Bazilika Saint-Sauveur (Rennes)

Bazilika Saint-Sauveur v Rennes (česky bazilika Nejsvětějšího Spasitele), známá také pod názvem Panna Maria Zázračná a Dobrotivá (Notre-Dame des Miracles et Vertus), je bazilika minor římskokatolické církve. Nachází se v samém srdci historického jádra bretaňského města Rennes v departementu Ille-et-Vilaine. Počátky původního kostela zasvěceného Nejsvětějšímu Spasiteli sahají ještě před 12. století. Budova byla několikrát rozšiřována a na počátku 18. století zcela přestavěna. Téměř tři sta let sloužila jako farní kostel, a to až do druhé světové války; farní správa zde byla obnovena v roce 2002. V důsledku několika událostí ze 14. a 18. století, které byly označeny za zázračné, se zde silně rozvinul mariánský kult, což v roce 1916 vedlo k povýšení kostela na baziliku. Stavba v klasicistním stylu vyniká především svým interiérovým vybavením: baldachýnem nad hlavním oltářem, kovanou kazatelnou, varhanami a četnými děkovnými dary (ex-voto), které zde zanechali věřící. Bazilika stojí v severozápadní části centra Rennes, v památkově chráněné zóně. Nachází se na náměstí Place Saint-Sauveur a tvoří zakončení průhledu, který začíná ve spodní části náměstí Place du Parlement-de-Bretagne a pokračuje ulicemi Rue de Brilhac, Rue de l'Hermine a Rue du Guesclin. Z exteriéru jsou viditelné pouze východní a jižní fasáda; ostatní strany jsou obklopeny městskou zástavbou, včetně fary na západní straně v ulici Rue Saint-Sauveur č. 2. Hlavní východní průčelí se obrací do náměstí, zatímco jižní fasáda směřuje do ulice a k zahradám paláce Hôtel de Blossac. Historie Chronologie a původ Současná podoba kostela pochází z počátku 18. století. Nahradila dřívější kapli, jejíž počátky jsou úzce spjaty se samotným založením města. Podle hypotézy historika Louise Papeho stála tato kaple na křižovatce hlavních římských ulic (cardo a decumanus), tedy přesně v místech, kde se na fóru galorománského města Condate tyčila bazilika s chrámem zasvěceným bohu Martu Mullovi. První písemné zmínky o kapli svatého Spasitele (Saint-Sauveur) v Rennes pocházejí ze 12. století. V té době spadala pod farnost Všech svatých (Toussaints). V lednu 1230 ji renneská kapitula darovala abatyši Mathée de Corcop z opatství svatého Jiří V následujících staletích se kostel rozrůstal společně s městem; byl postupně rozšiřován, opravován a vybavován novým mobiliářem – přibyla střešní lucerna, nové oltáře, vítězný oblouk s krucifixem a sochami svatých či opěrné pilíře pro přístavbu. Od zázraku v roce 1357 zde nabyl na významu zejména kult Panny Marie. S nárůstem počtu obyvatel vyvstala potřeba osamostatnit farnost od mateřské farnosti Všech svatých. Na žádost věřících z roku 1632 povýšil renneský biskup Charles-François de La Vieuville v roce 1667 Saint-Sauveur na farní kostel. Toto rozhodnutí potvrdil Bretaňský parlament 7. října téhož roku, a to i přes odpor rektora od Všech svatých. Roku 1670 zde byla z iniciativy svatého Jana Euda založena bratrstva k uctění Panny Marie Zázračné a Nejsvětějšího Srdce Mariina. Rekonstrukce Dne 7. března 1682 se zřítil západní štít budovy, čímž se kostel stal nepoužitelným pro bohoslužby. Nejsvětější svátost byla na několik měsíců přenesena do kaple Saint-James, než se provoz v částečně pobořeném chrámu podařilo obnovit. Farní rada usilovala o celkovou rekonstrukci, ale trvalo dlouhých devatenáct let, než se podařilo shromáždit finance a vykoupit sousední pozemky. Rozhodnutí o zahájení stavby padlo 12. července 1701. Základní kámen