Katedrála Saint-Pierre (Rennes)

Katedrála svatého Petra v Rennes (francouzsky Cathédrale Saint-Pierre de Rennes) je římskokatolická katedrála, která se nachází v historickém centru města Rennes v departementu Ille-et-Vilaine v Bretani. Je sídelním kostelem arcidiecéze Rennes, Dol a Saint-Malo. Tato klasicistní stavba patří mezi devět historických katedrál Bretaně. Katedrála je od 30. října 1906 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Rané stavby Současné místo katedrály slouží jako sídlo biskupství již od 6. století. Je pravděpodobné, že současný chrám vznikl na místě ještě starší svatyně. O podobě první svatyně se dochovalo jen málo pramenů, ačkoliv zmínky o komunitě u kostela sv. Petra se v archivech objevují po boku opatství Notre-Dame-en-Saint-Melaine de Rennes. Původní objekt nechal ve 12. století zcela nahradit gotickým chrámem biskup Philippe, přičemž v rekonstrukci pokračoval i jeho nástupce Herbert. Právě v těchto zdech složil 25. prosince 1483 Jindřich VII. Tudor, budoucí anglický král, tehdy žijící v bretaňském exilu, slib, že se ožení s Alžbětou z Yorku. Tímto krokem chtěl na svou stranu získat vojsko věrné zesnulému Eduardu IV. Sňatek, k němuž došlo v roce 1486, definitivně ukončil Války růží a položil základy dynastie Tudorovců. V roce 1490 se zřítila věž a západní průčelí gotického kostela. Následovala vleklá rekonstrukce západní části, která trvala 163 let. Výsledkem je dnešní žulová fasáda, postavená převážně v klasicistním slohu. Katedrála byla ušetřena ničivého požáru města v roce 1720, který se zastavil jen několik desítek metrů od ní, na úrovni baziliky Saint-Sauveur de Rennes. Hlavní loď a chór však neprošly rekonstrukcí a hrozilo jejich zřícení. V roce 1730 je architekt Jacques V. Gabriel prohlásil za neopravitelné. Inženýr Abeille následně navrhl celkovou přestavbu chrámu na půdorysu řeckého kříže, avšak v roce 1752 zemřel, aniž by se s pracemi vůbec začalo. Kritický okamžik nastal 11. února 1754, kdy se během bohoslužby uvolnil z klenby chóru velký kamenný blok. Tehdejší biskup Louis-Guy de Guérapin de Vauréal proto požádal o odborný posudek úřad Královských staveb (Bâtiments du roi). V dubnu 1762 dorazili do Rennes dva spolupracovníci architekta Ange-Jacquese Gabriela – Jacques-Germain Soufflot (autor pařížského Pantheonu) a Nicolas Marie Potain. Současná stavba z 19. století Z průzkumu vyplynulo, že aby se předešlo úplné katastrofě, je nutné strhnout a znovu postavit celou budovu s výjimkou průčelí, které bylo novějšího data a mělo stabilní konstrukci. Oba architekti doporučili obrátit orientaci kostela a zachovat pouze věže, které se měly nově nacházet v prostoru závěru (presbytáře). Projekt Nicolase Marie Potaina schválil král Ludvík XV. v radě 9. března 1762 (plány jsou dodnes uloženy ve Francouzském národním archivu). Vzhledem k okolní zástavbě, která neumožňovala rozvinout ramena latinského kříže, navrhl Potain podélnou loď s bočními loděmi a ambitem. Architektonický výraz určil iónský řád s kanelovanými sloupy. V místě apsidy, mezi původními gotickými věžemi, byla situována oválná kaple svatého přijímání. Demolice starého objektu probíhala v letech 1756 až 1768. K uvolnění finančních prostředků na ambiciózní Potainův projekt však bylo zapotřebí uvést několik opatství do nucené správy, čímž by jejich držitelé přišli o příjmy z obročí. Král váhal a projekt byl pozastaven. V roce 1780 se na Královské stavby znovu obrátila komise pro pomoc (Commission des Secours). Nantský architekt Mathurin Crucy tehdy předložil střízlivější návrh, který respektoval původní orientaci stavby a počítal s rozpočtem 840 000 liber. Rekonstrukce začala v roce 1787, ale vzápětí ji přerušila Velká francouzská revoluce. Ačkoliv císařský dekret z 