Katedrála Saint-Paul-Aurélien (Saint-Pol-de-Léon)

Katedrála svatého Pavla Aureliána v Saint-Pol-de-Léon (francouzsky Cathédrale Saint-Paul-Aurélien de Saint-Pol-de-Léon) je římskokatolický chrám, který byl až do reformy církevní správy v roce 1801 sídelní katedrálou historické bretaňské diecéze Léon (zřízené již v 6. století). V současnosti patří katedrála do sloučené quimpersko-léonské diecéze a plní roli jednoho ze dvou jejích oficiálních biskupských sídel. Pro svůj mimořádný architektonický význam byla již v roce 1840 zapsána na vůbec první státní seznam chráněných historických památek Francie. Katedrála je rovněž jedním ze sedmi klíčových poutních chrámů na slavné bretaňské poutní trase Tro Breizh. První raně středověká katedrála byla do základů zničena vikingskými nájezdy v roce 875. Druhá, vybudovaná v románském slohu, byla těžce poškozena v roce 1170 při tažení anglického krále Jindřicha II. Plantageneta. Výstavba současného chrámu byla slavnostně zahájena v roce 1230. První velká série stavebních kampaní přinesla kompletní vybudování západního průčelí a gotické hlavní lodi, což se odehrálo mezi druhým třetinou 13. století a prvními dekádami 14. století. Po delší nucené stavební pauze byla gotická stavební huť obnovena – práce se soustředily na celkovou přestavbu příčné lodi a vyzdění nového kněžiště (východního závěru), které bylo definitivně stavebně uzavřeno v roce 1539. Budova vykazuje mimořádně silnou slohovou filiaci s architekturou velkých normanských katedrál, jejichž vlivem je hluboce poznamenána: západní vstupní průčelí čerpá přímou tvarovou inspiraci z katedrál v Lisieux a Coutances; hlavní loď i chór disponují specifickým vnitřním pasážovým ochozem vedeným v tloušťce zdiva těsně u paty vysokých bazilikálních oken, a část oken a vitráží přebírá specifický zalomený tvar anglonormanských gotických oken ve tvaru biskupské mitry. Architektonickou raritou chrámu je skutečnost, že si v jádru částečně uchoval svou původní románskou příčnou loď (transept), která byla na sklonku středověku pouze zevnitř kamenicky přetesána a upravena podle tehdejších gotických estetických požadavků. V interiéru se dochoval mimořádně bohatý mobiliář, zahrnující desítky chráněných uměleckých památek. Mezi nejhodnotnější skvosty patří ucelený soubor renesančních kanovnických lavic v chóru, monumentální oltářní retábl Panny Marie z hory Karmel (pocházející z bývalé kaple zdejšího zrušeného kláštera karmelitánů), četné náhrobky bretaňských šlechticů a církevních knížat a také unikátní skříňové relikviáře s lidskými lebkami, v Bretani lidově nazývané „Poličky smrti“ (Les Étagères de la nuit). Dějiny Předchůdci gotické katedrály Katedrální chrám je zasvěcen svatému Pavlu Aureliánovi (v Bretani zvanému též Pol Aurélien). Podle raně středověké hagiografie Život svatého Pavla Aureliána (Vita Pauli Aureliani), kterou v roce 884 sepsal mnich Uurmonoc z kláštera v Landévennecu, byl Paul Aurélien velšským mnichem, který se kolem roku 525 přeplavil z Walesu do Bretaně, aby evangelizoval keltské území Osismů. Stal se prvním biskupem nově založeného sídelního města, přičemž jeho úřad zpočátku fungoval na bázi keltského opatsko-biskupského modelu (monasteria) podle irského vzoru. Přestože středověká hagiografická legenda (Vita), sepsaná s cílem glorifikovat postavu zakladatele na základě starších, dnes již ztracených písemných i ústních pramenů, nesplňuje všechny nároky na moderní historickou exaktnost, je vědecky nepochybné, že léonské biskupství je mimořádně starého původu a časově hluboce předcházelo vzniku sousedních diecézí v Dolu, Saint-Brieuc a Tréguieru, které byly založeny až v průběhu 9. století. První raně středověký dřevěný kostel byl kompletně vypálen a zničen v roce 875 při divokém vikingském vpádu Dánů. Nová kamenná katedrála, která ještě nebyla zaklenuta gotickou klenbou, vyrostla na tomtéž místě v první polovině 12. století za episkopátu biskupa Hamona z Léonu. Stavební fragmenty, které se z této románské epochy v hmotě zdiva dochovaly, bezpečně dokládají, že se jednalo o mimořádně honosnou a precizně provedenou architekturu s bohatou vnitřní výzdobou: v podkrovních prostorách severního transeptu byly objeveny zbytky románských nástěnných maleb a v jižním rameni se dochovalo několik původních zazděných románských oken. Výzkumy naznačují, že tento románský chrám sledoval v hlavních obrysech identický půdorysný rozvrh, jaký později převzala i současná gotická stavba. Tato cenná budova byla těžce poškozena a zpustošena v roce 1170 při dravém vojenském nájezdu Angličanů pod osobním vedením krále Jindřicha II. Gotická přestavba průčelí a hlavní lodi (13. a 14. století) Výstavba současné gotické katedrály byla zahájena kolem roku 1227 za episkopátu biskupa Derriena (1227–1238), a to budováním západního vstupního průčelí. Stavební práce se však značně protáhly a provádění huti trvalo až do počátku 14. století. Tento náročný proces lze rozdělit do tří samostatných architektonických etap: 1. etapa (za biskupa Derriena): Vyzdění spodních partií průčelí a vstupní zóny; 2. etapa (za biskupa Guye, 1238–1262): Výstavba středního patra průčelí se třemi ústředními okny; 3. etapa (za biskupa Guillaumea de Kersauzon, 1292–1327): Kompletní vyzdění vysokého zvonicového patra, vztyčení obou kamenných věžních jehlanů a dokončení monumentálního vstupního portálu. Souběžně s průčelím probíhala také intenzivní stavební činnost v prostoru hlavní lodi, která je výsledkem dvou velkých, časově oddělených gotických kampaní. První z nich (v letech 1250–1260) spadá do období, kdy bretaňská architektura poprvé masivně přejímala pokročilé tvarové podněty z normanských a anglických stavebních hutí. Jejím plodem bylo vyzdění spodních obvodových zdí lodi, realizace nejzápadnějšího přípravného klenebního pole a výstavba reprezentativní jižní předsíně (porche); toto architektonické řešení vykazuje přímou slohovou spřízněnost s lodí nedaleké katedrály v Tréguieru, která rovněž prošla tímto anglo-normanským vlivem. Druhá kampaň, zahájená v první třetině 14. století, pak umožnila vyzdít slepé triforium, osadit vysoká bazilikální okna a celou loď definitivně zastropit gotickou křížovou žebrovou klenbou. Mezi oběma těmito etapami postihla staveniště dlouhá nucená přestávka. Tu tehdejší kapitula využila k tomu, že nechala vnitřní stěny jižní boční lodi pokrýt cennou figurální nástěnnou malbou. Následné obnovení stavebních prací – a především staticky náročné zaklenování bočních lodí – však bohužel vedlo k tomu, že tato starší malířská výzdoba byla kvůli osazování patek klenebních žeber drasticky osekána a těžce poškozena. Celý nově dokončený chrámový prostor byl slavnostně konsekrován (vysvěcen) v roce 1334. Podél jižní strany hlavní lodi, v sevřeném prostoru mezi rozlehlou vstupní předsíní a jižním ramenem příčné lodi, byla navíc přistavěna postranní farní kaple zasvěcená svatému Martinovi z Tours. Její vyzdění a architektonické začlenění do vnějšího pláště budovy se odehrálo s největší pravděpodobností za dlouhého episkopátu biskupa Guillaumea de Kersauzon (1292–1327). Přestavba transeptu a kněžiště (14. až 16. století) Přesná chronologie přestavby příčné lodi (transeptu) a kněžiště (východního závěru / chevetu) byla dlouho předmětem vědeckých sporů mezi historiky umění. Většina starších badatelů kladla zahájení těchto prací až do episkopátu biskupa Jeana Validireho, přibližně šedesát let po doloženém pustošení města anglickými vojsky v roce 1365. Moderní výzkumy, které provedla historička Isabelle Isnard, však přinesly zcela novou a přesnější hypotézu: katedrála byla spolu se zbytkem města vypálena Angličany dne 14. září 1375 (nikoli 1365), přesně na svátek Povýšení svatého Kříže. Církevní správa na tuto katastrofu reagovala okamžitým spuštěním rychlé restaurátorské a stavební kampaně zaměřené na záchranu románského transeptu a chóru. Z této obnovy z konce 14. století pochází monumentální