položil o dva roky později, 24. července 1703, bretaňský intendant Louis Béchameil de Nointel. V roce 1710 byla dokonce uspořádána královská loterie s cílem vybrat 36 000 liver na pokračování prací. Plány vypracoval architekt François Huguet, který se podílel i na dostavbě věží nedaleké katedrály svatého Petra. Na přání farníků nebyly bohoslužby během stavby přerušeny. Architekt se rozhodl pro opačnou orientaci nového kostela (východ–západ), což umožnilo otevřít průčelí směrem do náměstí Place du grand bout de la Cohue. Práce začaly u kněžiště; jakmile bylo hotové, byla do něj přenesena Nejsvětější svátost a starý kostel byl definitivně stržen. Z původní stavby se dochovala pouze žulová hlavice sloupu se stojící postavou ze 12. století, která je dnes uložena v Musée de Bretagne. Nový kostel byl vysvěcen 5. srpna 1719, ačkoliv v té době bylo dokončeno pouze kněžiště a křížení. Velký požár Rennes v roce 1720 sice zničil vnitřní vybavení a rozestavěná střecha se zřítila, ale stavbu to nezastavilo. Hrubá stavba byla hotova v roce 1728. Po smrti Françoise Hugueta v roce 1730 se na dokončení podílelo několik dalších architektů. François Forestier de Villeneuve výrazně upravil plány fasády, aby lépe zapadla do nově vznikající urbanistické koncepce města po požáru. Z úsporných důvodů je však výsledná podoba méně zdobná, než Huguet původně zamýšlel. Věžní kopuli a zvonici navrhli Antoine Forestier a Daniel Chocat de Grandmaison kolem roku 1741. Celá stavba byla symbolicky završena vysvěcením hlavního oltáře v roce 1768. Období revoluce Velká francouzská revoluce přerušila práce na obnově katedrály svatého Petra, která byla zničena v roce 1768. Ústavní biskup Claude Le Coz proto přenesl biskupský stolec právě do kostela Saint-Sauveur. S nástupem jakobínského teroru a příjezdem Jeana-Baptista Carriera do Rennes 1. září 1793 však veřejné bohoslužby ustaly a biskup Le Coz skončil ve vězení. Z kostela se stal nejprve Chrám Rozumu a v roce 1794 Chrám Nejvyšší bytosti. Během tohoto období byla zničena i uctívaná zázračná socha Panny Marie. Prostory budovy sloužily k veřejným shromážděním; mimo jiné zde bylo po skončení teroru oznámeno potvrzení Jeana Leperdita ve funkci starosty města. Ačkoliv Národní konvent v roce 1795 opět povolil katolické bohoslužby, občanská petice za vrácení kostela církvi byla zpočátku neúspěšná. Propuštěnému biskupovi Le Cozovi se nakonec podařilo pronajmout prostory od úřadů 27. března 1795. Oficiálně byl kostel Saint-Sauveur vrácen k náboženským účelům až 30. září 1802 prefektem departementu Ille-et-Vilaine. Novodobé dějiny V průběhu 19. století byl interiér postupně obohacen o nový hlavní oltář (1827–1829), velikonoční svícen (1846), křížovou cestu (kolem riku 1860) a chórové varhany (1894). Od roku 1842 probíhala pod vedením architekta Lerouxe první rozsáhlá renovace zaměřená na osvěžení interiéru a dokončovací práce. Po stranách kněžiště přibyly sochy svatého Petra a Pavla od Jeana-Baptista Barrého a byly obnoveny oltáře Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, svatého Ludvíka a svaté Anny. Druhou etapu obnovy vedl od roku 1870 opat Marie-Joseph Brune, který se soustředil na oltáře v transeptu. V roce 1875 nechal v severní boční lodi vybudovat oltář zasvěcený Panně Marii Zázračné. Následovala instalace tří zvonů do věže (1876) a nahrazení původní cihlové dlažby keramickou (1886). Zajímavostí je, že v letech 1832 až 1855 sloužila věž kostela jako stanice Chappeova optického telegrafu (šlo o stanici č. 4 v