Katedrála Saint-Vincent (Saint-Malo)

Katedrála svatého Vincence v Saint-Malo je bývalý římskokatolický chrám zasvěcený svatému Vincenci ze Zaragozy, který se nachází ve francouzském městě Saint-Malo v departementu Ille-et-Vilaine v regionu Bretaň. Její architektura v sobě spojuje románský a gotický sloh. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla katedrála zapsána v roce 1910. V srpnu 1944 byla budova vážně poškozena během bombardování města, její celková obnova pak trvala od roku 1944 až do roku 1972. Katedrála je také jedním ze sedmi zastavení na tradiční bretaňské poutní cestě Tro Breiz. Roku 1145 se chrám stal sídlem biskupa ze Saint-Malo. Biskupský úřad zde však zanikl v roce 1790 s přijetím Občanské ústavy duchovenstva, načež se jeho území rozdělilo mezi diecéze v Rennes, Saint-Brieuc a Vannes. Historie Ještě předtím, než se Saint-Malo stalo biskupským sídlem, stál na místě dnešní katedrály malý klášter zasvěcený svatému Malovi, který spadal pod opatství Marmoutier de Tours. V roce 1145 dosáhl Jean de la Grille (biskup z Alethu od roku 1144) u papeže Evžena III. přenesení diecézního sídla právě do Saint-Malo. Klášterní kostel byl povýšen na katedrálu a prošel přestavbou. Vznikl tak středně velký románský kostel, který tvořila trojlodní hlavní loď bez bočních lodí, transept s kvadratickou věží v křížení a chór. K jižní straně přiléhala křížová chodba a klášterní budovy, které sloužily zdejší kapitule řeholních kanovníků. Ve 13. století nechal tehdejší biskup Geoffroy de Pontual chór goticky přestavět a k jižní straně nechal přistavět kapitulní síň. Věž, jejíž stavba započala ve 12. století, byla v roce 1422 zvýšena. Z 15. století pochází také jižní boční loď, což dokládá náhrobní nika (enfeu), kam byl v roce 1475 pohřben Olivier Troussier, a také vytesaný znak biskupa Jeana Lesperviera. V téže době přibyly na severní straně chóru tři nové kaple. Mezi lety 1583 a 1607 vybudoval stavitel Thomas Poussin severní boční loď, rozšířil severní křídlo příčné lodi a k věži přistavěl schodišťovou přístavbu. V letech 1623 až 1630 pak Jean Potier symetricky prodloužil také jižní křídlo transeptu. Roku 1676 byla podlaha kněžiště, chórového ochozu i samotného chóru vyrovnána do stejné výšky, v jaké byla hlavní loď. V roce 1695 zničila dělová palba anglo-holandské flotily původní rozetové okno v průčelí chóru, které bylo následně nahrazeno třemi půlkruhovými okny. V roce 1718 byla na jižní straně postavena kaple Nejsvětější Svátosti. Zvonice byla následně zvýšena a zastřešena břidlicovou kopulí. Mezi lety 1772 a 1773 prošlo rekonstrukcí celé průčelí. Podle plánů Roberta Verrona, architekta ze Saint-Servanu, získalo klasicistní podobu a bylo vyneseno na původní středověké zdivo. Roku 1851 vytvořil architekt Reynaud po pravé straně hlavního portálu nové renesanční dveře. V roce 1858 se nechal císař Napoleon III. přesvědčit abbém Huchetem a schválil, aby břidlicovou kopuli na věži nahradila vysoká, bohatě zdobená kamenná jehlice v bretaňském stylu z caenského vápence, obklopená čtyřmi menšími prolamovanými věžičkami. Stavbu realizoval stavitel Leroyer podle návrhu otce a syna Frangeulových. Tato nová věž se velmi podobala věžím katedrály svatého Corentina v Quimperu, které vznikaly ve stejné době. Vrcholový kříž byl na špici osazen v