Katedrála Saint-Samson (Dol-de-Bretagne)

Katedrála svatého Samsona v Dol-de-Bretagne je římskokatolická gotická konkatedrála. Nachází se v městě Dol-de-Bretagne ve francouzském departementu Ille-et-Vilaine. Katedrála je od 1840 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Je jednou ze sedmi katedrál na poutní cestě Tro Breiz. Od roku 555 byla sídlem diecéze Dol, jedné z devíti historických bretaňských diecézí. V roce 848 ji bretaňský panovník Nominoë nechal povýšit na arcibiskupství, kterým zůstala až do roku 1199. Nominoë pro zdejšího představitele bretaňské církve vyžádal u papeže pallium, čímž se bretaňští biskupové vymanili z pravomoci metropolity v Tours. Během Velké francouzské revoluce sloužila katedrála postupně jako Chrám Rozumu, konírna a sklad. Po obnovení náboženského života již Dol titul biskupského sídla nezískal; diecéze byla zrušena konkordátem z roku 1801 a její území si rozdělily diecéze v Rennes, Saint-Brieuc, Quimper a Évreux. Status arcibiskupství získala Bretaň zpět až za vlády Napoleona III., tehdy se však jeho sídlem stalo Rennes. Historie svatyně Zaniklé stavby V roce 548 přišel do Dolu svatý Samson z Dolu, mnich a biskup z velšského Cardiffu, a založil zde klášter. Krátce poté, v roce 555, nechal bretaňský král Judual klášter přeměnit na sídlo biskupství. Po korunovaci Nominoë, panovníka Bretonců, v roce 848 se město stalo náboženským centrem Bretaně. Původní kostel brzy nahradila předrománská katedrála, kterou však v roce 1014 pravděpodobně zničili Vikingové (předpokládá se, že v této době byla uzavřena krypta zmiňovaná k roku 990). V polovině 11. století sice papež Řehoř VII. vysvětil v Dol-de-Bretagne arcibiskupa, ale kvůli odporu francouzských králů i Seznam tourských biskupů a arcibiskupůarcibiskupa z Tours bylo toto arcibiskupství v roce 1199 zrušeno a bretaňské diecéze se vrátily pod jurisdikci Tours. Předchůdkyně dnešní katedrály byla vysvěcena v roce 1194. Tato románská stavba vznikla pravděpodobně za episkopátu biskupů Jana a Rolanda III., kteří se těšili ochraně papeže Alexandra III. i vlivu krále Jindřicha II. Plantageneta. Etapy výstavby současné katedrály V roce 1203 nechal anglický král Jan Bezzemek románskou katedrálu vypálit. Ze strachu o svou spásu však následně finančně přispěl na její obnovu, která začala v září téhož roku z iniciativy biskupa Jeana VII. de Lizaunet. Do roku 1231, kdy Jean de Lizaunet zemřel, byla dokončena chrámová loď. Jeho nástupce Clément de Vitré nechal vybudovat transept a chór s plochým závěrem. Rostoucí počet poutníků přicházejících k relikviím svatého Samsona si vyžádal přístavbu ochozu. Biskup Clément de Vitré povolal dělníky se zkušenostmi z jiných velkých staveb a zavedl nové architektonické techniky. Novostavba vyrostla na románských základech předchozí svatyně, ovšem v tzv. anglo-normanském gotickém stylu. Výstavba pokračovala po celé 13. století; poslední etapa – chór s ochozem a deseti postranními kaplemi – byla dokončena mezi lety 1265 a 1279. Katedrála již byla funkční, ačkoliv zatím postrádala své gotické věže. Velká jižní předsíň na konci jižního ramene transeptu byla přistavěna během 14. a 15. století. Souběžně s ní vznikla po jejích stranách kapitulní síň (na západě) a klenotnice (na východě). V rámci stejné stavební kampaně byla vybudována také rozměrná