Rennes na lince Avranches–Nantes). V souvislosti s obnovením kultu Panny Marie Zázračné byl kostel 12. října 1912 vysvěcen papežem Piem X. a 27. dubna 1916 jej papež Benedikt XV. povýšil na baziliku minor. Během okupace Rennes za druhé světové války sloužil objekt katolickým věřícím z řad okupačních vojsk. Od 2. března 1942 je bazilika zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Zázraky S kostelem jsou spojeny čtyři příběhy o zázracích připisovaných Panně Marii, které jsou předmětem zvláštní úcty. Podle Bernarda Heudrého, který byl v roce 2013 děkanem farnosti, má tato zbožnost i svá úskalí: „Je to trochu ošidné, protože lidé se jdou nejprve modlit k Panně Marii a Kristus přichází na řadu až po ní. Hraničí to s pověrami. [...] V neklidných dobách nebo před zkouškovým obdobím zaznamenáváme výrazný nárůst proseb o uzdravení či úspěch. Je to pochopitelné. Když člověk prochází těžkou zkouškou nebo potřebuje pomoc, obrací se k nebi.“ Zdi v blízkosti kaple zasvěcené Panně Marii jsou pokryty rytými mramorovými deskami – tzv. ex-voty. V současné době se již vyvěšování nových tabulek nepovoluje, věřící však u sochy nadále nechávají květiny a písemná přání. Odhalení anglické miny při obléhání roku 1357 Během války o bretaňské dědictví, kdy bylo Rennes obléháno anglickými vojsky, se město obávalo pokusu o invazi podzemní cestou. Podle lidové tradice se v noci 8. února 1357 samy od sebe rozezněly kostelní zvony a spontánně se rozžaly svíce. Obránci města poté údajně spatřili sochu Panny Marie, jak ukazuje na jednu z dlaždic. Když na tomto místě začali kopat, objevili chodbu (minu) vyhloubenou anglickými vojáky a útok odrazili. Historické popisy této události se liší v detailech i datování. Podle některých historiků šlo o obléhání v letech 1356–1357 a objev chodby je připisován lsti velitele města, Guillaume de Penhoëta, který nechal na strategická místa rozmístit pánve s vodou či měděné koule, aby pomocí vibrací lokalizoval podkop. Jediný soudobý záznam (před rokem 1387) představuje píseň o Bertrandu du Guesclinovi od truvéra Cuveliera, ta však zmiňuje pouze Penhoëtovu lest a o zázraku mlčí. Zázrak se objevuje až v kronice Alaina Boucharta z roku 1532, kde je datován do roku 1343. Oficiálně byl uznán renneským biskupem Pierrem Cornulierem v roce 1634. V kostele se údajně až do 15. století nacházela studna a kámen označující její místo byl patrný až do renovace dlažby v roce 1886. Objev podzemní chodby při zemních pracích v okolní čtvrti v roce 1902 by mohl hypotézu o plánované podzemní invazi potvrzovat. Požár roku 1720 Během velkého požáru v roce 1720 zůstala socha Panny Marie nepoškozená, ačkoliv se zřítila střecha kostela a část vybavení byla zničena. Místní obyvatelé připisovali zastavení šíření ohně právě jejímu zásahu. Zejména lidé ze čtvrti Lices, kterou plameny ušetřily, nechali jako poděkování namalovat votivní obraz. Originální akvarel od Jean-Françoise Hugueta (syna architekta) z roku 1721 je uložen v bazilice Notre-Dame-de-Bonne-Nouvelle. Jeho zvětšená kopie, kterou ve stejném roce vytvořil malíř Leroy, visí od roku 1841 v jižní boční lodi baziliky svatého Spasitele. Rám obrazu nese nápis: „Slib učiněný Panně Marii Dobré zvěsti obyvateli čtvrti Lices a ulic St. Louis, St. Michel a náměstí Ste. Anne, které byly uchráněny před požárem trvajícím od 22. do 30. prosince.