štít jižního ramene příčné lodi, půlkruhová románská okna, která dodnes korunují východní obvodovou zeď tohoto ramene, a také okenní otvory v první severní kapli, vykazující kružby v čistém gotickém paprskovitém slohu. Zcela nová, radikální gotická přestavba byla slavnostně zahájena biskupem Jeanem Validirem v roce 1431, a to za významné finanční podpory bretaňského vévody Jana V. V tomto mecenášském úsilí kontinuálně pokračovali i Validireho nástupci Jean Prigent a Guillaume Le Ferron, kterému se podařilo monumentální dílo dovést do úspěšného konce. Stavební huť začala nejprve vyzdívat obvodové zdi a kaple podél obchozího ochozu. Celá příčná loď pak byla kompletně přestavěna souběžně s vyzdíváním hlavního chóru, přičemž stavitelé organicky integrovali do nové konstrukce i výše popsané starší gotické partie z konce 14. století. Práce byly definitivně stavebně uzavřeny nejpozději v roce 1472, kdy biskup Guillaume Le Ferron zemřel. V prostoru hlavní lodi byl v průběhu 15. století původní raně gotický jižní portál ze 13. století nahrazen novým, umělecky hodnotnějším portálem, vytesaným z drahého kersantitského kamene. V téže stavební fázi byly podél severní boční lodi do tloušťky obvodových zdí nově prolomeny a vyzděny honosné rodové náhrobní niky (enfeu). K závěrečným velkým úpravám došlo v období nastupující renesance mezi lety 1521 a 1539. Tehdy byl kompletně zrekonstruován a zpevněn transept, nad nímž se sklenuly zbrusu nové renesančně-gotické klenby. Současně byly stavebně upraveny a prostorově propojeny jednotlivé kaple podél jižní strany obchozího ochozu, což mělo za cíl zajistit modernější, volnější a liturgicky vhodnější uspořádání celého interiéru. Novověk a osvícenský ikonoklasmus V roce 1601 zasáhl jednu z vysokých průčelních věží katedrály silný blesk; tlaková vlna a žár tehdy způsobily roztříštění a vysypání skleněných výplní ve všech oknech chrámu. V roce 1658 byla v západním průčelí hlavní lodi vybudována nová, staticky masivní varhanní empora (kůr), ukotvená přímo do mohutných nosných pilířů, které v interiéru drží obě průčelní věže. V roce 1749 nechal tehdejší diecézní biskup Jean-Louis Gouyon de Vaudurand (1745–1763) vypracovat podrobný odborný a revizní posudek veškerého vnitřního vybavení a mobiliáře. Na základě této zprávy prelát následně vydal přísný dekret, kterým nařídil okamžitou likvidaci čtrnácti bočních oltářů a odstranění velkého množství historických plastik, které ve svém nařízení označil za „neslušné“. Hlavním důvodem tohoto nekompromisního církevního zásahu byl jednak havarijní a zchátralý stav těchto děl, ale především jejich starobylý gotický a barokní styl, který tehdejší společnost v nastupujícím věku osvícenství považovala za hrubý, nevkusný a nedůstojný pro moderní liturgický prostor. Dějiny od Francouzské revoluce do současnosti Po překonání dramatického období Francouzské revoluce byl na základě Napoleonova konkordátu z roku 1801 radikálně reorganizován církevní prostor v Bretani. Obě starobylá samostatná biskupství Cornouaille a Léon byla formálně sloučena do jedné obří quimpersko-léonské diecéze, do níž byly navíc administrativně začleněny i některé farnosti ze zaniklých diecézí Vannes, Tréguier a Dol. Katedrále v Saint-Pol-de-Léon sice zůstal čestný titul sídelního chrámu, nicméně hlavním a faktickým biskupským sídlem nového sloučeného biskupství se stala katedrála svatého Corentina v Quimperu. Celý monumentální komplex, který slavný spisovatel a vrchní inspektor památek Prosper Mérimée v roce 1835 označil za naprosto výjimečné architektonické dílo, byl zanesen hned na vůbec první oficiální státní seznam chráněných historických památek Francie v roce 1840. Bezprostředně poté byly pod vedením architektů Charlese Boyera a Étienne Puyo zahájeny rozsáhlé restaurátorské práce. V roce 1844 prošly náročným statickým zpevněním klenby hlavní lodi – z jejich rubu byly kompletně sneseny historické tuny stavební suti a zdivo jižní strany bylo staženo a zajištěno mohutnými železnými kotvami a táhly. V letech 1859–1860 musely být pod vedením Étienna Puyo, který prováděl pokyny specialisty Étienna Lamberta, kompletně rozebrány a nově vyzděny klenby v podvěžích obou západních průčelních věží. Souběžně s tím bylo kompletně vyměněno šest z deseti poškozených vnějších opěrných oblouků lodi. V letech 1860–1863 pak prošla mimořádně radikálním (tzv. puristickým) restaurátorským zásahem velká jižní předsíň z kersantitského kamene: vnitřní stěny byly kamenicky drsně oškrábány a všechny původní profilované sokly soch, sochané patky (konzoly), kamenné lavice i přípory nesoucí klenbu byly kompletně vysekány a nahrazeny novodobými kopiemi. Ve dnech 4., 5. a 6. září 1897 se v chrámu odehrála velkolepá církevní slavnost u příležitosti uložení nejvzácnějších katedrálních relikvií do nové honosné relikviářové schránky z pozlaceného bronzu. Tento poklad tvoří trn z Kristovy koruny, autentická lebka, pažní kost a prst svatého Pavla Aureliána, omoplatek a obratel svatého Hervea a také hlavice fémuru (stehenní kosti) s dalšími dvěma kostními fragmenty svatého Vavřince (světce, který byl podle bretaňského folklóru synovcem svatého Pavla Aureliána). V roce 1901 papež Lev XIII. bývalou katedrálu slavnostně povýšil do hodnosti basiliky minor Zvěstování Panny Marie. Jedinečný rozkvět na počátku 21. století Od roku 1994 se katedrála stala klíčovým bodem na znovuzrozené historické poutní trase Tro Breizh, jejíž renesanci v tomto roce osobně inicioval léonský rodák a kulturní aktivista Philippe Abjean, předseda sdružení „Cesty Tro Breiz“. Město Saint-Pol-de-Léon navíc sloužilo jako pevný výchozí i cílový bod pro celou druhou historickou poutní smyčku realizovanou v letech 2003 až 2009. Starosta města zároveň stojí v čele vlivného národního sdružení „Cesty katedrál“ (Chemins des Cathédrales), založeného v roce 2015 s cílem dosáhnout pro tuto bretaňskou trasu prestižní certifikace Evropského institutu kulturních tras Rady Evropy. O obrovském rozmachu poutnictví svědčí fakt, že při zakončení pouti v roce 2016 a startu v roce 2017 se v lodi chrámu hromadně shromáždilo přes 1500 pěších poutníků najednou. První velká moderní fáze obnovy byla úspěšně završena v roce 2007, kdy v exteriéru průčelí vzniklo reprezentativní kamenné náměstí (parvis) o celkové ploše 1800 m² vyložené luxusní žulovou dlažbou, doplněné o vodní zahradu a unikátní venkovní dynamické osvětlení, které se barevně mění a programově přizpůsobuje podle aktuálního liturgického mezidobí a svátků liturgického roku. V roce 2013 město oficiálně vstoupilo do prestižní francouzské sítě „Katedrálních měst“ (Villes-cathédrales). V roce 2016 byl zahájen velkolepý generální plán restaurování celého západního věžového bloku (masivu), který plynule probíhal v pěti navazujících etapách až do roku 2020. Tyto komplexní restaurátorské práce byly definitivně dokončeny v roce 2021: na západním věžovém průčelí bylo lokálně vyměněno přes 130 m² poškozených žulových kvádrů, do nitra historického zdiva bylo hloubkově vyvrtáno a osazeno 60 metrů nových vnitřních statických železných táhel, bylo kompletně sanováno a tesařsky opraveno 40 m³ konstrukcí z masivního dubového dřeva a kompletně zrestaurován vnější plášť. Farní společenství si dodnes úzkostlivě udržuje vysokou hudební úroveň a v chrámu provozuje velký smíšený sbor a specializovaný dětský sbor s názvem „Malá schola svatého Pavla Aureliána“ (Petit chœur de Saint-Paul-Aurélien). V interiéru pravidelně koncertují přední regionální tělesa, jako je slavný Léonský sborový soubor (Ensemble choral du Léon), založený legendárním bretaňským hudebním skladatelem a knězem Rogerem Abjeanem, i mezinárodní tělesa, včetně světoznámého sboru „Ruští pravoslavní pěvci“. Katedrála je rovněž vyhledávaným dějištěm varhanních koncertů, pořádaných pravidelně v rámci prestižního letního cyklu „Varhanní úterky“. V říjnu 2021 zde odehrál své dva beznadějně vyprodané