osová kaple v závěru chrámu. Restaurace v 21. století V letech 2021-2024 proběhla rekonstrukce katedrály. Celkové náklady na rekonstrukci, která zahrnovala opravu krovů, střechy, žulových balustrád a konzervaci vzácných vitráží ze 13. století, dosáhly přibližně 2,5 milionu eur. Konstrukce a rozměry Katedrála se vyznačuje harmonií proporcí a následujícími rozměry: Celková vnější délka: 93,50 m Délka hlavní lodi: 39,25 m Celková šířka lodi: 17,05 m Šířka hlavní lodi: 8,55 m Šířka bočních lodí (kolaterálů): cca 4,30 m Výška klenby v lodi: 20,20 m Křížení transeptu: 8,80 m × 8,35 m Délka ramen transeptu: 9,85 m (každé) Délka chóru: 27,55 m Šířka chóru: 8,65 m Výška klenby v chóru: 20,50 m Hloubka chóru včetně ochozu: 31,80 m Šířka chóru a bočních lodí: 18,35 m Celková šířka chóru včetně kaplí: 26,05 m Architektonické prvky v exteriéru Západní průčelí Západní průčelí katedrály svatého Samsona v Dol-de-Bretagne svou strohostí a nesourodostí jen málo napovídá o velkoleposti vnitřních prostor. Tato část stavby působí ve srovnání s relativně jednotnou a rozlehlou hlavní lodí, kterou návštěvník spatří po vstupu, poněkud neforemně a představuje nejslabší článek této jinak významné ukázky bretaňské gotiky. Existuje několik důvodů, proč může tato neelegantní a vcelku prostá fasáda zklamat návštěvníka zvyklého na harmonická průčelí klasických gotických katedrál. Západní trakt katedrály totiž slouží jako její hlavní průčelí až od 19. století; po celý středověk a raný novověk plnila tuto roli jižní strana budovy. Katedrála dříve zaujímala severozápadní roh biskupského města – její severní stěna lemovala hradby mezi věžemi sv. Samsona a Skřítků (tour aux lutins) a západní průčelí těsně přiléhalo k hradební zdi spojující druhou jmenovanou věž s biskupským hradem. Rozlehlé prostranství před západním vstupem je novodobé; hlavním vchodem pro věřící byl historicky vždy velký portál u jižního transeptu. Stavba západního traktu navíc probíhala bez jednotného plánu více než pět století (od 12. do 16. století). Výslednou podobu výrazně ovlivnilo dlouhé zachování původní severní románské věže, která byla odstraněna až v období renesance. Celkovou vyváženost kompozice nakonec narušilo i to, že severní věž zůstala z finančních důvodů nedokončena a původní velké centrální okno bylo nahrazeno prostým a nevýrazným klasicistním trojdílným oknem (tripletem). Střední část Přízemí střední části průčelí člení arkáda se čtyřmi vloženými sloupy završená třemi lomenými oblouky. V centrálním poli se nachází obdélníkový vchod s překladem z mohutných profilovaných klenáků. Boční pole zdobí dvě konzoly pro sochy z 16. století. Hlavice sloupů propojuje vlysem s rostlinným motivem, který nese tři hladké tympanony. Před tímto prostým průčelím původně pravděpodobně stála zdobená kamenná předsíň, v 17. století je pak doložen přístřešek s pultovou střechou kombinující kámen a dřevo. Ten zanikl buď při výstavbě severní věže, nebo byl odstraněn kolem roku 1700 během instalace velkých varhan. V patře jsou patrné pozůstatky původního velkého gotického okna s lomeným obloukem, které kdysi zdobila rozeta podobná těm v transeptu a závěru. V 18. století ji však nahradilo strohé trojdílné okno (triplet) s půlkruhovým zakončením a malým kruhovým oknem ve vrcholu, což celkovou kompozici pohledově zatížilo. Štít