19. dubna 1811 nařídil dostavbu katedrály, k jeho naplnění došlo až s časovým odstupem. Práce byly obnoveny v roce 1816 pod společným vedením Mathurina Crucyho a Philippa Bineta. Po Crucyho smrti v roce 1826 pokračovala stavba s přestávkami pod dohledem městského architekta Louise-Guye Richelota. Realizaci zajistily firmy pánů Boye a Bineta mladšího. Katedrála, kombinující klasicistní průčelí s neoklasicistním zbytkem stavby, byla dokončena v roce 1845. Slavnostní inauguraci nového chrámu provedl na Velikonoční neděli 7. dubna 1844 biskup Godefroy Brossay-Saint-Marc. V mezidobí (1803–1844), kdy byla hlavní katedrála v troskách nebo ve výstavbě, sloužil jako prokatedrála bývalý opatský kostel Saint-Melaine. Od července 2009 procházela katedrála rozsáhlou rekonstrukcí, která zahrnovala čištění interiérové výzdoby a opravu vitráží. Původně plánovaný termín dokončení v roce 2012 se posunul a k slavnostnímu znovuotevření došlo v listopadu 2014. Exteriér Západní průčelí Fasádu se dvěma klasicistními žulovými věžemi o výšce 48 metrů dělníci budovali postupně v průběhu 16. a 17. století. Věže jsou členěny do čtyř pater. Mezi lety 1640 a 1704 na stavbě pracovali architekti z takzvané lavallské školy. První patro vzniklo v letech 1541 až 1543. Druhé a třetí podlaží stavěl v letech 1640–1654 Tugal Caris, na nějž navázal Pierre Corbineau, který do roku 1678 dokončil čtvrté patro. Celou stavbu věží nakonec mezi lety 1679 a 1704 završil François Huguet. Ten věže vytáhl do jejich současné výšky a na štít v horní části fasády umístil heslo Ludvíka XIV. (Nec pluribus impar – Nad nikoho nevyvýšený). Kromě samotného štítu zdobí průčelí pět erbů vytesaných z opuky (řazeno odshora dolů a zprava doleva): rod Beaumanoirů, Charles d’Albert d’Ailly (1625–1698), třetí vévoda z Chaulnes a guvernér Bretaně, Jean-Baptiste de Beaumanoir de Lavardin, biskup z Rennes v letech 1676–1711, Henri de La Mothe-Houdancourt, biskup z Rennes v letech 1642–1662, vévoda Charles de La Porte (1602–1664). Aby architekti zdůraznili sílu a stabilitu nové stavby (v kontrastu s křehkostí té předchozí), osadili fasádu 44 žulovými sloupy. Štít nese znak krále Ludvíka XIV. Střecha Křížení transeptu završuje kupole s okulem, který do interiéru přivádí horní světlo. Interiér Hlavní loď Prostor hlavní lodi vymezuje 44 iónských sloupů. Původně šlo o nejstřídmější část celé stavby. Aby se tato strohost zmírnila, nechal ji biskup v 19. století upravit: sloupy i části zdí pokrylo štukování (směs mramorového prachu, hašeného vápna a křídy), díky čemuž se celý interiér výrazně prosvětlil. Naproti tomu valená klenba září bohatým zlacením. Je dílem Augusta Louise Jobbé-Duvala, který roku 1843 založil firmu specializovanou na dekorace, restaurování maleb a zlacení dřeva. (Byl mimochodem bratrancem Félixe Armanda Marie Jobbé-Duvala, autora stropů v jihozápadním křídle Bretaňského parlamentu). Klenbu zdobí znaky Bretaně a diecézí spadajících pod arcibiskupství v Rennes, což dodává prostoru na velkoleposti. Chór Podlahu chóru tvoří strohé žulové desky. Ty vytvářejí prudký kontrast s hlavním oltářem, který je zhotoven z mramoru pocházejícího přímo z římského Fora Romana – tento vzácný materiál daroval katedrále papež Pius IX. Konchu apsidy zdobí malba z roku 1871 od Alphonse Le Hénaffa, která zachycuje výjev, jak Kristus předává svatému Petrovi klíče od nebeského království. Chór obklopuje chórový ochoz (ambit), jehož stěny zdobí postavy bretaňských světců, rozdělené podle jejich domovských diecézí (Rennes, Dol-de-Bretagne, Saint-Malo, Saint-Brieuc, Tréguier, Saint-Pol-de-Léon, Quimper a Vannes). Autorem těchto maleb je rovněž Alphonse Le Hénaff. Transept Obě ramena příčné lodi (transeptu) ukrývají kaple s freskovou výzdobou. Jižní kaple