roce 1860. Během bojů v létě 1944 byla katedrála těžce poškozena. Německý torpédoborec záměrně ostřeloval věž v obavě, že by mohla sloužit americkým vojskům jako orientační bod. Věž se zřítila a propadla se do kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. Rozsáhlé škody si vyžádaly masivní rekonstrukci. Ta začala ještě v roce 1944 pod vedením hlavního architekta historických památek Raymonda Cornona, kterého v roce 1966 vystřídal Pierre Prunet. Škody se ukázaly být mnohem rozsáhlejší, než se původně předpokládalo, a válečné reparace na kompletní obnovu nestačily. Rozpočet určený na novou věž kompletně pohltila rekonstrukce hlavní lodi. Trvalo více než deset let od dokončení obnovy samotného města – a vyžádalo si několik finančních sbírek, které probíhaly dokonce až v Kanadě –, než se na katedrálu mohla věž vrátit. Ačkoli je stejně vysoká jako ta původní (katedrála měří od země ke kříži 77 metrů), nová věž navržená Pierrem Prunetem má střídmější, čistší styl inspirovaný kostelem svatého Petra v Périers. V roce 1972 se za účasti biskupů a kanadského velvyslance konaly velké oslavy na znamení „znovuzrození katedrály“. V roce 1987 byl pak na samotný vrchol věže vztyčen nový kříž. Popis Katedrála je postavena na půdorysu latinského kříže. Loď i chór jsou stejně dlouhé – loď má tři klenební pole, chór čtyři. Hlavní loď a transept Hlavní loď a křížení transeptu pocházejí ze 12. století. Jde o pozůstatky původní katedrály, kterou nechal vybudovat biskup Jean de la Grille. Zdejší klenby jsou výrazně vypouklé, což ukazuje na vliv anjouovského stylu. Ten lze vysvětlit tím, že biskup často cestoval do jihozápadní Akvitánie. Klenby sice mají žebra, ta však plní čistě dekorativní funkci a jsou pouze přisazena k lomovému zdivu. Loď i transept zdobí románské hlavice sloupů. Jejich kamenosochařské zpracování je sice hrubší, ale motivy jsou nesmírně rozmanité. Na rozích hlavic najdeme karyatidy, lidské hlavy, mnicha odtahujícího rukama úponky rostlin, ryby, mořskou pannu, okřídlené draky, vzpínající se zvířata se stočenými ocasy, vrstvené listy zdobené perlami přecházející ve voluty nebo ohnuté stonky, které se v rozích zaoblují a rozvádějí do motivu lilie či trojlístku. Jižní boční loď pochází z 15. století, zatímco severní vznikla až koncem 16. století. Do podlahy je vsazena mozaika, která připomíná místo, kde Jacques Cartier 16. května 1535 před svým vyplutím do Kanady poklekl k modlitbě. Chór Chór pochází z poloviny 13. století. Nese prvky anglo-normanské gotiky a má rovný závěr s velkou rozetou, která byla v 17. století zničena a její obnovy se chrám dočkal až po roce 1944. V 16. století přibyly na severní straně kaple, v nichž se nacházejí hrobky slavných osobností: mořeplavce Jacquese Cartiera, pohřbeného v roce 1557, a Reného Duguay-Trouina, jehož ostatky sem byly převezeny z Paříže v roce 1973. Vitráže Bombardování v roce 1944 si vyžádalo kompletní obnovu všech vitráží. Ty dnes slouží jako skvělá ukázka toho, jak se v poválečné Francii vyvíjelo náboženské vitrážové umění. Okna v hlavní lodi vytvořil Max Ingrand podle předem daného ikonografického plánu. V roce 1954 tak osadil okna kaple Nejsvětější svátosti s tematikou eucharistie a v roce 1956 okna na západním průčelí, která zobrazují anděly muzikanty. V témže roce vytvořil také