s obdélníkovým průduchem završuje socha biskupa. Celá tato sekce je vyzděna z žulových kvádrů a lemována nesouměrnými opěráky, přičemž ten severní byl původně součástí starší románské věže. Rozdílná barva i zrnitost kamene a odlišná velikost kvádrů v přízemí a v patře naznačují, že na stavbě pracovaly dvě různé kamenické huti a práce byly rozloženy do delšího časového období. Severní věž Severní věž je téměř bez oken a svým vzhledem připomíná spíše hradní donjon než kostelní věž. V raném novověku skutečně sloužila jako vězení pro nižší světské duchovní. Přestože v nynější podobě pochází převážně ze 16. století, dochovaly se v ní zbytky původní románské věže, která byla částečně přestavěna již během gotické výstavby ve 13. století (zejména východní stěna v přízemí a jižní stěna ve druhém a třetím patře). Stavba nové věže začala za episkopátu Mathurina de Plédran (1504–1521) poté, co se románská věž zřítila. Práce však zůstaly nedokončeny kvůli nedostatku financí, a to i přesto, že biskup získal od papeže Lva X. privilegium udělovat odpustky všem, kteří na stavbu přispějí. Věž má přízemí a čtyři patra, přičemž v posledním z nich jsou patrné pouze náběhy dvou sdružených oken. Severní stranu věže zpevňují dva šikmo postavené opěráky. Fasádu, kterou jen slabě osvětlují malá čtvercová a hrotitá okna, zdobí výjimečný dekor v podobě oslích hřbetů a větvoví, vytesaný ve stylu Lambrekýnu. Jižní věž Jižní věž, budovaná mezi 13. a 17. stoletím, dosahuje celkové výšky 52 metrů a člení se do čtyř podlaží včetně přízemí. Architektonický rozbor věže je komplikovaný, neboť vnější dekorativní úrovně neodpovídají výšce korunních zdí hlavní lodi, a už vůbec ne vnitřnímu členění pater. Každá ze čtyř stran věže vykazuje jinou míru zdobnosti a její vzhled navíc výrazně poznamenaly (a částečně znehodnotily) zpevňovací práce zahájené v roce 1676. První dvě podlaží však vznikla současně se střední částí západního průčelí a pocházejí ze 13. století. Přízemí je prosté, členěné pouze nesourodou skupinou opěráků. V prvním patře na západní straně se nacházejí dvě malá lomená okna zasazená do velkých hrotitých oblouků, zatímco na jižní straně jsou v polovině výšky umístěny dvě sdružené arkády oddělené opěrákem. Horní patro z 15. století má zdobenou pouze jižní stranu, kde jsou ve slepých lomených obloucích umístěna dvě hluboce špaletová okna. Poslední patro je nejjednotnější a nachází se v něm zvonice se třemi hlavními zvony, které byly posvěceny roku 1849: Samson, Anne a Magloire. Patro zdobí vysoká arkáda s oblouky ve tvaru stlačeného (košíkového) oblouku; dvě střední pole jsou otevřena okny s dělícími příčkami. Každou stranu doplňují tři jednoduché chrliče. Věž završuje pozdně gotická (plaménková) balustráda a valbová střecha. Tato část pochází ze 16. století, v roce 1663 však byla schodišťová věž v jihovýchodním nároží doplněna lucernou podle návrhu architekta Pierra Corbineaua. V ní jsou umístěny další tři zvony odbíjející čtvrthodiny. Jižní průčelí Jižní strana katedrály svatého Samsona v Dol-de-Bretagne se směrem od západu k východu skládá z jižní věže a šesti polí jižní boční lodi, která předstupují před hlavní loď. Druhé pole zakrývá malý portál a poslední dvě pole zakrývá budova kapituly. Dále následuje jižní rameno transeptu s velkým portálem, šest kaplí