spirituální koncerty slavný francouzský zpěvák Laurent Voulzy a v listopadu téhož roku v lodi s tradičními bretaňskými zpěvy vystoupil proslulý keltský hudebník Denez Prigent. Celkový architektonický popis a půdorys Současná bazilika a konkatedrála je monumentální gotickou stavbou, která vznikla pod přímým vlivem vyspělé normanské architektury a vyrostla na základech staršího románského chrámu, jehož fragmenty jsou v konstrukci dodnes částečně přiznané. Hlavním tvarovým a kompozičním vzorem pro její stavitele byla zejména slavná katedrála v Coutances. Západnímu průčelí dominují dvě pohledově asymetrické věže s impozantními kamennými jehlany (flèches), které se tyčí do celkové výšky 55 metrů. Z materiálového a technologického hlediska vykazuje budova velkou raritu: gotická hlavní loď byla vyzděna z drahocenného, jemnozrnného caenského vápence. Dovoz tohoto materiálu z normanských lomů byl finančně nesmírně nákladný, což podtrhuje prestiž celého projektu. Ostatní stavební části chrámu jsou již vyzděny z místní žuly. Kamenné prostranství před západním průčelím bylo kompletně zrekonstruováno v roce 2006, kdy byla položena nová dlažba ze žuly dovezené z Číny. Jednotlivé žulové desky jsou vyřezány do tvaru kosočtverců, což vizuálně odkazuje na specifické geometrické prvky v půdorysu samotného chrámu. Jejich kontrastní dvoubarevné provedení bylo památkáři zvoleno záměrně, aby esteticky evokovalo historickou kosočtverečnou dlažbu v prostoru hlavního kněžiště (chóru). Rozměry Exteriér Západní průčelí Normanský architektonický vliv je mimořádně zřetelný při celkovém pohledu na západní průčelí, které sleduje klasické středověké schéma trojdílného symetrického průčelí se dvěma věžemi. Bohatý dekor slepých arkád, jimiž je celoplošně obloženo spodní patro obou věží, čerpá přímou tvarovou inspiraci z katedrály v Coutances. Naopak středová kompoziční část, která hlavní loď prosvětluje ústřední trojicí hrotitých oken v tripletu završenou pásem dekorativních arkádek, je přímým architektonickým citátem z katedrály v Lisieux. Vysoká zvonicová patra obou věží, prolamovaná podvojnými sdruženými okny, lemovaná slepými arkádami a zdobená štíhlými kolonetami v hlubokých špaletách (oknech), pak přímo navazují na styl kostelů v Caen (zejména na kostel Saint-Sauveur de Caen). Gotická huť se však normanských vzorů nedržela slepě ve všem: vrchol středové partie má přísně obdélníkový (horizontální) tvar, na rozdíl od klasických normanských průčelí, která nad okny povinně nesou prolamované trojúhelníkové štíty (vimperky). Ústřední triplet oken byl navíc pojednán mimořádně harmonicky – hlavice všech vnitřních přípor a kolonet jsou osazeny v jedné dokonalé horizontální linii, přestože samotné hrotité oblouky oken stoupají do různých výšek. Jemné profilové pruty, které z těchto gotických oblouků stékají dolů, se navíc v patkách vzájemně proplétají a kříží, což představovalo na počátku 14. století velmi novátorský a progresivní kamenický prvek. Díky detailní analýze použitého kamene lze na průčelí velmi přesně opticky rozlišit tři hlavní stavební fáze: Spodní patro: Je vyzděno z hrubozrnného pegmatitického granitu (žuly), který byl těžen a dovážen z Roscoffu a z blízkého ostrova Île-de-Batz; Střední (materiálově odlišné) patro: Je tvořeno lokálním monzodioritovým granitem z místních lomů; Vysoké zvonicové patro a jehlany: Při jejich stavbě se gotičtí mistři materiálově vrátili k roscoffskému pegmatitickému granitu použitému u základů. Před samotné západní průčelí byla na počátku 14. století dodatečně přistavěna menší předsíň (nartex), k jejíž stavbě byl využit šedavý žulový kámen ze svatokateřinských lomů. Na okenních poprsnících, kamenných prutech a příčných prvcích kružeb jsou dodnes jasně patrné šedé žulové stopy po radikálních restaurátorských zásazích z 19. století. Urbanistický kontext stavby byl v minulosti hluboce ovlivněn přítomností starého biskupského paláce, který bezprostředně přiléhal k severní stěně katedrály, což si vynutilo výrazné tvarové odlišnosti mezi oběma věžemi. Severní fasáda severní věže je zcela holá, bez jakéhokoli sochařského dekoru či okenních otvorů, a dodnes jsou na ní patrné stavební otisky a kapsy po zdech zaniklého palácového křídla. Naopak jižní stěna jižní věže se volně otevírá do náměstí řadou oken; ta nejvyšší z nich korunuje profilovaná nadokenní římsa zdobená motivem zalomeného prutu (cik-cak motivem), což je dekor ryze normanského původu. Jižní předsíň Vedle hlavního západního vstupu lze do chrámu vstoupit také monumentální předsíní situovanou na jižní straně lodi. Je dlouhá tři klenební pole a její vnitřní stěny byly původně určeny pro osazení dvanáctičlenného apoštolského chóru; do dnešních dnů se však z této nejstarší fáze dochovaly pouze sochané baldachýny nad čtyřmi z nich. Z této původní vrcholně gotické etapy 13. století pochází rovněž vnitřní klenba vyzděná z domácí žuly a vnitřní portálový tympanon vytesaný z importovaného caenského vápence. Všechny ostatní dochované architektonické prvky jižního portálu jsou výsledkem radikální pozdně gotické přestavby a podzdění zdi z let kolem 1430, která byla kompletně realizována z temně šedého kersantitského kamene. Celý tento vnitřní prostor předsíně byl ve středověku prokazatelně pokryt sytou barevnou polychromií, která tehdy opticky plně maskovala tyto velké materiálové a barevné rozdíly mezi žulou, bílým vápencem a tmavým kersantitem. Příčná loď Příčná loď vykazuje z vnějšího pohledu značnou nesourodost lícového zdiva a mimořádně složitou stavební dispozici, která je výsledkem mnoha radikálních změn v průběhu historických projektů. V severním rameni transeptu je dodnes jasně patrný původní záměr stavitelů zachovat starší románské obvodové zdi a pouze je kamenicky upravit podle tehdejších modernějších gotických požadavků. Naopak v jižním rameni bylo celé průčelí kompletně sneseno a nově vyzděno, aby do něj mohlo být vsazeno obří gotické rozetové okno. Tento krok způsobil, že jižní štítová zeď výrazně převyšuje navazující okapní (boční) zdi, o které se staticky opírá. Vrchol tohoto jižního štítu korunuje ozdobný kamenný baldachýn, plně inspirovaný normanskou chrámovou architekturou zakončenou nikami s vimperky. Hranolová věž, která se klene přímo nad centrálním křížením lodí, je exaktní kopií štítu ze západního průčelí nedaleké slavné versaillesko-bretaňské kaple Notre-Dame du Kreisker, jež sama vznikla pod přímým vlivem velkých normanských katedrál v Lisieux a Coutances. Východní závěr chrámu (Chevet) Z vnějšího pohledu tvoří radiální kaple v nižší úrovni východního závěru stupňovitý věnec. Tento prvek vznikl pod silným anglo-normanským vlivem a ostře kontrastuje se třemi vysokými prosklenými stěnami polygonálního závěru hlavního kněžiště; tato horní partie totiž naopak plně dědí tradici čisté francouzské gotiky Ile-de-France. Tento stylový kontrast se však překvapivě obrací při detailním studiu samotných okenních tvarů: okna vysokého chóru, vyvedená ve tvaru zalomené biskupské mitry, se jasně hlásí k anglické stavební tradici, zatímco hrotitá okna spodních kaplí striktně sledují klasický francouzský vzor. Organické a plynulé pohledové napojení tohoto originálního závěru na příčnou loď zajišťují na jižní straně šlechtické rodové kaple, vybudované pro místní aristokracii v průběhu 16. století; jejich zadní obvodová zeď tvoří šikmý stavební přechod mezi stupňovitým věncem kaplí a ramenem transeptu. Věnec kaplí na jižní straně závěru tvoří mimořádně komplikovaný architektonický celek, který byl vybudován v několika po sobě jdoucích historických fázích. První kaple bezprostředně přiléhající k transeptu vykazuje široký odlehčovací oblouk, který se staticky opírá přímo o masivní zdivo příčné lodi. Tento oblouk i část stěny, kterou nese, zjevně časově předcházely vyzdění spodní části zdi s jejím hrotitým oknem. Druhé a třetí klenební pole jsou vizuálně sloučeny pod jeden společný střešní