“ Uzdravení Marie Richelot (18. února 1742) Dochovaný anonymní protokol popisuje okamžité uzdravení Marie Richelot během mše sloužené 18. února 1742. Mladá žena trpěla bolestmi levého kolene již od září 1738. Jako projev díků byl v kostele umístěn její portrét, který se dochoval do současnosti. Uzdravení Magdeleine Morice (1761) Farní registry zaznamenávají také případ Magdeleine Morice, která trpěla snětí (gangrénou) pravé nohy. K jejímu náhlému uzdravení mělo dojít během mše na Velikonoční středu roku 1761. Ačkoliv se v archivech v Porcaro dochoval protokol sepsaný na žádost samotné nemocné, církevní vyšetřování (kanonický proces) v tomto případě neproběhlo. Status a správa Roku 1667 se kostel svatého Spasitele, do té doby spadající pod farnost Všech svatých, stal samostatnou farností. Počet farností v Rennes se tím zvýšil na deset. Hranice nové farnosti tvořila na severu brána Saint-Michel (dnešní náměstí Rallier-du-Baty), na jihu řeka Vilaine, na východě ulice Tristin (přibližně v trase dnešní ulice de l'Horloge) a na západě zadní trakt katedrály. Tato oblast o rozloze čtyř hektarů zahrnovala polovinu území vymezeného původním městským opevněním a byla zcela zastavěna. V roce 1713 vykonal v okrsku biskupskou vizitaci Christophe-Louis Turpin de Crissé de Sanzay. V té době zde působilo 22 kněží, do roku 1789 se jejich počet snížil na 13. Příjmy farnosti (mimo milodary) činily v roce 1790 celkem 1383 livrů (při nákladech 825 livrů na správu fary) a 1781 livrů pro kostelní záduší (při nákladech 724 livrů). Roku 1939 bylo sídlo farnosti přeneseno do katedrály svatého Petra a kostel svatého Spasitele si ponechal pouze status baziliky. K obnovení farní funkce došlo v rámci reorganizace farností renneské arcidiecéze v roce 2002, kdy byl kostel začleněn do správy společně s katedrálou a kostelem svatého Štěpána. Heraldika Jakožto bazilika minor má chrám svatého Spasitele (Saint-Sauveur) právo užívat vlastní znak. Ten je vyobrazen například na dřevěném reliéfu nad hlavním portálem nebo na jedné z vitráží. Popis znaku Znak baziliky tvoří čtvrcený štít; v prvním červeném poli stříbrný latinský kříž, ve druhém modrém stříbrný zvon, ve třetím modrém dvě stříbrné svíce a ve čtvrtém červeném stříbrná trnová koruna se třemi hřeby. Architektura Exteriér Vnější styl budovy v menším měřítku připomíná římský kostel Il Gesù nebo pařížskou baziliku Notre-Dame-des-Victoires. Kostel skromných rozměrů (43 m × 26 m) má půdorys latinského kříže s trojlodím o třech klenebních polích, polygonálním závěrem a jen mírně vystupujícím transeptem. Původní projekt počítal s výrazným portálem s dvojitými sloupy, avšak požár v roce 1720 vedl k úpravě plánů. Výsledné průčelí s mělkými sdruženými pilastry je střídmější. Vstup s rovným překladem zakončuje stlačený oblouk, v jehož tympanonu je uveden název kostela „Christo Salvatori“ (Kristua Spasitel). Nad ním se nachází deska se znakem a heslem „Ad Jesum per Mariam“ (K Ježíši skrze Marii). Po stranách jsou umístěny dvě prázdné polokruhové niky lemované pilastry. Druhé patro průčelí, oddělené hladkým vlysem a římsou, tvoří velké půlkruhové okno mezi dvěma páry pilastrů a bočními volutovými křídly (ailerony). Průčelí v toskánském řádu vrcholí trojúhelníkovým frontonem s křížem. Tato italská fasáda s patrovým uspořádáním je pro 18. století typická a najdeme ji i u dalších soudobých staveb (např. v kostele Val-de-Grâce či Kostele svatého Tomáše Akvinského v Paříži). V samotném Rennes měly podobné průčelí již dříve kostel navštívení (1662) a kostel svatého Štěpána (1700). K severní straně průčelí přiléhá věž. Její přízemí a první patro mají čtvercový půdorys, zatímco druhé patro má zkosené