přiléhajících k pravé straně chóru (z nichž první sloužila jako bývalá klenotnice) a velká sakristie, která částečně zakrývá osovou kapli. Jižní strana lodi a přilehlé stavby „Malý portál“, nazývaný také „Biskupská brána“, má trojúhelníkový štít a otevírá se dvěma lomenými oblouky. Ty spočívají na sloupcích, z nichž prostřední má osmiúhelníkový půdorys a zdobí jej reliéfy srdcí (symbol biskupa Étienna Cœureta). Interiér portálu zdobí slepé lomené arkády, rozety a kamenné rostlinné motivy. Na klenbě se nachází znak biskupa Cœureta. Stavba pochází ze 13. století a v 15. století prošla úpravami. Velký portál a jižní transept „Velký portál“ vznikl ve 14. století. V 15. století nechal biskup Cœuret vybudovat křížovou žebrovou klenbu, v jejímž svorníku je umístěn jeho znak. Vstup do katedrály umožňují dvoje zdobené jetelové dveře s dřevěnými křídly ze 14. století. Cvikly na třech vnějších stranách portálu zdobí reliéfní výjevy z Nového zákona v podobě pravoúhlých polí připomínajících metopy. Archivolty západního průčelí portálu jsou navíc osazeny sochami. Architektura Závěr a severní průčelí Severní strana působí strohým a monumentálním dojmem. Boční kaple chóru jsou zakončeny cimbuřím se střílnami a v rohu transeptu je rovněž patrná střílna. Nad křížením lodí se tyčí nízká čtvercová věž s jehlancovou střechou. Byla postavena ve 14. století v duchu normanské gotiky. Interiér Hlavní a boční lodě Interiér tvoří 39,3 metru dlouhá a 17,1 metru široká loď se severní a jižní boční lodí. Je členěna do sedmi polí a tří pater: arkád, triforia a bazilikálních oken. Podobně jako v jiných románských a gotických katedrálách normanského typu je v úrovni paty horních oken veden ochoz. Výška hlavní lodi pod klenbou dosahuje 20,2 metru (v chóru 20,5 metru), zatímco ramena transeptu měří 9,9 metru. Pilíře tvoří hlavní dřík, pravděpodobně pozůstatek starší stavby, a čtyři přípory, které byly přidány pro zpevnění arkád. Svorníky křížových žebrových kleneb jsou zdobeny rostlinnými motivy. V jižní boční lodi se poslední dvě pole otevírají do kapitulní síně ze 14. století. Ta byla v roce 1966 zrestaurována a dnes slouží jako kaple svatého Magloira a Nejsvětější svátosti. Transept V severním transeptu se nachází hrobka biskupa Thomase Jamese. Jde o dílo bratří Justů a zároveň o první projev renesančního slohu v Bretani. Chór a ambity Rozlehlý chór s rovným závěrem je 27,6 metru dlouhý a 8,7 metru široký. Obklopuje jej obdélníkový ochoz (deambulatoř), do něhož se otevírá deset rovněž obdélníkových bočních kaplí. Tento půdorys, který je ve Francii zcela výjimečný, vykazuje silný anglický vliv. Pětilodní chór zakončuje plochá stěna. Pilíře nesoucí hlavní arkády tvoří jádro obklopené deseti příporami. Závěr se do ochozu otevírá dvěma lomenými oblouky, které rámuje půlkruhový odlehčovací oblouk. Středový pilíř tvoří čtyři sloupky a v nice nad ním je umístěna polychromovaná dřevěná socha Panny Marie ze 14. století. Kaple V severním ochozu se směrem k závěru nacházejí: Kaple Nejsvětějšího Srdce Páně Kaple svatého Jiljí a svatého Rocha Kaple svatého Gilduina a svatého Méena Kaple Panny Marie, tvořená posledními dvěma poli; dochovaly se v ní zbytky vitráží ze 14. století. V ose katedrály leží osová kaple (zasvěcená svatému Samsonovi), sousedící na jihu se sakristií. Pochází z první poloviny 