štít, vybudovaný v jediné stavební kampani; tato společná loď byla v horní části původně prolomena jediným obřím oknem, které však bylo později kapitulou zazděno a nahrazeno dvěma samostatnými nižšími okny, zhotovenými podle tvarového vzoru první kaple. Následující postranní kaple již vykazují absolutní stavební i slohovou jednotu (homogenitu), a to jak mezi sebou, tak ve vztahu k navazující prostorné osové mariánské kapli. Na severní straně východního závěru jsou okapní zeď i kolmo navazující východní stěna prolomeny velkými okny s kružbami v čistém paprskovitém gotickém slohu, které vykazují absolutní tvarovou shodu s obřím oknem v jižním štítu příčné lodi. Tato severní část byla s největší pravděpodobností kompletně vybudována během radikálních stavebních úprav starého románského transeptu ve 14. století. Interiér Hlavní loď (Nef) Hlavní loď je kompletně vyzděna z bílého vápence importovaného z Normandie (caenského kamene), což představovalo v bretaňském žulovém prostředí mimořádně vzácný a drahocenný materiál, svědčící o mimořádné finanční i řemeslné péči věnované této stavbě. Prostor trojlodí strukturálně rozdělují velké mezilodní arkády, které dosedají na složité svazkové pilíře složené z velkého množství příložných kolonet. Tyto arkády vykazují dva zcela odlišné profily vnitřní plochy oblouku: V prvních dvou západních polích: se nachází mohutná, dvojitě profilovaná špaleta ryze normanského původu; V následujících polích lodi: profilaci střídá pouhý široký plochý pás lemovaný hlubokými žlábky. Tento nápadný stylový zlom byl s největší pravděpodobností způsoben vynucenou stavební přestávkou. Gotická huť nejprve vyzdila první dvě pole, která staticky opřela o průčelí ještě stojící staré románské lodi, a teprve po její postupné demolici mohla pokračovat ve stavbě zbývajících polí směrem na východ. Přímo nad těmito arkádami probíhá pás slepého triforia, nad nímž se zvedá bazilikální patro s vysokými okny. Těsně u paty těchto oken je veden úzký průchozí ochoz chráněný poprsníkem, který plně využívá normanskou technologii tzv. lícovaného zdvojeného zdiva. První klenební pole lodi, vybudované v nejstarší stavební fázi, se od zbytku lodi architektonicky výrazně liší. Jeho triforium tvoří pouze dva široké oblouky podložené podvojnými hrotitými arkádkami, zatímco ve všech následujících polích je již triforium důsledně čtyřdílné – tvořené čtyřmi ostře lomenými obloučky, z nichž prostřední dva jsou výrazně širší než postranní. Toto nejstarší triforium zdobí zahloubené reliéfní motivy trojlístků a čtyřlistů, které našly přímý tvarový vzor v normanské architektuře první poloviny 13. století (např. v hlavní lodi katedrály v Sées nebo ve východním závěru katedrály v Bayeux). Ozdobný vlys, který tyto reliéfy nese, byl v mladších polích lodi stavební hutí plně zachován, a dokonce výškově zdvojen, přestože samotná architektura triforia zde již prošla radikální proměnou pod vlivem nastupující klasické francouzské gotiky. Úplná absence patek a hlavic u jemných prutů kružeb v této mladší části lodi jasně odkazuje na vliv čistého paprskovitém gotického slohu z oblasti Île-de-France. Výrazná tvarová proměna proporcí a celkově zjednodušená profilace naopak nápadně evokují slavný chór katedrály v Bourges, s nímž se léonští mistři pravděpodobně seznámili prostřednictvím dostavby katedrály v Le Mans. V této druhé, mladší části lodi jsou vysoká bazilikální okna po stranách doplněna dvěma drobnými slepými arkádkami, které se otevírají přímo do vnitřního pasážového ochozu. Samotná vysoká okna vykazují extrémně pestrou škálu kružbových výplní, jejichž přesná chronologická datace je pro badatele velmi obtížná. Je vysoce pravděpodobné, že okenní otvory s jednoduše rozvidlenými středovými pruty (meneaux) jsou v lodi nejstarší, zatímco okna tvořená dvěma štíhlými hrotitými lancetami završenými kruhovým okulem představují výsledek pozdějších renesančně-gotických úprav. Celý prostor hlavní lodi i obou bočních lodí je zastropen gotickou křížovou žebrovou klenbou. Absolutní slohová i dílenská shoda mezi naturalistickým ztvárněním propletených listů na hlavicích vysokých přípor a na samotných klenebních svornících (klíčích) bezpečně dokládá, že k úplnému zaklenutí lodi gotickou hutí došlo bezprostředně po stavebním dokončení obvodových bazilikálních stěn. Příčná loď (Transept) Příčná loď vyniká svými nezvykle protáhlými, velkorysými rozměry – každé z obou ramen transeptu sestává ze čtyř plnohodnotných klenebních polí. Vnitřní členění stěn vykazuje pouze dvoupodlažní elevaci: spodní úroveň tvoří vysoké, ostře lomené mezilodní arkády, nad nimiž se bezprostředně zvedá patro velkých oken. V jádru se jedná o původní obvodové zdivo staré románské katedrály, které bylo na přelomu 14. a 15. století pouze zevnitř přetesáno a modernizováno. Tento památkový proces pohlcování starší stavby je ideálně patrný při komparaci protilehlých stěn: východní obvodové zdi (směrem ke chóru) zůstaly ve spodní části zcela slepé a bez oken, přičemž se do podkrovních prostor nad kaplemi obchozího ochozu otevírají starobylými románskými půlkruhovými okny (arkádami); naopak protilehlé západní stěny jsou již kompletně prolomeny velkými novými gotickými okny. Obě ramena příčné lodi byla v původním románském i raném gotickém projektu navržena výhradně pro otevřený dřevěný krov bez kamenných kleneb. Svědectvím tohoto nejstaršího záměru je mimořádně precizně provedená tesařská vazba s hustě řazenými vaznými trámy v severním rameni, která je dnes částečně skryta a podvázána mladší podhledovou klenbou. Podobným dokladem tohoto konceptu jsou také velká okna v jižním průčelí transeptu a jedno z gotických oken na západní stěně. K celkovému zaklenutí obou ramen kamennou křížovou klenbou svedenou do postranních přípor došlo až ve druhé fázi, a to v první třetině 16. století. Naopak centrální čtverec křížení lodí byl kamennou gotickou klenbou bezpečně zastropen již v průběhu 30. let 14. století. Tento klenební svorník nese malovaný znak biskupa Jeana Prigenta (který stál v čele léonské diecéze v letech 1436 až 1439); znak drží plastiky andělů na blankytném pozadí posetém zlatými hvězdami a bohatým rostlinným dekorem. Aby stavitelé opticky i staticky zamaskovali velký výškový rozdíl mezi monumentální vysokou klenbou nad centrálním křížením a podstatně nižšími klenbami v obou postranních ramenech transeptu, vložili do míst jejich spojení mohutné kamenné mezilodní dělící pasy. Tyto dělící pasy se stejným způsobem pohledově uplatňují na rozhraní mezi hlavní lodí, křížením a kněžištěm. Poslední jmenovaný triumfální oblouk směrem do chóru sice dnes působí velmi zjednodušeným, až strohým dojmem, ve středověku a raném novověku jej však doplňovalo monumentální, bohatě vyřezávané dřevěné gotické lektorium, které bylo za revoluce kompletně zničeno. Gotické kněžiště Vnitřní prostor gotického východního závěru (chevetu) vykazuje mimořádně originální a atypický půdorysný rozvrh. Rafinovaně kombinuje klasický francouzský polokruhový ochoz s radiálními kaplemi a stupňovitý pravoúhlý závěr anglo-normanského typu. Hlavním záměrem středověkých stavitelů bylo nepochybně maximální využití dosavadních pevných základů předchozí románské katedrály. Původní gotický projekt pravděpodobně počítal s monumentálním dvojitým obchozím ochozem po vzoru katedrály v Tréguieru, v průběhu prací však byl tento záměr opuštěn. Huť dala přednost schématu postupně se zkracujících, stupňovitých kaplí, jejichž plocha byla druhotně rozšířena vyvedením vnější obvodové boční lodi. Tato radikální změna koncepce byla přímým důsledkem silného soudobého anglického vlivu. Ústřední loď pojímá rozlehlý kanovnický chór i samotné kněžiště (presbytář), které na východní straně uzavírá klenební pole na půdorysu lichoběžníku. Celá tato východní konstrukce je vyzděna z masivních kvádrů domácí žuly, s jedinou výjimkou – tou je bohatě sochaný ozdobný vlys probíhající přímo