rohy. Věž je zakončena polygonální kupolí s lucernou a křížem. Boční fasády prosvětlují dvě řady půlkruhových oken. Nad bočními loděmi se zvedají konkávní opěrné pilíře zakončené fialami, které oddělují okna hlavní lodi. Střecha hlavní lodi je sedlová s vysokým sklonem a zalomením v okapu. Nad apsidou a rameny transeptu je zakončena valbami. Boční lodě kryje pultová střecha s mírnějším sklonem. Celá stavba je pokryta břidlicí. Nad křížením transeptu je umístěna věž-lucerna (sanktusník). Celý objekt lemuje korunní římsa s modiliony. Interiér Dispozice Bazilika je koncipována jako trojlodní s úzkým transeptem, krátkým chórem a polygonálním závěrem. Stavba postrádá ochoz i radiální kaple. Hlavní loď tvoří tři klenební pole, zatímco chór pouze jedno. První dvě pole severní boční lodi jsou o něco hlubší; v prvním je umístěna křtitelnice, ve druhém zpovědnice. Druhé pole jižní boční lodi bylo na počátku 20. století rozšířeno o kapli Panny Marie Zázračné (Notre-Dame des Miracles). Boční lodě se do hlavní lodi a transeptu otevírají půlkruhovými arkádami nesenými hranolovými pilíři. Každou stranu pilířů zdobí dórský pilastr. Jižní boční loď je osvětlena okny v každém poli, zatímco severní má pouze dvě, neboť k prvnímu poli přiléhá věž. V chóru se nachází okno pouze na jižní straně; severní slepá stěna je pojednána malbou trompe-l'oeil (iluzivní malbou). Architektonické detaily Podél lodi, transeptu a chóru probíhá vlys s triglyfy a kapkami (guttae), završený zubořezovou (dentikulovou) římsou. Bezprostředně nad ní jsou umístěna velká okna sdružená po dvojicích: jedno v každém poli hlavní lodi a chóru a po jednom na východní i západní straně ramen transeptu. Klenby, včetně těch v bočních lodích, jsou křížové bezžeberné, oddělené v každém poli pasovými oblouky (arcs-doubleaux). Nad křížením transeptu se nachází kruhový okulus. Dobové vnímání interiéru zachytil cestopisec Régis Jean François Vaysse de Villiers ve svém díle z roku 1822: O několik desetiletí později popsal interiér historik Adolphe Orain: Mobiliář Hlavní oltář, kazatelna a křtitelnice Dominantou interiéru je hlavní oltář s monumentálním baldachýnem, vytvořeným v roce 1768 podle návrhu Albérica Graapensbergera. Čtyři korintské sloupy z mramoru těženého v Saint-Berthevin nesou dřevěnou konkávní římsu, jejíž dekor imituje mramorování sloupů. Na římse spočívají čtyři pozlacené voluty nesoucí baldachýnové nebesa (dais). Centrální prostor na úrovni římsy vyplňuje pozlacená trinitární glorie z papírmaše. V závěru absidy je umístěno plátno se scénou Proměnění Páně. Autorem díla z roku 1824 je malíř Jean-Bruno Gassies; obraz byl namalován na zakázku tak, aby navzdory vzdálenosti od chóru tvořil s baldachýnem jednotný perspektivní celek. Samotný hlavní oltář je mladší než baldachýn; v roce 1829 jej zhotovil mramorář François Depincé. Albéric Graapensberger je rovněž autorem výzdoby kazatelny přiléhající k jihozápadnímu pilíři chóru. Tato kazatelna z malovaného a pozlaceného tepaného železa pochází z roku 1781 a je dílem kováře Jeana Guiberta. Bohatě zdobené řečniště nese četné ornamenty: medailony s palmami a stuhami, listové a ovocné festony, voluty a vavřínové girlandy. Stříška kazatelny je zakončena kanelovanou kupolí, spodní část tvoří akantové listy. Ve stejném období a stylu zhotovil Jean Guibert také mříž u křtitelnice. Moderní úpravy Od Vánoc 1975 je v křížení lodí umístěn obětní stůl (oltář „tváří k lidu“), oddělený od původního chóru. Koncem roku 2011 nahradil provizorní mobilní