14. století z doby episkopátu Jeana du Bosca (1312–1324) a slouží jako pohřebiště mnoha biskupů. V jižním ochozu směrem k lodi následují: Kaple svatého Josefa a svaté Terezie s vyřezávanou dřevěnou zpovědnicí. Kaple svatého Michala Kaple Panny Marie Bolestné (Notre-Dame-de-la-Pitié) Kaple Krucifixu se starou studnou (znovuotevřenou roku 2009), kterou podzemní chodba spojuje s druhou studnou vně katedrály. Obě jsou napájeny stejným pramenem. Kaple křtitelnice (bývalá klenotnice), v níž se nachází křtitelnice z 15. nebo 16. století. Sochařská výzdoba Klenby a hlavice východního ochozu zdobí jemné plastiky. Pozornost poutají zejména reliéfní konzoly nesoucí sloupy prvních pilířů na jižní straně chóru, kde se mísí rostlinné motivy s figurálními výjevy. Tato dekorativní střídmost v kontrastu s kvalitou provedení naznačuje záměrnou volbu stavitelů zdůraznit pouze konkrétní části architektury. Vitráže Katedrála v Dolu patří k několika málo církevním stavbám v Bretani, které si uchovaly vitráže ze 13. století. Spolu s fragmenty z následujících tří staletí tvoří na Armorském poloostrově výjimečný soubor, neboť většina tamních památkově chráněných skleněných výplní pochází až z novověku. V druhé polovině 19. století byl tento soubor doplněn o rozsáhlý cyklus novogotických děl, která se snažila o historicky věrné ztvárnění. Historické vitráže Hlavní okno v závěru Hlavní okno v chóru pochází z let 1280–1290 a představuje nejstarší monumentální vitráž v Bretani dochovanou na svém původním místě. První restaurování proběhlo již na počátku 16. století, další pak v roce 1870, kdy malíř skla Eugène-Stanislas Oudinot doplnil některé chybějící medailony. V roce 1942 bylo okno z obav před bombardováním demontováno a ukryto v obci Fougères-sur-Bièvre; zpět do Dolu se vrátilo až v roce 1951. Poslední celková rekonstrukce, která oknu vrátila původní lesk, proběhla v letech 1982–1986. Okno o rozměrech 9,5 m na výšku a 6,5 m na šířku je tvořeno osmi štíhlými poli (lancetami). Celá kompozice vrcholí v tympanonu rozetou s šestilistem. V celkem 48 medailonech vypráví tato vitráž v paprsčitém gotickém stylu životy svatých, jejichž ostatky katedrála uchovávala (např. opasek svaté Markéty, úlomky dubu z Mamre, ostatky svatého Samsona či zuby svaté Kateřiny). Ikonografie hlavního okna Výjevy v jednotlivých polích (lancetách) jsou řazeny zleva doprava a zdola nahoru: Život svaté Markéty Antiochijské Příběh Abraháma Výjevy z Kristova dětství Pašije (první část) Pašije (druhá část) Život svatého Samsona z Dolu Intronizace prvních šesti arcibiskupů z Dolu – zobrazeni jsou v doprovodu svých sufragánních biskupů (z Leónu, Tréguier, Quimperu, Vannes, Alethu a Saint-Brieuc). Odspodu nahoru jsou to svatí: Samson, Magloire, Budoc, Leucher, Thuriau a Genévé. Každý je vyobrazen s mitrou, svatozáří, v palliu a s arcibiskupským křížem. Život svaté Kateřiny Alexandrijské Tympanon (horní část okna) zobrazuje Poslední soud: V centrální rozetě je Kristus obklopen orodující Pannou Marií a pěti anděly nesoucími nástroje umučení (arma Christi). Po stranách v trojlistech troubí dva andělé na polnice. Pravý čtyřlístek znázorňuje Kristův sestup do pekel, levý pak zástup korunovaných vyvolených v doprovodu Panny Marie. V dolní části tympanonu vstávají mrtví z hrobů a vzhlížejí ke Kristu jako svrchovanému