Malby v jižní části jsou zasvěceny svaté Anně, patronce Bretaně. V interiéru se nachází také obraz Osvobození svatého Petra, který chrámu daroval král Karel X. Toto dílo malíře Henri-Josepha de Forestiera pochází z roku 1827 a zachycuje anděla vysvobozujícího svatého Petra z vězení. Severní kaple Severní kaple hostí cyklus fresek věnovaných Panně Marii, čímž se připojuje k silné tradici mariánského kultu, který je v Bretani hluboce zakořeněn. Kupole Nad křížením lodí byl realizován umělecký projekt výzdoby čtyř pandantivů, na kterém se shodlo biskupství v Rennes s regionálním ředitelstvím pro kulturní záležitosti (DRAC). Tento projekt sochaře Laurenta Esquerrého spočívá v instalaci čtyř soch o výšce tří metrů, které jsou umístěny právě v pandantivech pod kupolí. Podle faráře Heudrého jde o soubor terakotových plastik znázorňujících symbolické tetramorfy čtyř evangelistů doplněné o výjevy z evangelií: svatý Matouš (postava člověka), svatý Marek (lev), svatý Lukáš (býk), svatý Jan (orel). Hliněné sochy vznikaly od února 2018 v italském městečku Vietri sul Mare nedaleko Neapole. Nová klenotnice i čtyři nové sochy byly v katedrále slavnostně odhaleny 12. června 2019. Krypta Vstup do krypty se nachází uprostřed hlavní lodi katedrály pod masivní deskou, do níž jsou vytesána jména zde pochovaných biskupů. Krypta se otevírá výhradně při příležitosti pohřbů arcibiskupů či biskupů. Mezi jinými jsou zde uloženy ostatky těchto osobností: kardinál Alexis-Armand Charost (1930), arcibiskup René-Pierre Mignen (1939), kardinál Clément Roques (1964), arcibiskup François Saint-Macary (2007), arcibiskup Jacques Jullien (2012). Vybavení Oltářní nástavec (retábl) Katedrála uchovává vzácné umělecké dílo – vlámský retábl z 16. století vyrobený v Antverpách. Tento oltářní nástavec, zdobený 80 postavami, prošel v roce 1984 celkovou restaurací. Od roku 1901 je zapsán na seznamu historických památek. V červnu 2007 došlo v katedrále ke krádeži: pachatelé se nechali v budově zamknout, což jim poskytlo dostatek času k demontáži a zcizení tří částí predely tohoto vzácného díla. K události došlo v poslední kapli před vstupem do pravého transeptu. O sedm měsíců později se v Belgii podařilo nalézt pouze výjev svatby svaté Anny a svatého Jáchyma. Ten byl slavnostně navrácen arcibiskupovi z Rennes, monsignoru d’Ornellasovi, a osazen na své původní místo. Již dříve, v lednu 1975, byla z výjevu klanění pastýřů ukradena soška pastýřky. Obrazy a další díla Kaple Saint-Malo: Nachází se zde obraz svaté Markéty od Pierra Mignarda ze 17. století. Jde o kopii Raffaelova díla uloženého v pařížském Louvru. Obraz je od roku 1908 památkově chráněn. Kaple svatého Michaela: Je zde umístěna socha svaté Anny, která je kopií díla z 15. století. Varhany Hlavní varhany Historie současného nástroje se začala psát v roce 1874, kdy jej v romantickém duchu postavil varhanář Aristide Cavaillé-Coll. Varhany byly zasazeny do skříně navržené architektem Alphonsem Similem. Po dílčích úpravách, které v letech 1939–1940 provedl Victor Gonzalez, prošel nástroj v roce 1970 radikální přestavbou v dílně Haerpfer-Erman. Ta mu vtiskla neoklasicistní charakter a doplnila jej o pozitiv, pro který navrhl skříň Raymond Cornon, hlavní architekt historických památek. V současnosti jsou tyto varhany nejvýznamnějším nástrojem v celém departementu Ille-et-Vilaine. Technické parametry: Hrací stůl: Vestavěný (en fenêtre), vybavený 4 manuály (rozsah 56 tónů) a německým pedálem (30 tónů). Dispozice: 67 reálných rejstříků. Traktura: Elektrické ovládání rejstříků a mechanická tónová traktura. Chórové varhany Tento nástroj je umístěn v neoklasicistní dubové skříni v centrální části chórového ochozu, který obklopuje chór v samotném závěru katedrální apsidy. Varhanní