dvě okna pro jižní boční loď s motivy svatého Malo, svatého Aarona a Jacquese Cartiera. Vzhledem k tomu, že Max Ingrand v roce 1969 zemřel, vitráže v severní boční lodi dostali na starost Michel Durand a Jean Gourmelin. Ti v roce 1971 vytvořili tři okna zasvěcená svatému Vincencovi, Jeanu de la Grille a bretaňské pouti Tro Breizh. Vitráže v transeptu a chóru navrhl malíř Jean Le Moal v netradičním, nefigurativním (abstraktním) stylu ve spolupráci se sklářským mistrem Bernardem Allainem. Malíř zde vytvořil doslova „světelnou stěnu“ – velkou chórovou rozetu, která člověka upoutá hned při vstupu do katedrály. Barevné tóny skel se proměňují v průběhu celého dne podle toho, jak na ně dopadá sluneční světlo. Například v noci v ní mnohem výrazněji vystupují modré odstíny. Umělecká díla a vybavení interiéru V hlavní lodi se nachází kazatelna z 18. století. Socha Panny Marie s Ježíškem, známá jako Notre-Dame de la Grand'Porte (Panna Maria od Velké brány), byla v roce 2005 přemístěna do severní boční lodi, aby byla chráněna před nepřízní počasí. Původně zdobila Velkou bránu opevnění města Saint-Malo, kde ji nahradila kopie. Další sochu Panny Marie s Ježíškem si lze prohlédnout v jižní boční lodi. V kapli Nejsvětější svátosti jsou umístěny tři sochy z bílého mramoru od janovského sochaře Francesca Maria Schiaffina, které původně pocházejí z kaple nedalekého benediktinského kláštera. Zobrazují svatého Benedikta a svatého Maura, mezi nimiž stojí alegorie Víry. Nové liturgické vybavení chóru objednala kapitula v roce 1991 u umělecké dvojice Arcabas (otec a syn). Nejdůležitějším prvkem je hlavní oltář z bronzu a černého afrického mramoru, který nese motiv čtyř živoucích tvorů (symbolů evangelistů). Součástí souboru je také biskupský stolec (kathedra) a křtitelnice. Od srpna 2020 visí v kapli jižního transeptu obraz od Augustina Frison-Roche inspirovaný Apokalypsou, který vznikl jako oslava míru. Varhany Katedrála svatého Vincence má troje varhany, které kompletně vyrobila varhanářská dílna Koenig v Sarre-Union. Tyto instrumenty nahradily původní velké varhany od firmy Debierre, zničené během bombardování v roce 1944, a také chórové varhany od Cavaillé-Colla. Druhý jmenovaný nástroj byl po válce znovu sestaven na kůru v dolní části křídla svatého Kosmy a v roce 1981 prodán farnosti v Tinténiacu. Hlavní varhany Hlavní varhany postavili varhanáři Koenigovi (otec a syn). Nástroj vznikl v roce 1977 a v srpnu 1980 jej slavnostně vysvětil kanovník Louis Aubeux, varhaník katedrály svatého Mořice v Angers. Varhany mají čtyři manuály, pedálnici a celkem 35 rejstříků. Tento nástroj nahradil romantické varhany z roku 1893 od Louise Debierra, které podlehly zkáze během druhé světové války. Chórové varhany Stavbu chórových varhan umožnil odkaz štědré farnice, která zemřela v roce 1999. Nástroj, který v roce 2014 postavil varhanářský mistr Yves Koenig, požehnal na slavnost svatých apoštolů Petra a Pavla tehdejší pomocný biskup diecéze Rennes, Dol a Saint-Malo Mons. Nicolas Souchu. Tento nástroj je výjimečný tím, že má dva hrací stoly. Vzhledem k tomu, že chór katedrály se nachází níže než křížení transeptu, je zde pevný hrací stůl umístěn pro doprovod liturgie – zejména pro společné dialogy s hlavními varhanami. Druhý hrací stůl je mobilní a umožňuje varhaníkovi