soudci. Horní okna chóru a transeptu Většina horních oken v chóru a transeptu je částečně vyplněna jednoduchými grisaillemi (šedými tónovanými skly) z roku 1290, které byly doplněny při restaurování v letech 1890–1891. V centrálních lancetách oken (č. 211 a 212) na východních stěnách severního a jižního ramene transeptu se dochovaly postavy čtyř biskupů v životní velikosti. Tato díla z let 1265–1270, restaurovaná v roce 1890 mistry Jacquierem a Küchelbeckerem, představují nejstarší dochované vitráže v katedrále. V 19. století byly doplněny o znaky biskupů Jeana de Lizaunet a Jeana Mahého (na severu) a Thibauta de Pouancé a Jeana du Bosc (na jihu). Tympanony oken v bočních kaplích Zlomky historických vitráží se dochovaly také v horních částech (tympanonech) oken v chórových kaplích: Kaple Panny Marie: Kristus v slávě (Majestas Domini) v doprovodu tetramorfu (symbolů čtyř evangelistů) ze 14. století. Kaple svatého Josefa: Kristus v slávě, tetramorf a andělé hrající na hudební nástroje (kolem roku 1420). Kaple Krucifixu: Výjev Posledního soudu z konce 13. století. V tympanonu posledního okna v severní boční lodi je navíc vyobrazen anděl nesoucí znak Bretaně (polovina 15. století). Vitráže z 19. století Díla vzniklá od druhé poloviny 19. století oslavují místní světce a dobovou zbožnost. Zároveň mají zdůraznit historický význam dolského biskupského stolce, na jehož tradici navázalo nově vzniklé arcibiskupství v Rennes. Osová kaple (Chapelle absidale) Tři okna z roku 1859 od nantského mistra Reného Échappého zobrazují deset prelátů dolského stolce. Donátorem byl arcibiskup Godefroy Brossay-Saint-Marc, jehož postava a znak s palliem jsou na oknech rovněž vyobrazeny. Program měl symbolicky propojit starobylé dolské biskupství s novým arcibiskupstvím v Rennes (zřízeným roku 1859). Postavy stojí na kartuších, které popisují klíčové události jejich působení: Levé okno (č. 1): Zobrazuje svatého Gilduina odmítajícího biskupský stolec, svatého Leuchera hasícího požár katedrály a svatého Thuriaua odpouštějícího Rivallonovi plenění kláštera. Prostřední okno (č. 0): Zobrazuje donátora Mgr. Brossay-Saint-Marca představovaného svatému Samsonovi, dále svatého Samsona budujícího katedrálu a hraběte z Jersey darujícího území svatému Magloirovi pro založení kláštera. V horním registru jsou svatí Budoc, Magloire, Samson a Génevé. Pravé okno (č. 2): Zobrazuje biskupa Mgr. Revola žehnajícího moři, bratry Thoreaulovy konající dobro a Mgr. de Hercého, který byl popraven zastřelením ve Vannes. Transept Jižní transept: Hlavní okno z roku 1884 (dílna Jacquier a Küchelbecker) líčí v osmi polích život svatého Magloira, nástupce svatého Samsona. Výjevy zahrnují jeho odchod do ústraní, jmenování nástupcem, kázání u Mont-Dol, rezignaci ve prospěch svatého Budoca, uzdravení šlechtice Loïescona a založení kláštera na ostrově Sark. V tympanonu je zobrazeno přijímání svatého Magloira mezi anděly. Severní transept: Okno z roku 1887 od stejné dílny je zasvěceno svaté Anně. První řada výjevů zachycuje její sňatek s Jáchymem a zvěstování narození Panny Marie. Druhá řada zobrazuje narození, výchovu a zasvěcení Panny Marie v chrámu a smrt svaté Anny. Tympanon znázorňuje zjevení svaté Anny Yvesu Nicolazicovi a bretaňskou pouť do Sainte-Anne-d'Auray. Kapli Panny Marie zdobí dvě historizující