oltář nový liturgický mobiliář z mramoru a nerezové oceli. Na každé straně nese monogramy: „JHS“ směrem k lodi (odkaz na zasvěcení baziliky), chalkogram s písmeny α a ω směrem k chóru, „MA“ k oltáři Panny Marie Vítězné a „JPH“ k oltáři svatého Josefa. V desce oltáře jsou uloženy ostatky svatého Melania. Soupravu doplňuje nový ambon. Autory realizace jsou umělecké kovářství Crézé, mramorářství Joubaud a šperkař Christophe Évellin (relikviář). Oltář a ambon posvětil arcibiskup Pierre d'Ornellas 17. prosince 2011. Socha Panny Marie Zázračné a Ctnostné Socha Panny Marie Zázračné a Ctnostné (Notre-Dame des Miracles et des Vertus), často nazývaná zkráceně Panna Maria Zázračná, představuje Pannu Marii s dítětem. Je zmiňována již ve 14. století v souvislosti se zázrakem, k němuž mělo dojít během obléhání města. Jde o polychromovanou dřevořezbu, která byla v roce 1445 nově přemalována a roku 1522 prošla restaurací rukou. V roce 1658 ji otec Fautrel popsal následovně: Požár v roce 1720 částečně zničil tehdy rozestavěný kostel, socha však zůstala ušetřena. Poté byla uchovávána v kapli augustiniánů (dnešní divadlo Vieux Saint-Étienne), odkud se do chrámu svatého Spasitele vrátila v roce 1731. Během Velké francouzské revoluce, kdy kostel sloužil revolučnímu kultu, byl původní objekt zničen. K nahrazení sochy došlo až v únoru 1876 z iniciativy a na náklady abbé Lelièvra. Nové dílo v novorománském slohu vytvořil z dřeva a kamene rennesský sochař . Polychromii (barevnou výzdobu) provedl malíř Auguste Louis Jobbé-Duval. Socha byla umístěna na nový novorománský mramorový oltář z dílny kameníka Folliota. Naproti ní se nachází vitráž od Luciena-Léopolda Lobina zobrazující výjev onoho zázraku. Dne 25. března 1908 dosáhl rennesský arcibiskup Auguste-René-Marie Dubourg slavnostního korunování sochy. V roce 1912, při příležitosti rozšíření tehdy již nedostačující kaple, vytvořil Charles Couasnon nový rokajový retábl. Kanovník Louis Raison popsal sochu těmito slovy: Varhany V bazilice se nacházejí dvoje varhany: chórový nástroj a monumentální varhany na kůru (tribuně). Chórové varhany Chórové varhany tvoří dva symetrické celky umístěné šikmo proti sobě. Každá část skříně se skládá ze dvou polí s třinácti a třemi píšťalami. Skříně jsou zakončeny římsami ve tvaru „četnického klobouku“ zdobenými mušlí. Jedná se o první varhany s elektrickou trakturou instalované v Rennes. Nástroj postavil Louis Debierre; po dokončení 11. března 1894 jej slavnostně inaugurovali katedrální varhaníci Eugène Henry a Louis Lepage spolu s místním regenschorim abbé Damourem. Varhany prošly několika přestavbami pod vedením firem Merklin a Yves Sévère, během nichž byla původní elektrická traktura nahrazena trakturou pneumatickou. Hlavní varhany Hlavní varhany pocházejí ze 17. století. Varhanní skříň s malovanými křídly je vyrobena z dubu (střední část) a jedle (boční křídla) v stylu Ludvíka XIV. Průčelí tvoří čtyři pole s 6, 12, 12 a 6 píšťalami, která oddělují věže po 5 píšťalách. Pole jsou zakončena voluty, zatímco řezbářsky zdobené mřížky nesou motivy rohů hojnosti a hlaviček andílků. Centrální věž korunuje socha svatého Jiří bojujícího s drakem, boční věže pak vázy s hořícím ohněm (pots à feu). Současný nátěr imituje dubové dřevo a překrývá původní polychromii. Historie nástroje Varhany byly postaveny v letech 1653–1655 Jacquesem Lefebvrem, Pierrem Désenclosem a Coquillarem pro opatství svatého Jiří; skříň zhotovil Jean Mongendre. Původní varhany v kostele svatého Spasitele, doložené