hrát přímo uvnitř orchestru, což se využívá především při koncertech v rámci Festivalu duchovní hudby v Saint-Malo. Pozitiv v kapli Nejsvětější svátosti Malý pozitiv umístěný v kapli Nejsvětější svátosti zakoupila farnost v roce 1986. Měl sloužit jako provizorní chórové varhany poté, co byly v roce 1980 uvedeny do provozu hlavní varhany a ve stejném roce došlo k prodeji starého nástroje od firmy Cavaillé-Coll. Jedná se o mechanický čtyřrejstříkový truhlový pozitiv, který vyrobila varhanářská dílna Yvese Koeniga v Sarre-Union. Nástroj, který je vybaven transpozicí o dva půltóny nahoru, měl za úkol doprovázet katedrální sbory, zejména při hlavní nedělní mši v 10 hodin. Původně stál uprostřed chóru v blízkosti severní řady chórových lavic. Zvony Ve věži katedrály je zavěšeno 5 klasických zvonů. Malo (bordon): tón b², hmotnost 3 605 kg. V roce 2019 ho ulila zvonařská dílna Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles. Nahradil starší stejnojmenný bordon z roku 1894 od dílny Havard z Villedieu-les-Poêles. Tento původní zvon byl předtím již dvakrát přeléván (v letech 1980 a 1994) zvonařem Dominiquem Bolléem v Saint-Jean-de-Braye (Orléans). Jacques Cartier: tón c³, hmotnost 2 163 kg. V roce 2019 ho ulila dílna Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles. Nahradil stejnojmenný zvon z roku 1894 od dílny Havard z Villedieu-les-Poêles. Noguette: tón d³, hmotnost 1 784 kg. V roce 1989 ji ulil Dominique Bollée v Saint-Jean-de-Braye (Orléans). Nahradila zvon z roku 1894 od dílny Havard z Villedieu-les-Poêles. Právě zvon Noguette vyzvání už od 16. století každý večer ve 22:00 historický zákaz vycházení. Její jméno pochází z latinského nox quieta, což znamená „klidná noc“. Jean de la Grille: tón es³, hmotnost 1 488 kg. V roce 2019 ho ulila dílna Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles. Nahradil zvon Jean de Châtillon (což je jiné jméno biskupa Jeana de la Grille) z roku 1894 od dílny Havard z Villedieu-les-Poêles. Notre-Dame de la Grand' Porte: tón f³, hmotnost 1 125 kg. V roce 2019 ji ulila dílna Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles. Jde o zcela nový zvon, který doplnil celou sestavu během její celkové rekonstrukce v roce 2019. Čtyři nové zvony (Malo, Jacques Cartier, Jean de la Grille a Notre-Dame de la Grand'Porte) slavnostně požehnal arcibiskup Mons. Émile Marcus dne 28. července 2019. Kompletní nová pětihlasá zvonohra byla poprvé oficiálně spuštěna 9. listopadu 2019. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Vincent de Saint-Malo na francouzské Wikipedii. Literatura Anne Autissier, La sculpture romane en Bretagne, XIe – XIIe siècles, Rennes, Presses universitaires de Rennes, 2005, s. 330-331. Raymond Cornon, La cathédrale de Saint-Malo, dans Congrès archéologique de France. 107e session. Saint-Brieuc. 1949, Société française d'archéologie, 1950, s. 295-308. Sabine Morvézen (dir.), Orgues en Ille-et-Vilaine. Inventaire national des orgues, Rennes, Presses universitaires de Rennes, 2006, 358 s. (ISBN 2-7535-0153-X). Pierre d'Ornellas (dir.), Saint-Malo, la cathédrale des corsaires, Strasbourg - Paris, La Nuée Bleue - Place des Victoires, 2017, 450 s. (ISBN 978-2-8099-1391-0). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála svatého Vincence v Saint-Malo na Wikimedia Commons