pod pásem triforia, který je vytesán z jemného importovaného vápence. Vnitřní stěny centrálního chóru vykazují plnohodnotnou třípodlažní elevaci: spodní patro: Velké mezilodní arkády, které byly již od počátku konstrukčně navrženy tak, aby do nich mohla být staticky osazena kamenná či dřevěná chórová mříž; střední patro: Slepé triforium, ozdobené prolamovanými oslími hřbety v bohatém plaménkovém stylu; nejvyšší patro: Vysoká bazilikální okna s vnitřním pasážovým ochozem chráněným prolamovaným kamenným zábradlím (poprsníkem). Okenní záklenky v rovných polích chóru mají specifický zalomený tvar biskupské mitry, který byl přímo převzat z anglické vertikální gotiky. Naopak okna v samotném zaobleném závěru již mají klasický hrotitý tvar typický pro francouzskou tradici. Tento specifický mix stylů a tvarů způsobil značné potíže středověkému mistru stavitelovi klenby – jednotlivá gotická křížová žebra totiž v rozích dosti neobratně a staticky divoce dosedají na nástěnné oblouky. V rovných polích kněžiště jsou gotická žebra v patkách svedena do svazků tří štíhlých kolonet, které nesou ozdobné kamenné konzoly (patky) s reliéfními motivy lidských tváří a masek. V polygonální apsidě naopak klenební žebra stékají bez jakéhokoli přerušení až k podlaze v podobě plynulých oblých přípor (každé žebro má svůj vlastní nepřerušený sloupek). Klíčové klenební svorníky nesou heraldické znaky tehdejších nejmocnějších feudálů a církevních knížat regionu: v prvním poli se nachází znak hrabství Léon, ve druhém erb mocného knížecího rodu Rohanů, ve třetím osobní znak biskupa Jeana Validireho, ve čtvrtém erb šlechtické rodiny du Chastel a v samotném závěru apsidy znak biskupa Guillaumea Le Ferrona. Boční lodi i navazující věnec kaplí jsou rovněž zastropeny gotickými křížovými žebrovými klenbami. Ta dosedají na mezilodní pilíře prostřednictvím složitého, technicky náročného křížení a pronikání profilových prutů přímo v kamenných patkách. To představuje vůbec jeden z historicky nejstarších doložených příkladů tohoto pokročilého kamenického umění na půdě Bretaně. Vnitřní dispoziční uspořádání kaplí neodpovídá vždy jejich vnějšímu architektonickému vzhledu. Na jižní straně jsou druhé a třetí klenební pole, která zvenčí kryje jeden společný střešní štít, v interiéru pevně rozdělena: druhé pole tvoří jeden společný liturgický prostor s polem prvním, zatímco od třetího pole je striktně odděleno masivní příčnou dělicí zdí, protnutou pouze velkou gotickou arkádou. Pokud jde o kaple na severní straně, ty ve svém podkroví nad gotickými klenbami ukrývají vzácné zbytky náběhů starších, malovaných románských křížových kleneb bez žeber, což jsou přímí architektoničtí svědkové pohlcené románské katedrály. Okenní vitráže Katedrála se v minulosti pyšnila mimořádně bohatým souborem středověkého sklářského umění. Návštěvníkům na počátku 21. století se však tato skleněná galerie představuje v radikálně pozměněné podobě – naprostá většina historických oken v průběhu staletí a během revolučního řádění kompletně zanikla, takže současné výplně jsou téměř stoprocentně moderními novogotickými a soudobými uměleckými díly. Dochovaná historická okna (Les vitraux anciens) Do současnosti se v interiéru dochovaly pouze tři okenní výplně, které v sobě ukrývají autentická středověká a renesanční skla; i tato tři vzácná okna však v průběhu 19. století prošla radikálním materiálovým přeskládáním a celkovou kompoziční rekonstrukcí. Okno č. 14 (v déambulatoriu): Situované v jedné z jižních kaplí obchozího ochozu. Toto vativní okno chrámu darovala mocná šlechtická rodina Le Scaff ve druhé polovině 16. století; v roce 1884 však bylo velmi radikálně zrekonstruováno a doplněno. Sestává ze tří štíhlých hrotitých lancet a kružbového tympanonu se sedmi prolamovanými poli. Samotný tympanon dnes nese novodobý erb obklopený postavami andělů hudebníků z 19. století. V levé lancetě je zachycen klečící donátor (pravděpodobně Jean Le Scaff) pod ochranou svatého Jana Křtitele; z původního renesančního panelu se zde však dochovaly pouze drobné fragmenty. Ústřední lanceta ukrývá mimořádně precizně dochovanou renesanční scénu Pekla, zasazenou do bohaté architektury italské renesance 16. století. Pravá lanceta pak zobrazuje klečící mecenášku (pravděpodobně Annu du Bois), kterou doprovází svatá Anna a svatý Jan Evangelista; tato zóna vykazuje rovněž vysokou míru historické autenticity. Okno č. 20 (v jižní boční lodi): Osazené v jižní boční lodi v těsném sousedství příčné lodi. Tvoří ho dvě trojlaločně zakončené lancety členěné do dvou výškových registrů nad sebou a horní prolamovaný čtyřlist v roli tympanonu. Okno nese autentickou renesanční dataci k roku 1560 a jeho ikonografický program je kompletně zasvěcen novozákonnímu tématu Skutků milosrdenství. Kolem roku 1884 ho kompletně přeskládal a restauroval slavný sklářský mistr Hucher, který do tympanonu nově osadil heraldický štít obklopený malovanými nápisovými stuhami (fylaktéry). Spodní etáž okna realisticky zachycuje křesťanské přijímání cizinců (poutníků) a vykupování zajatců z otroctví, zatímco horní etáž zobrazuje ošetřování nemocných a sycení hladových. Okno č. 25 (v severní boční lodi): Nachází se v severní boční lodi a je umělecky zasvěceno monumentálnímu tématu Posledního soudu. Sestává ze dvou lancet se dvěma registry a jednoduchého tympanonu s jedním prolamovaným polem. Dílo bylo vytesáno a vymalováno ve druhé polovině 16. století a v roce 1884 ho rovněž kompletně zrekonstruoval mistr Hucher. Ten spodní část okna uměle doplnil vložením dvou cizích renesančních panelů, které pocházely z úplně jiné, zaniklé chrámové vitráže. Novodobý tympanon z 19. století zobrazuje triumfujícího Krista Soudce (Maiestas Domini) trůnícího na oblouku nebeské duhy. Horní historický registr podrobně vypráví děj Posledního soudu s archandělem troubícím na polnici k probuzení mrtvých a s výjevy Vzkříšení těl. Spodní, druhotně přisazený registr pak přináší hlubokou alegorickou paralelu k tomuto eschatologickému tématu – zobrazuje podobenství o Dobrém pastýři, který u nebeské brány definitivně odděluje čisté ovce od zatracených kozlů. Toto okno prošlo generálním restaurátorským zásahem v roce 1999. Mezi historickými vitrážemi, které byly v průběhu staletí a během revoluce definitivně zničeny, archivní prameny vyzdvihují zejména monumentální tříoké Ukřižování (Kalvárii), na němž byl zpodobněn klečící sídelní biskup, předstupující před Krista pod patronátem svatého Jana. Tento vzácný skleněný skvost v roce 1614 detailně popsal kronikář Jean Bourricquen v dokumentu vyhotoveném pro šlechtice Charlese de Maillé. Novodobá a moderní okna (Les vitraux modernes) V průběhu 19. a na počátku 20. století zadala katedrální kapitula a bohatí donátoři řadu velkých uměleckých zakázek s cílem prázdná okna po revoluci nově zaplnit: Restaurátorská huť Lobin (1867): Zhotovila rozměrnou vitráž Život a utrpení Krista pro hlavní osové okno v čele chóru a navazující okno po pravé straně vyzdobila výjevy se Svatým Josefem a malým Ježíškem. Tatáž dílna o několik let později kompletně zasklila obří rozetové okno v jižním rameni příčné lodi a v roce 1888 projekt uzavřela osazením okna se Svatým Janem na ostrově Patmos u nohou apokalyptického Krista, které zdobí první jižní kapli obchozího ochozu. Sklářská manufaktura v Le Mans a rodina Hucherových: Vyrobily pro okna jižního obchozího ochozu tři velké narativní vitráže: Svatý Pavel Aurelián chránící klečícího a modlícího se biskupa Rolanda de Neufville, Ježíš žehnající malým dětem a cyklus Život svaté Anny. Pro severní rameno ochozu pak titíž mistři dodali monumentální okno Panny Marie Ochranitelky (Vierge protectrice). Mistr Félix Gaudin (1894): Na osobní náklad hraběte de Guébriant zhotovil pro jedno z oken severního obchozího ochozu nádhernou novogotickou vitráž s tématem Vzkříšení Lazara. Anonymní díla 19. století: V severním obchozím ochozu se nachází nedatované