již k roku 1493, zanikly při zřícení části budovy v roce 1682. Po rekonstrukci kostela v době francouzské revoluce zůstal chrám bez nástroje. Farnost nakonec v roce 1792 zakoupila v aukci varhany ze zrušeného opatství svatého Jiří. Přesun nástroje provedl 7. srpna 1792 Pierre Tessier, který pro něj musel rozšířit kůr a na boční věže doplnil ozdobné vázy. V letech 1865–1866 prošly varhany celkovou přestavbou u firmy Merklin-Schütze, která skříň doplnila o boční křídla. Rekonstruovaný nástroj slavnostně vysvětil 7. srpna 1866 Gabriel Fauré, který v tomto kostele působil jako varhaník v letech 1866–1870. Poslední velká restaurace proběhla v letech 1991–1992 pod vedením Luciena Simona. Nástroj byl uveden do stavu po Merklinově přestavbě, ovšem se zachováním pozdějších prvků, jako je rejstřík vox coelestis (hlas nebeský) a pneumatická páka (Barkerova páka). Vitráže Současné vitráže vytvořil sklářský mistr Louis Barillet v letech 1951–1952, s výjimkou kaple Panny Marie Zázračné a velkého okna po její levici. Barilletův soubor nahradil původní výplně zničené během bombardování v roce 1940. Velká okna v dolní části lodí zachycují kult Panny Marie Zázračné, zatímco menší horní okna zobrazují mariánské scény. Celý soubor v lednu 1953 požehnal kardinál Clément Roques. Syté odstíny těchto vitráží však interiér natolik ztemnily, že Barillet již nebyl přizván k dokončení restaurátorských prací. Kaple Panny Marie Zázračné si tak ponechala své světlé vitráže z konce 19. století a okno po její levé straně bylo v roce 1962 svěřeno dílnám Rault. V pravé zadní části chóru se nachází iluzivní malba (trompe-l'œil) od Bouttiera. Toto dílo maskuje slepou stěnu a vytváří symetrický protipól k vitrážovému oknu na protější straně. Literatura XVI. století Alain Bouchart, Grandes chroniques de Bretagne, 1532, Comment ceulx de Rennes recouvrerent subtilement les pourceaux des angloẏs qui tenoient le siege devant la ville, S1 recto, feuillet CIII. XVII. století Georges Fautrel, L'histoire de Notre-Dame des Miracles, honorée à Rennes en l'église Saint-Sauveur, Rennes, Guillaume Vatar, 1658. Albert Le Grand, Vie des saints de la Bretagne-Armorique, Rennes, Jean Vatar, 1659, De la fondation de Bonne-Nouvelle, s. 365-366. Édition proche de l'originale avec le récit initial du miracle, situé en 1356. XIX. století Paul de la Bigne-Villeneuve, Cartulaire de l’abbaye de Saint-Georges de Rennes, 1876 Régis Jean François Vaysse de Villiers, Itinéraire descriptif ou description routière, géographique, historique et pittoresque de la France et de l'Italie, sv. 13 : Route de Paris à Rennes, 1822. Edmé François Antoine Marie Miel, Revue critique des productions de peinture, sculpture, gravure exposées au Salon de 1824, Paris, 1825 Critique de la Transfiguration de Jean-Baptiste Gassies lors de son exposition au Salon de 1824. Cuvelier (trouvère) et Ernest Charrière (éditeur scientifique), Chronique de Bertrand du Guesclin, sv. I, Paris, Firmin-Didot frères, 1839 Émile Ducrest de Villeneuve et Dominique Maillet, Histoire de Rennes, Rennes, Edouard Morault, 1845 Paul Jausions, Vie de l'abbé Carron, sv. 2, Paris, Charles Douniol, 1866, kap. 4 Le concordat et la Petite Église, s. 118. Adolphe Orain, Guide du voyageur dans Rennes et ses environs, Redon, L. Guillet, 1867, 97 s., kap. 18 Églises et paroisses. François Plaine, Histoire du culte de la Sainte Vierge dans la ville de Rennes, Rennes, Guillaume Vatar, 1872. Amédée Guillotin de Corson, Pouillé historique de l'archevêché de Rennes, sv. 5, Rennes, Fougeray, 1886, 809 p. (BNF 30559863). Louis-Arthur Le Moyne de La Borderie, Histoire de Bretagne, sv. III : de l'an 995 après J.