Katedrála Saint-Étienne (Saint-Brieuc)

Katedrála svatého Štěpána v Saint-Brieuc (francouzsky Cathédrale Saint-Étienne de Saint-Brieuc) je římskokatolická gotická katedrála nacházející se ve francouzském městě Saint-Brieuc v departementu Côtes-d'Armor v Bretani. Patří mezi devět historických bretaňských katedrál. V současnosti je sídlem diecéze Saint-Brieuc a Tréguier, která tento název nese od roku 1852. Je také jedním ze sedmi zastavení na poutní cestě Tro Breiz. Od 30. října 1906je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Současná katedrála v gotickém slohu byla budována od 13. do 18. století. Jsou v ní uchovávány některé relikvie samotného svatého Brioka (Saint Brieuc) pocházející z 6. století. Důležitá data výstavby katedrály: 1220: Plán západního průčelí katedrály podle vzoru katedrály v Noyonu (v departementu Oise). Výstavba severní věže, která se stala biskupským donjonem. 1431–1436: Výstavba jižní věže („Marie“) díky štědrému daru vévody Jana V. 17. století: Výstavba krakorců podpírajících balustrádu. 1728: Dokončení rozety v hlavní lodi. 1789–1794: Katedrála slouží jako sklad a kůlna. 1847–1849: Stavba nových varhan varhanářem Aristidem Cavaillé-Collem. 11. července 1852: Dřevěná břidlicová špice na věži Marie byla zasažena bleskem, což poškodilo nově instalované varhany. 1853: Hlavní architekt historických památek Ruprich Robert nechal postavit dřevěné podsebití zakončené jehlanovitou stříškou. Krakorce byly přeměněny na konzoly s podsebitím. 1889: Výstavba centrálního portálu. V letech 2012–2013 proběhly rozsáhlé zednické práce (přespárování vápennou maltou, nátěry, osvěžení povrchů) v části ambitu za chórem a následně v zadní části chóru. Při této příležitosti bylo obnoveno osvětlení. Rekonstrukce pokračovala v roce 2015 v hlavní lodi a bočních lodích. Architektura Šest ozdobných kování (pantů) na severních bočních dveřích, známých jako „brána Martray“ (porte du Martray), vytvořil kolem roku 1860 umělecký kovář Pierre Boulanger. Čtyři z těchto kování byla později rozříznuta, aby bylo možné do vrat osadit dvoje menší dveře. Katedrála byla postavena na bažinatém podloží na dřevěných pilířích. Kvůli této zvláštnosti a na rozdíl od jiných katedrál, které mají obvykle při vstupu do lodi schodiště vedoucí nahoru, se zde do interiéru sestupuje po dvou řadách schodů. Výsledkem je jakýsi optický klam (trompe-l'oeil), kdy se hlavní loď jeví vyšší, než by se při pohledu zvenčí zdálo. Vitráže a nástěnná malba Na některých vitrážích katedrály se údajně podílel vitrážista Hubert de Sainte-Marie. Osová kaple byla v roce 1844 natřena žlutým okrem a v letech 1863 až 1866 získala polychromovanou výzdobu. Ta byla v roce 1870 znovu přetřena a v roce 1882 zcela odstraněna. Teprve restaurátorské práce v roce 2010 odhalily stopy žlutého nátěru na okenních rámech. Při průzkumu triforia, ambulu a zadní strany hlavního oltáře se objevily další, pravděpodobně starší fragmenty výzdoby. V říjnu 2011 předali své zprávy Atelier de Restauration et de Conservation d’Objets d’Art a restaurátor Joël Marie. Na jejich základě bylo rozhodnuto o obnově okrového nátěru, románských hlavic v červeném okru a také novogotické výzdoby osové kaple. Restaurování dekorací bylo dokončeno v roce 2017. Mobiliář Oltář v křížení a pult (lutrin) jsou současné, biskupský stolec (kathedra) je v historizujícím slohu. Nad oltářem nese klenba křížení transeptu váhu velkého kostelního lustru v podobě světelné koruny, rovněž současné, o průměru 3,84 metru. Toto osvětlení bylo v roce 2012 doplněno osmi dalšími světelnými korunami, které vyrobila společnost AEI (Boquého) a které byly instalovány v transeptu a hlavní lodi. Vizuálně jsou identické s velkým lustrem, ale mají přibližně poloviční průměr. Varhany Varhany