okno zachycující Zjevení zmrtvýchvstalého Krista apoštolům na břehu Genezaretského (Tiberiadského) jezera. Z téže doby pochází velká severní okenní růžice (rozeta) v transeptu, která umělecky ztvárňuje slavné Mystické zjevení Nejsvětějšího Srdce Ježíšova svaté Markétě Marii Alacoque v Paray-le-Monial. Ateliér Auguste Labouret (cca 1926): Vytvořil ucelený soubor tří monumentálních, moderně koncipovaných vitráží věnovaných zakladateli diecéze, svatému Pavlu Aureliánovi. Tento projekt významně finančně podpořil tehdejší starosta města Alain de Guébriant a okna byla osazena do obřích oken velké kaple, která v interiéru slouží jako boční chór. Plátna s velkou expresivitou zachycují klíčové hagiografické scény: Svatý Pavel Aurelián vyhání a krotí divokého draka na ostrově Batz, Svatý Pavel podrobuje divokého býka a jeho Triumfální vstup do opuštěného mrtvého města. Vnitřní vybavení (Mobiliář) Katedrála svatého Pavla Aureliána ukrývá mimořádně hodnotné movité kulturní dědictví, z něhož je celkem třicet tři uměleckých předmětů zaneseno na oficiálním seznamu francouzských historických památek (Base Palissy). Mezi nejvýznamnější skvosty patří monumentální hlavní oltář, starobylý středověký zvon a také raně křesťanský sarkofág, v bretaňském folklóru tradičně označovaný jako hrobka bájného krále Conana Mériadeca. Hlavní oltář (Maître-autel) Monumentální hlavní oltář byl vybudován v roce 1745 podle návrhu architekta Henryho Villarse. Je vytesán z luxusního černého mramoru na obdélníkovém půdorysu s elegantně tvarovanou, břichatou (galbovanou) čelní stěnou. Nad oltářem se klene vzácný závěsný eucharistický baldachýn v podobě palmového stromu, vyřezaný z malovaného a zlaceného dřeva (tento prvek byl restaurován v letech 1820–1825). V souladu se starobylým, dnes již zaniklým liturgickým zvykem sloužilo toto závěsné ciborium k bezpečnému zavěšení pyxidy s proměněnými eucharistickými hostiemi přímo nad oltářní plochu. Po stranách oltář symetricky doplňuje dvojice adorujících andělů z malovaného a zlaceného dřeva. Samotný mramorový oltářní stůl (bez těchto postranních plastik andělů) je zanesen na seznamu národních historických památek od 4. prosince 1914. Renesanční kanovnické lavice (Stalles) V prostoru kněžiště je instalován ucelený soubor 66 bohatě vyřezávaných dřevěných kanovnických lavic z počátku 16. století. Jsou symetricky rozděleny po obou stranách chóru, přičemž na každé straně tvoří uspořádání dvě řady nad sebou (v kompozici 17 lavic v zadní řadě a 16 lavic v řadě přední). Zadní horní lavice jsou na rozdíl od spodních vybaveny vysokými opěradly s honosně vyřezávanými podstřešními baldachýny. Celý tento soubor se pyšní mimořádně bohatým ikonografickým a narativním programem: řezbářská výzdoba v sobě spojuje prvky středověkého bestiáře včetně bájných a fantastických zvířat, bujné florální a rostlinné ornamenty, figurální zpodobnění světců (Panny Marie s Ježíškem, svatého Jana Křtitele, Jana Evangelisty, Petra, Markéty, Rocha či Pavla Aureliána) a také unikátní žánrové výjevy zachycující tradiční řemesla a společenské vrstvy nastupující renesance. Spatřit zde lze postavy lékárníka (apatykáře), rolníka, kupce, mnicha, jáhna či biskupa. Na severní straně výzdobu doplňují tesané rodové erby léonských biskupů Jeana de Kermavana a Guye Le Clerca. Celý soubor stall byl v minulosti dvakrát celoplošně barevně přemalován – poprvé kolem roku 1830 a podruhé v roce 1873, kdy tyto restaurátorské práce provedl malíř L. Nicolas z Morlaix. V současné sestavě chybí šest rohových lavic, které se původně stáčely v pravém úhlu; ty byly kolem roku 1870 z chrámu demontovány a druhotně osazeny v interiérech zámku Château de Kerjean na území obce Saint-Vougay. Všechny lavice dochované v katedrále jsou jako národní movitá historická památka chráněny od 11. dubna 1902. Boční oltáře a retábly (Retables) Kromě hlavního oltáře se v katedrále nachází velké množství bočních oltářů, které jsou doplněny bohatě vyřezávanými retábly. Celá řada z nich požívá nejvyšší státní památkové ochrany. Gotický žulový oltář (za hlavním oltářem): Tento kamenný oltář z 16. století je situován přímo v prostoru za hlavním oltářem. Na své čelní stěně nese tesaný erb kanovníka a quemedillyského archidiakona Hamona Barbiera, který podpírají plastiky andělů. Z církevně-právního a památkového hlediska je tento prvek považován za stálou materiální součást nemovitosti a je chráněn v rámci celkového zápisu katedrály již od roku 1840. Na tomto oltářním stole je osazen dřevěný svatostánek (tabernákl) v podobě niky, který v minulosti stával přímo na hlavním oltáři před závěsným palmovým eucharistickým baldachýnem. Obecní oltář (v chóru): Barokní dřevěný oltář s retáblem nese přesnou dataci k roku 1662. V minulosti jeho středu dominovala bohatě malovaná a zlacená nika, kterou završovala kopule s vyobrazením slunce neseného dvěma anděly. Jako národní movitá historická památka (Base Palissy) je evidován od 4. prosince 1914. Gotický žulový oltář (za stallami): Tento kamenný oltář z 15. století je přisazen přímo k jižní obvodové stěně chóru za kanovnickými lavicemi. Je osazen kamennou prédellou s florálními a rostlinnými reliéfy, v jejímž středu se nachází barbarsky poškozené gotické sousoší Piety (postavě mrtvého Krista chybí hlava). Tento historický objekt nepodléhá památkové ochraně. Oltář svatého Josefa (v osové kapli): Novogotické umělecké dílo z druhé poloviny 19. století. Má klasický obdélníkový tvar a jeho zádové antependium zdobí tři medailony s reliéfními bustami Panny Marie, svatého Josefa a malého Ježíška. Svatostánek je pevně zapuštěn do gradinu (oltářního stupně) a na jeho dvířkách je vyobrazen motiv Dobrého pastýře. Po stranách svatostánek symetricky doplňují dvě křídla, z nichž každé obsahuje šest nik s baldachýny, v nichž jsou osazeny sošky apoštolů (dvě drobné plastiky v souboru chybí). Oltář není památkově chráněn. Oltář svatého Rocha (v jižním transeptu): Novogotický retábl nese dataci k roku 1854 a nachází se ve druhé kapli východně od jižního ramene příčné lodi. Obdélníkový oltářní stůl stojí na kamenném stupni, který od zbytku lodi vizuálně i liturgicky odděluje nízká kovaná oltářní mřížka (klekátko). Vyřezávaný retábl slouží jako umělecký rám pro vzácný barokní olejový obraz ze 17. století, který zachycuje svatého Františka z Pauly, jak slavnostně předává řeholní škapulíř sedícímu biskupovi (podle historických reálií se jedná o léonského biskupa Reného de Rieux při zakládání kláštera paulánů-minimů v Saint-Pol-de-Léon v roce 1622). Tento obraz, který byl úspěšně zachráněn ze starého řádového kostela paulánů zničeného v roce 1793, je jako samostatná movitá památka chráněn od 26. září 2000; zbytek novogotického oltáře památkové ochraně nepodléhá. Barokní oltář Panny Marie z hory Karmel Tento mimořádně hodnotný barokní oltářní komplex s retáblem, zasvěcený Panně Marii Karmelské, je osazen v poslední kapli jižní boční lodi. Byl vyřezán ve druhé polovině 17. století pro chrám zdejšího karmelitánského kláštera. Po barbarském zbourání tohoto klášterního areálu revolucionáři v roce 1793 byl oltář v roce 1811 bezpečně přenesen do severního ramene katedrálního transeptu. Na své současné místo byl definitivně přesunut při památkových úpravách interiéru v roce 1973. Konstrukce sestává z obdélníkového stolu z ušlechtilého řezbovaného dřeva, vztyčeného na dvou stupních. Jeho zádové antependium rytmicky rozdělují čtyři elegantní tordované (šroubovité) sloupky do tří samostatných polokruhových polí s reliéfy. Barokní svatostánek je zapuštěn přímo do oltářních stupňů. Nad celou touto kompozicí se tyčí monumentální architektura dřevěného retáblu s iluzivní slepou nikou, v níž je osazena vzácná polychromovaná terakotová socha Panny Marie s Ježíškem. Čtyři obří tordované sloupy po stranách nesou barokní půlkruhový fronton doplněný plastikami dvou andělů. Celé toto barokní řezbářské unikum je chráněno