skříň spočívá na vysokém soklu, částečně řešeném formou arkýře. Vlastní píšťaliště je zakryto dekorativními slepými píšťalami z malovaného a pozlaceného dřeva. Tyto ozdobné prvky jsou na bočních stěnách uspořádány po sedmi ve dvou polích lemovaných pilastry s korintskými hlavicemi. Na hlavní čelní stěně se nachází celkem 29 slepých píšťal – dvě pole po sedmi kusech svírají střední část s patnácti píšťalami. Dílo pochází z roku 1867 z dílny Merklin-Schütze a bylo téhož roku představeno v Paříži na Světové výstavě. Následně, 9. února 1869, prošel nástroj v dílně odbornou kolaudací, které se účastnil tehdejší dómský varhaník Eugène Henry a přední pařížští organisté: César Franck, Louis Lebel a Édouard Batiste. Přestože metropolitní kapitula nástroj objednala již v roce 1867, k jeho instalaci došlo až v průběhu roku 1869 a k oficiálnímu převzetí v katedrále 9. prosince téhož roku. Tyto varhany nahradily starší nástroj z manufaktury Daublaine-Callinet z roku 1843 (rozšířený stejným stavitelem v roce 1859), který byl prodán do kostela Notre-Dame de Pontorson. V roce 1881 provedl údržbu nástroje Jean-Baptiste Claus, bývalý dílovedoucí u Cavaillé-Colla, a v letech 1936–1937 jej mírně upravil Victor Gonzalez. Technické parametry: Hrací stůl: Samostatně stojící (otočený k oltáři) uprostřed apsidy; 2 manuály (56 tónů) a německý pedál (30 tónů). Dispozice: 20 reálných rejstříků. Traktura: Mechanické ovládání rejstříků. Pomocná zařízení: Pneumatický stroj pro každý z manuálů. Zvony Ve věžích metropolitní katedrály v Rennes je zavěšeno celkem pět zvonů. V severní věži se nachází největší z nich, bourdon pojmenovaný Godefroy. Tento zvon o ladění fis0 (Fa#2) odlil manstký zvonař Bollée a 13. října 1867 byl slavnostně posvěcen. Váží přibližně 7900 kg a jeho srdce o hmotnosti 240 kg bylo vyměněno 12. prosince 2011. Zbývající čtyři zvony jsou umístěny v jižní věži a nesou jména Marie, Pierre, Amand a Melaine. Jejich ladění a hmotnosti jsou následující: Marie: a0 (La2), 3 950 kg, Pierre: cis1 (Do#3), 1 467 kg, Amand: e1 (Mi3), 1 155 kg, Melaine: a1 (La3), 475 kg. Zvon Pierre je jediným pozůstatkem původního souboru tří zvonů z dílny Bollée z roku 1843 (původní Marie vážila 3052 kg a Amand 820 kg). Ostatní tři současné zvony odlila firma Paccard v Annecy 15. února 1934 a o dva měsíce později, 15. dubna, byly pokřtěny. Bourdon, pojmenovaný po prvním kardinálu-arcibiskupovi z Rennes, monsignoru Brossayi-Saint-Marcovi, je nejtěžším zvonem v Bretani určeným k plnému houpání. Jména ostatních zvonů odkazují na patrona katedrály (sv. Petr), patrona renneské arcidiecéze (sv. Melaine) a jeho biskupského předchůdce (sv. Amand). Literatura Georges Nitsch, La cathédrale, l'abbaye Saint-Melaine, l'église Saint-Germain de Rennes. Notes historiques, Rennes, Librairie Larcher, 1929, 93 s. Dans les hautes tours de la cathédrale, d'habiles spécialistes préparent les travaux de descente des cloches, L'Ouest-Éclair, Rennes, č. 13620,‎ 20. února 1934, s. 8 Les nouvelles cloches de la cathédrale, L'Ouest-Éclair, Rennes, č. 13669,‎ 10. dubna 1934, č. 6 A la Métropole : La bénédiction des nouvelles cloches, L'Ouest-Éclair, Rennes, č. 13675,‎ 16. dubna 1934, s. 4 Michel Gallet, Les architectes parisiens du XVIIIe siècle, Paris, Éditions Mengès, 1995 (ISBN 2856203701). A Rennes, le battant de la plus grosse cloche de Bretagne remplacé : Rennes, Ouest-France, Rennes,‎ 27. září 2013 Jean-Yves Andrieux, La cathédrale Saint-Pierre de Rennes : VIe-XXIe siècle. Un panthéon religieux pour la Bretagne, Presses Universitaires de Rennes, 2021, 480 s. (EAN 9782753517738) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre de Rennes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre de Rennes na Wikimedia Commons