postavil v roce 1848 Aristide Cavaillé-Coll do varhanní skříně z roku 1540. Po zásahu bleskem v roce 1852 nástroj opravil sám Cavaillé-Coll, přičemž obnovil vzdušnice i žaluziové skříně sekce Récit a rozšířil nástroj na současný tónový rozsah (původně měl Récit rozsah pouze od c0 do f3). Cavaillé-Coll navíc přidal čtvrtý manuál, změnil přiřazení manuálů a druhý manuál vybavil Barkerovou pákou. Do druhého manuálu také instaloval samostatný průrazný jazýčkový rejstřík ovládaný pedálem a přidal dva další rejstříky. Při další přestavbě v roce 1872 (opět Cavaillé-Coll) byly v pozitivu sloučeny rejstříky Fourniture a Cymbale a na uvolněné místo byl doplněn rejstřík Unda maris 8'. V roce 1947 provedla firma Pleyel úpravu, při které elektrifikovala hrací trakturu (zatímco rejstříková zůstala mechanická) a upravila dispozici podle tehdejšího vkusu. V roce 1988 byl nástroj varhanářem Jeanem Renaudem z Nantes restaurován do stavu z roku 1872. Nástroj má 41 rejstříků na čtyřech manuálech a pedálu. Druhý manuál u hracího stolu slouží jako spojkový manuál. Zvony Katedrála má zvonohru tvořenou pěti zvony určenými k houpání (zvonění). Severní věž, zvaná věž Brieuc (vlevo), ukrývá dva největší zvony. Bourdon (největší zvon) se nachází za spodními okenicemi (žaluziemi) mezi opěráky, což znamená, že je umístěn relativně blízko země. Zvon č. 2 se nachází za horními okenicemi této věže v úrovni břidlicové střechy. Jižní věž, zvaná věž Marie nebo také Jižní věž (vpravo), ukrývá zbývající tři zvony. Zvon 1 (bourdon): tón a0 – 3 400 kg, odlit v roce 1952 zvonařstvím Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles (Manche). Zvon 2: tón h0 – 2 360 kg, odlit v roce 1834 zvonaři Viel-Tétrel a bratry Viel-Ozenne z Villedieu-les-Poêles. Zvon 3: tón c1 – 2 000 kg, odlit v roce 1844 zvonaři Viel-Tétrel a Viel-Ozenne z Villedieu-les-Poêles. Zvon 4: tón d1 – 1 320 kg, odlit v roce 1953 zvonařstvím Cornille-Havard z Villedieu-les-Poêles. Zvon 5: tón e1 – 920 kg, odlit v roce 1953 zvonařstvím Cornille-Havard z Villedieu-les-Poêles. Literatura Jules Morvan, Histoire et monographie de la cathédrale de Saint-Brieuc, dans Bulletins et mémoires, Société d'émulation des Côtes-du-Nord, 1923, sv. 55, s. 173-221 H. Corbes, Historique du grand orgue de la Cathédrale de Saint-Brieuc, dans Société d'émulation des Côtes-du-Nord, 1938, sv. 70, s. 299-308 René Couffon, Cathédrale de Saint-Brieuc, dans Congrès archéologique de France. 107e session. Saint-Brieuc. 1949, Société française d'archéologie, 1950, s. 9-33 Jean-Marie Pérouse de Montclos, Guide du patrimoine. Bretagne, Monum. Éditions du patrimoine, Paris, (ISBN 2-85822-728-4), 2002, s. 426-427. Chantal Leroy et Dominique de La Rivière, Cathédrales et basiliques de Bretagne, Éditions Ereme, Paris, 2009, 207 s., (ISBN 2-91-5337-69-1), s. 132-143. Maurice Dilasser (dir.), Patrimoine religieux de Bretagne, Éditions Le Télégramme, Brest, 2006, 381 s., (ISBN 2-84833-173-9), s. 129-130. Antoine Le Meur, Cathédrale Saint-Étienne de Saint-Brieuc, RoudennGrafik, Guingamp, 2010, 36 s. Yves Gallet, Tréguier, Cathédrale Saint-Tugdual, Congrès Archéologique de France, session 2015 : Monuments des Côtes-d'Armor - Le "Beau Moyen Âge", Paris, Société Française d'Archéologie, 2017, (ISBN 978-2-901837-70-1), s. 251-276. Christophe Batard, Saint-Brieuc, Cathédrale Saint-Étienne - Les restaurations intérieures du chevet et du transept, Congrès Archéologique de France, session 2015 : Monuments des Côtes-d'Armor - Le "Beau Moyen Âge", Paris, Société Française d'Archéologie, 2017, (ISBN 978-2-901837-70-1), s. 277-287. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne de Saint-Brieuc na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Étienne de Saint-Brieuc na Wikimedia Commons