитите камъни“ – бактериално-водораслови колони. София, Артик, 2001, с. 111. Памукчиев, Ангел. Нов поглед върху феномена „Побитите камъни“ (Дикилиташ), Варненско // Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски". Геолого-географски факултет. Книга 1 - Геология; Annuaire de l'Universite de Sofia "St. Kliment Ohridski". Faculte de geologie et geographie. Livre 1 - Geologie 90 (1). 1999. с. 10 – 26. Посетен на 7 април 2024. Радев, Васил Г. Дикилиташките стълбове от биогенетична гледна точка // Годишник на Софийския университет. Физико-математически факултет. Книга 3 - Естествена история; Annuaire de l'Universite de Sofia. Faculte Physico-mathematique. Livre 3 - Sciences naturelles 35 (3). 1939. с. 201 – 224. Посетен на 9 април 2024. Талев, Братислав. Пътуване в геологията. София, Народна младеж, 1978. с. 106 – 108. Spratt, Thomas Abel Brimage. On the Geology of Varna, and the Neighbouring parts of Bulgaria // Quarterly Journal of the Geological Society. 1857. с. 73 – 83. Посетен на 7 април 2024. Toula, Franz. Geologische Untersuchungen im östlichen Balkan und in den angrenzenden Gebieten // Denkschriften der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften, Mathematisch-Naturwissenschaftliche Classe (57). 1890. с. 366 – 377. Посетен на 7 април 2024. Външни препратки Виктор Тепляков открива за света Побитите камъни, в „Морски вестник“ По време на Кримската война полк. Хамилтън преоткрива за света Побитите камъни, в „Морски вестник“ Побити камъни – Любомир Димитров Архив на оригинала от 2007-05-17 в Wayback Machine.