jako národní movitá památka od 26. září 2000. Oltáře v severní lodi a transeptu Oltář svaté Anny (v jižní boční lodi): Tento celodřevěný oltář s retáblem vyřezal v roce 1748 truhlář Hervé Kermaidic, přičemž jeho provizorní čelní stěnu v roce 1754 luxusně vymaloval, zasklil a pozlatil mistr Kergrach. Celý soubor je pojednán v módní barokní technice falešného mramoru (iluzivní malby fládrováním). Oltářní stůl má podobu prosklené prohnuté truhly , uvnitř které je uložena a uctívána historická socha nantského biskupa svatého Emiliána. Objekt nepodléhá památkové ochraně. Oltář Panny Marie Sedmibolestné (v severním transeptu): Tento dubový oltář, opřený o východní zeď severního ramene, je místními věřícími tradičně nazýván též „Oltářem věrných zemřelých“, neboť u něj až do liturgických reforem v 70. letech 20. století probíhaly pravidelné zádušní modlitby a requiem. Byl vyřezán v novogotickém duchu ve druhé polovině 19. století původně pro poslední kapli jižní lodi (kde dnes stojí oltář Karmelitánů) a na své současné místo byl přesunut v roce 1970. Svatostánek na obdélníkovém stole lemují dva propracované nízké reliéfy, které hagiograficky zachycují mystické zjevení anděla svatému Pavlu Aureliánovi a zázračný objev prvního zvonu tímto světcem. Celou kompozici korunuje vysoký novogotický dřevěný baldachýn; dílo není památkově chráněno. Oltář se sirénou (v severním transeptu): Nachází se v první kapli východně od severního ramene transeptu a je přisazen k severní stěně. Je to vzácné dílo vytesané z masivní žuly v 15. století. Nese rodový erb šlechtické rodiny de Traonelorn de Kerautret s jejich rodovým heslem a bohatý pozdně gotický rostlinný dekor, v jehož nízkém reliéfu se v žulovém zdivu rozverně prohánějí bájné postavy lva a mořské sirény. Moderní oltář svatého Pavla Aureliána (v severním transeptu): Tento novogotický oltář byl vybudován v roce 1897 u příležitosti velkolepého všenárního přenesení (translace) hlavních svatých relikvií patrona chrámu. V nitru oltářního stolu je bezpečně chráněn drahocenný klenotnický relikviář, který podle detailních kreseb kanovníka Abgralla mistrně zhotovil slavný lyonský zlatník Thomas-Joseph Armand-Calliat. Na tomto relikviáři stojí novodobá socha svatého biskupa; soubor nepodléhá státní ochraně. Oltář Panny Marie Růžencové (v severovýchodní kapli): Tato kaple patřila historicky vlivnému růžencovému bratrstvu. Monumentální dřevěný oltář byl vybudován ve druhé čtvrtině 17. století, v roce 1748 ho kompletně barevně přemodeloval malíř Beaufort a v roce 1752 ho luxusně nově ozdobil a pozlatil mistr Ropert. Svatostánek na obdélníkovém stole lemují čtyři malé tordované sloupky. Ústřední osou řezbovaného retáblu (pojednaného v technice iluzivního mramoru) je vzácný barokní olejový obraz zachycující Růžencovou Pannu Marii a svatého Jana Křtitele, jak se společně u Božího trůnu úpěnlivě přimlouvají (intercedují) za obyvatele města Saint-Pol-de-Léon. Toto plátno lemuje věnec patnácti kulatých medailonů s drobnými malbami patnácti mystérií růžence. Celou kompozici rámují obří tordované sloupy nesoucí kladdí a půlkruhový štít. Zatímco barokní obraz je jako mimořádná památka chráněn od 4. prosince 1914, samotná dřevěná architektura retáblu ochraně nepodléhá. Ostatní barokní a novogotické oltáře Přímluvný barokní oltář (18. století): Tento vyřezávaný celodřevěný oltář s retáblem je chráněn jako národní movitá památka od 4. prosince 1914. Jeho architekturu rytmicky člení pět drobných kolonet vespod a čtyři velké tordované, bohatě zlacené sloupy navrchu. Ty rámují mistrovský barokní olejový obraz na plátně, který zachycuje Pannu Marii v hluboké mystické prosbě, jak oroduje a vyprosí u Boha milost a záchranu pro věrné obyvatele Saint-Pol-de-Léon před morovou ranou. Oltář Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (19. století): Novogotický obdélníkový oltář z masivního dřeva, jehož čelní zádové antependium zdobí řada jemných dřevěných statuet představujících Pannu Marii, její svaté rodiče Annu a Jáchyma, svatou Marii Magdalenu a další zbožné novozákonní ženy. Šestiboký svatostánek na oltáři doplňují dva narativní nízké reliéfy – novozákonní výjev Samaritánky u studny a scéna svatého Antonína píšícího svůj teologický spis. Objekt není památkově chráněn. Oltář rodiny de Kerautret (1920): Situován v jedné z bočních kaplí. Je vytesán z masivní žuly s nízkými reliéfy a nese rodový erb šlechtického rodu de Kerautret z roku 1920. Nad kamenným stolem se zvedá tříarkádový retábl z leštěného lakovaného dřeva; soubor nepodléhá památkové ochraně. Čtecí pult a liturgická mřížka Renesanční čtecí pult: V interiéru chrámu se dochoval vzácný celodřevěný čtecí pult, který v 16. století mistrně vyřezali místní řemeslníci. Tento mobiliární prvek, určený původně pro odkládání obřích rukopisných kancionálů uprostřed kanovnického chóru, je jako národní movitá historická památka (Base Palissy) chráněn již od 11. dubna 1902. Liturgická mřížka: Tato vzácná liturgická přepážka z bohatě soustruženého dřeva pochází s největší pravděpodobností z 16. století, přičemž její původní přesné umístění v rámci katedrálního prostoru zůstává neznámé. Až do roku 1980 byl tento prvek demontován a bezpečně deponován v prostoru pod západní varhanní emporou; v tomto roce byla mřížka památkáři nově restaurována a druhotně osazena jako dělicí prvek mezi druhé a třetí klenební pole vnější severní boční lodi gotického chóru. Konstrukci tvoří podvojné dveře se dvěma zaoblenými křídly, které po stranách symetricky rámuje dvojice sloupků. Celou tuto renesanční kompozici v horní části završuje profilované kladí bohatě zdobené řezbovanými rostlinnými a florálními reliéfy. Sochařská výzdoba Katedrální interiér ukrývá mimořádně rozsáhlý a pestrý soubor plastik, soch a drobnějších řezeb. Pokud u konkrétního díla není výslovně uvedeno jinak, nepodléhají tyto objekty samostatné státní památkové ochraně. Barokní sousoší z kláštera karmelitánů Dvojice mimořádně cenných barokních sochařských skupin zachycuje Tobiáše s archandělem Rafaelem na jedné straně a Archanděla Michaela porážejícího draka na straně druhé. Tato díla byla vyřezána ve druhé polovině 17. století pro kostel zdejšího kláštera karmelitánů. Po barbarském zbourání tohoto klášterního areálu revolucionáři v roce 1793 byly obě plastiky provizorně deponovány v severním rameni příčné lodi, načež byly v roce 1973 trvale přesunuty do jihovýchodní kaple, souběžně s osazením velkého karmelitánského retáblu, s nímž sdílejí společný historický původ. Obě sochařské skupiny jsou chráněny jako národní movitá historická památkaod 26. září 2000. Plastiky v chórovém ochozu (déambulatoriu) Svatý Matouš: Menší celodřevěná, polychromovaná a pozlacená barokní socha z 17. století je umístěna v blízkosti jihovýchodního portálu obchozího ochozu. Svatá Apolena: V jihovýchodním nároží ochozu se nachází menší barokní příložná plastika (statue d'applique) z 17. století. Svatá Apolena je ztvárněna v zářivě červené tunice, zeleném plášti a s bílým závojem na hlavě, přičemž v ruce drží svůj tradiční ikonografický mučednický atribut – kleště s vytrženým zubem. Svatá Markéta z Antiochie: Nedaleko odtud je osazena další cenná příložná socha ze zlaceného a polychromovaného dřeva, která původně stávala v severním rameni transeptu. Světice je oděna do bílé tuniky a modrého závoje s filigránským zlatým lemováním. Dílo bylo vytesáno pravděpodobně již v průběhu 16. století. Notre-Dame du Bon Secours (Panna Maria Dobré Pomoci): V severovýchodním nároží ochozu, v těsném sousedství vstupu do sakristie, trůní kamenná madona vyřezaná z jemného vápence. Pochází z 15. století, případně se jedná o mimořádně zdařilou puristickou historizující repliku z 19. století. Sochy v příčné lodi a na pilířích Svatý Antonín Poustevník: Menší pozdně barokní řezba z polychromovaného dřeva zachycuje světce s jeho tradičním atributem – prasetem. Je upevněna na západní stěně