vitráže od Édouarda Didrona, zatímco v okulech (kruhových oknech) bočních lodí jsou vyobrazeny znaky nejvýznamnějších prelátů v dějinách dolské diecéze. Tuto oslavu místní církevní historie doplňují erbovní znamení kardinálů a arcibiskupů z Rennes – kardinála Brossay-Saint-Marca (v okulu západního průčelí) a kardinála Place (v kapli Panny Marie). Mobiliář Kanovnický prostor Chórové lavice a biskupský stolec Po obou stranách chóru je ve dvou řadách rozmístěno 77 chórových lavic (stally) ze 14. století. Tento dubový soubor je památkově chráněn a představuje nejstarší a nejvýznamnější celek svého druhu v Bretani. Lavice postrádají vysoká opěradla a baldachýny; řezbářská dekorace se soustředí na opěrky rukou a miserikordie (sklopná sedátka), které zdobí motivy arkád a rostlinných rozvilin. V 16. století byl k souboru doplněn biskupský stolec (kathedra), zhotovený pro Françoise de Laval, jehož nese znak. V současnosti je stolec završen vyřezávanou a pozlacenou berlou. Ta v minulosti sloužila k zavěšení pixidy (nádoby na hostie) nad hlavním oltářem z 18. století. Hlavní oltáře V průběhu staletí se v katedrále vystřídalo několik hlavních oltářů: Středověký oltář (1410): Biskup Étienne Cœuret nechal zhotovit oltář pod záštitou (ciborium), který nesly kovové sloupy se sochami andělů. V jeho blízkosti byla umístěna velká schrána (relikviář) s ostatky svatého Samsona. Barokní oltář (1744): Původní oltář nahradilo dílo mramorářů z Lavalu s tabernákulem „římského typu“. Z této instalace se dodnes dochovala pouze dřevěná berla, dnes umístěná nad biskupským stolcem. Novogotický oltář (1877): Oltář z bílého mramoru a onyxu, zdobený zlaceným bronzem a smalty, navrhl kanovník Brune. Po druhém vatikánském koncilu přestal být používán. Kvůli vážným statickým poruchám byl v roce 2020 kompletně demontován a uložen v depozitáři, kde čeká na restaurování. Moderní oltář (1980): Současný oltář a ambon v křížení lodí jsou dílem Clauda Gruera. Jde o unikátní plastiku z pálené hlíny modelovanou přímo bez použití forem. Na čelní straně (směrem k věřícím) zobrazuje Poslední večeři, na zadní straně Oplakávání Krista. Boční strany zdobí výjevy svatého Samsona plavícího se přes kanál La Manche a svatého Magloira usmiřujícího anglické vojáky. Hrobky Většina biskupských hrobek byla zničena během Velké francouzské revoluce. Dochoval se pouze (částečně poškozený) náhrobek biskupa Thomase Jamese (v úřadu 1482–1504), který se nachází v severním transeptu. Je dílem florentských sochařů bratrů Justů (Antoine a Jean Juste) a představuje nejstarší renesanční památku v Bretani. Náhrobek zdobí pilastry s jemnými reliéfy svícnů, dětí, gryfů a satyrů. Na bocích jsou medailony s portréty biskupových synovců. Mezi další významné osobnosti pohřbené v katedrále patří: Charles d'Espinay († 1591) – biskup z Dolu a opat několika bretaňských klášterů. Varhany První zmínky o varhanách v katedrále pocházejí z roku 1575, současný nástroj je však výsledkem prací od 17. do 21. století. Varhanní skříň: Pochází z roku 1651 a je dílem sochaře Pierra Lourdela ze Saint-Malo. Jde o jednu ze tří dochovaných skříní z období Ancien Régime v departementu Ille-et-Vilaine a jedinou, která zůstala na svém původním místě. Nástroj: V roce 1877 postavil Louis Debierre nové varhany v symfonickém stylu. Ty byly v roce 