-C. à l'an 1364, Rennes, J. Plihon et L. Hervé, 1899, kap. 13, s. 552-553. Léon Thébault, Histoire de Notre-Dame des Miracles en l'église Saint-Sauveur de Rennes, par un prêtre du clergé de la paroisse, Rennes, Imprimerie de F. Simon, 1er mai 1899, 209 p. XX. století Albert Le Grand, Vie des saints de la Bretagne-Armorique, Quimper, J. Salaün, 1901, Histoire de Notre Dame des Miracles, s. 476-493. Compilation de documents antérieurs : histoire générale reprise du livre du père Fautrel, poème cité par celui-ci, procès verbal d'approbation du culte à Notre Dame des Miracles, circonstances du don d'un fragment de la Vraie Croix. Louis Raison, Notre-Dame des Miracles et Vertus : Son histoire Son culte, Rennes, Imprimerie du nouvelliste, 1934, 266 s. Henri François Buffet, Rennes, Ville d'art et d'histoire, Rennes, Société archéologique aux archives d'Ille-et-Vilaine, 1967, 85 s. Michel de Mauny, L'ancien comté de Rennes ou pays de Rennes, Paris, Roudil, 1974, 135 s., s. 12. Émile Bonnelière et Charles Grosset, 600 ans de Dévotion Mariale : Notre-Dame des Miracles et Vertus — Saint-Sauveur de Rennes, 1980, 96 s. Gwenaëlle de Carné, L'église Saint-Sauveur de Rennes : Mémoire de Maîtrise en Histoire de l'Art, Rennes, Université de Haute-Bretagne, UER des arts, sciences historiques, politiques et économiques, 1981, 184 s. Jean Meyer (dir.), Histoire de Rennes, Toulouse, Éditions Privat, 1984, 492 s. (ISBN 978-2-7089-4750-4, LCCN 73301104). Henri Bourde de la Rogerie, Fichier Bourde de La Rogerie : artistes, artisans, ingénieurs... en Bretagne, Bruz, Association pour l'inventaire Bretagne, 1998 (ISBN 2-905064-26-9). Paul Banéat, Le vieux Rennes, Paris, Le Livre d'histoire, coll. Monographies des villes et villages de France, 199, 656 s. (ISBN 2-84435-042-9), s. 568-574. Collectif, Le Patrimoine des Communes d'Ille-et-Vilaine, Paris, Éditions Flohic, 2000 (ISBN 978-2-84234-072-8, LCCN 2001332557), s. 1241-1243. XXI. století Philippe Bonnet et Jean-Jacques Rioult, Dictionnaire guide du patrimoine - Bretagne, Paris, Éditions du patrimoine, 2002, 531 s. (ISBN 978-2-85822-728-0, LCCN 2003402505), s. 405. Isabelle Barbedor (dir.), Rennes : Mémoire et continuité d'une ville, Paris, Centre des monuments nationaux / Monum, éditions du patrimoine, 2004, 230 s. (ISBN 2-85822-796-9). Sabine Morvezin et Musiques et danses en Bretagne (dir.), Orgues en Ille-et-Vilaine, Rennes, Presses universitaires de Rennes, 2006, 366 s. (ISBN 2-7535-0153-X). Jean-Michel Nectoux, Gabriel Fauré : Les voix du clair-obscur, Paris, Fayard, 2008, 847 s. (ISBN 978-2-213-63547-7). Články François Plaine, Le siège de Rennes par les Anglais (1356–1357), Revue de Bretagne et de Vendée, Nantes, 3. série, sv. 10, č. 2,‎ 1871, s. 5-28, 93-110 (ISSN 1149-5340). P. Janvier, Histoire religieuse du district de Rennes sous la Convention, Annales de Bretagne, roč. 26, č. 4,‎ 1910, s. 741-757 (DOI 10.3406/abpo.1910.4226). Diocèse de Rennes, Dol et Saint-Malo, Consécration du nouvel autel de la Basilique Saint-Sauveur de Rennes, in: Église en Ille-et-Vilaine, č. 212,‎ 16. jedna 2012, s. 11. Une légende est attachée à l'église Saint-Sauveur, Ouest-France,‎ 18 août 2013. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Saint-Sauveur de Rennes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu bazilika Saint-Sauveur v Rennes na Wikimedia Commons