1978 rozšířeny firmou Beuchet-Debierre v neoklasicistním duchu pod dohledem skladatele a varhaníka Jeana Langlaise. Současnost: Po rozšíření v roce 2022 má nástroj 46 rejstříků, tři manuály a pedál. Traktura je mechanická s Barkerovou pákou (pro hlavní stroj) a elektrická pro rejstříky. Varhany jsou každoročně využívány během letního festivalu La Clé des Orgues. V červenci 2022 nástroj po posledním rozšíření slavnostně inauguroval Thierry Escaich. Chórové varhany Kromě hlavního nástroje disponuje katedrála také menšími chórovými varhanami. V roce 1895 nahradily starší nástroj (polyfon Debierre) a patří k prvním varhanám s elektrickou trakturou z dílny Louise Debierra. Nástroj je umístěn v novogotické skříni v jedné z jižních arkád chóru. I přes svou malou velikost (6 rejstříků, jeden manuál a pedál) překvapují tyto varhany posluchače i hudebníky svou výraznou zvukovou přítomností v rozlehlém prostoru katedrály. Traktura nástroje je elektropneumatická. Další památky V interiéru kostela se nachází několik významných uměleckých a liturgických předmětů: Zpovědnice – barokní dílo ze 17. století se čtyřmi vyřezávanými dřevěnými panely, umístěné v kapli svaté Terezie (památkově chráněno). Relikviáře svatého Samsona a svatého Magloira – pár vyřezávaných a pozlacených schránek z holandského dubu. V letech 1746–1747 je vytvořil rouenský sochař Jean Le François; jsou umístěny po stranách vstupu do osové kaple (památkově chráněno od roku 1912). Orel (čtecí pult) – figurální pulpit v podobě orla, zapsaný na doplňkový seznam historických památek. Madona s dítětem – dřevěná socha ze 14. století (památkově chráněno od roku 1930). Panna Maria v žlutém rouchu drží na levé ruce Ježíška v červeném oděvu. Plastika je umístěna pod hlavním chórovým oknem a pravděpodobně pochází z původního kostela Panny Marie, zbořeného na počátku 19. století. Panna Maria s dítětem – socha ze 17. století zobrazující matku s nahým dítětem (zapsáno na doplňkový seznam památek). Kristus Trpitel – chráněná plastika pocházející ze 16. století. Kazatelna – novogotické dílo z roku 1898. Kredenc – malý postranní oltářní stolek. Křtitelnice a kropenky – vstupní nádoby na svěcenou vodu (kropenky) pocházejí z 15. či 16. století, stejně jako mísa křtitelnice. Mramorová kropenka – z červeného mramoru nacházející se v jižním transeptu, datovaný do 16. století. Zaniklý mobiliář Z původního vybavení katedrály, které se do současnosti nedochovalo, stojí za zmínku: Náhrobky biskupů – soubor sepulkrálních památek v interiéru. Původní kazatelna – její ozdobná postava Slávy (Renommée), která původně korunovala stříšku (zvukovou desku) kazatelny, byla v roce 1899 umístěna na vrchol velkých varhan. Lettner (letner) – chórová přepážka, která původně oddělovala loď od chóru (odstraněna roku 1792). Velký lustr – dominanta prostoru nad křížením lodí. Klenotnice Klenotnice (salle du trésor) se nachází v severní věži katedrály v Dol-de-Bretagne, která zůstala nedostavěna. Tato expozice je přístupná veřejnosti a uchovává četné liturgické předměty spojené s historií dolského biskupství. Klenotnice byla slavnostně otevřena 12. června 2021. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Samson de Dol-de-Bretagnen na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Samson de Dol-de-Bretagne na Wikimedia Commons