nejjižnějšího pole příčné lodi. Byla vyřezána v roce 1750 pro kapli v Pempoul_u, v roce 1763 byla administrativně přenesena do dnes již zaniklé kaple v Keravelu, v roce 1809 putovala do hřbitovní kaple svatého Petra a na své současné místo v katedrále byla trvale osazena v roce 1873. Svatý Šebestián a svatý Roch: Dvojice protilehlých barokních plastik z polychromovaného dřeva ze 17. století rámuje novogotický oltář svatého Rocha ve druhém poli jižního transeptu. Vpravo stojí tradiční morový patron svatý Šebestián probodaný šípy, vlevo mu jako optický i liturgický pendant odpovídá svatý Roch, doprovázený svým věrným psem a ukazující morovou ránu na stehně. Archanděl Gabriel ze Zvěstování: V poslední travé severního ramene příčné lodi se podél západní stěny dochovala pozdně gotická dřevěná plastika z 15. století, která byla původně součástí monumentální kompozice Zvěstování Panny Marie. Archanděl je oděn do bílé tuniky a modrého pláště; dílo je však v katastrofálním technickém stavu a je silně napadeno červotočem. Svatý Josef a svatá Terezie z Ávily: V západních náhrobních nikách (enfeu) téhož severního ramene transeptu jsou osazeny dvě menší plastiky: barokní řezba svatého Josefa nesoucího v náručí malého Ježíška ze 17. století (rovněž v havarijním, červotočem silně poškozeném stavu) a vedle ní bílá mramorová soška svaté Terezie z Ávily, vytesaná v první čtvrtině 20. století. Monumentální gotický krucifix: Rovněž v severním rameni se nachází velký, vyřezávaný a polychromovaný kříž s tělem ukřižovaného Krista z přelomu 15. a 16. století. Toto výjimečné dílo vykazuje těžká poškození: hlava Krista je od těla zcela oddělena, spodní část bederní roušky chybí a několik prstů na rukou Spasitele je ulomeno. Madona na křížení lodí: U paty severozápadního pilíře centrálního křížení lodí je osazena barokní Panna Maria s Ježíškem ze zlaceného a polychromovaného dřeva (17. století). I tato řezba trpí těžkým poškozením – pravá ruka malého Krista i obě nohy madony jsou uražené a celá hmota dřeva je silně prožraná červotočem. Sochy v hlavní lodi a portálech Svatý Kryštof: V jižní boční lodi hlavní lodi je osazena pozoruhodná pozdně renesanční polychromovaná socha svatého Kryštofa. Zobrazuje tohoto bájného obra s nohama brodícíma se ve vodě, jak na svém rameni obětavě nese malého Ježíška. Dílo bylo vyřezáno v 17. století (shodně s Josefovou plastikou v transeptu); vlivem času a vlhkosti však utrpělo vážné materiální ztráty – celá jedna ruka světce chybí a spodní žulový podstavec je zčásti roztříštěn. Apoštolská a biskupská svědectví v portálech: Hluboký jižní portál dnes ukrývá pouhé čtyři dochované renesanční postavy z původního kersantitského apoštolského sboru z 16. století. Naopak pod západní vstupní předsíní trůní monumentální kersantitská socha patrona chrámu, svatého Pavla Aureliána, pocházející z přelomu 15. a 16. století. Toto dílo muselo být náročně restaurováno – během revolučního řádění mu totiž byla surově sražena hlava od těla a přisazené tělo podmaněného draka muselo být v 19. století zčásti kompletně vytesáno znovu. Po pravé straně stojící socha apoštola svatého Pavla z Tarsu vykazuje velkou anomálii – při novogotické opravě jí byl druhotně implantován obličej pocházející z úplně jiné, starší gotické plastiky ze 13. století. Po levé straně stojící svatý Tomáš je vytesán z černého granitu v 15. století. Obě tyto portálové plastiky nesou těžké stopy po revolučním vandalismu: jmenné nápisové pásky (fylaktéry) jsou kompletně roztříštěny, svatý Pavel má uražený nos a svatý Tomáš část chodidla. Sedící svatý Petr: V interiéru lodi je rovněž instalována přesná litinová replika z počátku 20. století, která věrně kopíruje slavný bronzový středověký monument žehnajícího svatého Petra od Arnolfa di Cambio z Vatikánské baziliky svatého Petra v Římě. Obrazy Kromě bohatých maleb, které tvoří pevnou součást výše popsaných barokních oltářních retáblů, ukrývá katedrála několik mimořádně hodnotných samostatných historických obrazů. Vůbec nejvyšší státní umělecké ochrany požívá rozměrné plátno Oplakávání Krista (La Déploration du Christ), které kolem roku 1846 namaloval francouzský malíř Charles Lefebvre. Obraz představuje vzácnou státní uměleckou zápůjčku a je trvale vystaven a chráněn v jižní lodi chrámu; na oficiální seznam národních památek byl zanesen 26. září 2000. Tuto galerii doplňují čtyři další historická plátna: monumentální barokní Zvěstování Panny Marie z 18. století, které visí na východní obvodové stěně jižního ramene příčné lodi; pozoruhodné plátno Svatý Pavel Aurelián poráží a krotí divokého draka, které zdobí západní stěnu třetí kaple jižního obchozího ochozu; toto dílo nese jasný podpis a přesnou dataci k roku 1750 od významného bretaňského barokního malíře Jeana Vincenta L'Hermitaise; klasicistní obraz Smrt Spravedlivého (La Mort du Juste), namalovaný na samém přelomu 18. a 19. století, trvale deponovaný v jižním rameni ochozu; akademická olejomalba Výchova Panny Marie svatou Annou z průběhu 19. století. Sepulkrální památky a hrobky Bývalá katedrála svatého Pavla Aureliána je významným bretaňským panteonem a ukrývá mimořádně hodnotný soubor historických hrobek a tumb. Vůbec nejstarším funerálním objektem v interiéru katedrály je monumentální románský žulový sarkofág (pocházející z období mezi 10. a 12. stoletím), vytesaný ze svatokateřinské žuly. Jeho stěny zdobí reliéfní křesťanské symboly: kotvový kříž v čele, motiv stromu života v nohách a pět polokruhových arkádek po stranách, které rámují uschlý keř zbavený listí (středověký symbol lidské smrti). V bretaňském lidovém folklóru je tato tumba tradičně označována jako hrobka bájného prvního křesťanského krále Bretaně Conana Mériadeca. Sarkofág podléhá nejvyšší památkové ochraně již od 10. listopadu 1906. Hrobky novověkých hodnostářů a šlechty Na tento nejstarší odkaz navazuje ucelená řada náhrobků místních církevních i světských hodnostářů: Náhrobek Jeana Le Scaffa a Anne du Bois: Nachází se uvnitř zahloubené náhrobní niky (enfeu v podlaze kaple svatého Rocha v boční lodi. Tato renesanční náhrobní deska ze 16. století je vyrobena z kombinace černého mramoru a tmavého kersantitského kamene. Patřila léonskému senešalovi Jeanu Le Scaffovi a jeho manželce Anně du Bois de Kergoat, a její plochu zdobí jemně tesané alianční erby obou spřízněných rodů. Jako národní movitá památka je chráněna od 4. prosince 1914. Náhrobek biskupa Rolanda de Neufville (v úřadu 1562–1613): Byl vytesán z masivní žuly v první polovině 17. století. Na obdélníkové tumbě (truhle) je osazena ležící postava (gizant) biskupa v plném pontifikálním rouchu, kterého doprovází podmaněný drak a plastiky andělů nesoucí rodový erb rodu de Neufville. Objekt je památkově chráněn od 4. prosince 1914. Náhrobek biskupa Françoise de Visdelou (v úřadu 1662–1668): Tento mistrovský barokní monument dokončil sochař Nicolas de La Colonge v roce 1711, dlouho po prelátově smrti. Je vytesán z čistého bílého mramoru a zobrazuje biskupa ležícího na boku s knihou v ruce. Mramorová tumba je vespod ozdobena plastickým motivem lidské lebky a prázdným biskupským erbovním štítem (který revolucionáři za teroru kompletně otloukli). Náhrobek je situován na čestném místě přímo za hlavním oltářem a chráněnou památkou je od 4. prosince 1914. Náhrobní nika kanovníka Oliviera Richarda (zemřelého 1539): Nachází se v osové mariánské kapli. Tento renesanční náhrobek nechal pro svého bratra zhotovit François Richard; tumba je vytesána v tloušťce zdi (enfeu) a lemuje ji honosná renesanční architektura s vyřezávaným kladím a trojúhelníkovým štítem (frontonem), který nese rodový erb rodiny Richardů. Tento objekt památkově chráněn není. Náhrobek Reného de Rieux a biskupa Guillaumea de Kersauzon: Hrobka léonského hraběte-biskupa Reného de Rieux (zemřelého v roce 1651) byla do chrámu druhotně přenesena po destrukci cisterciáckého opatství v Relecu. V roce 1914 byla sice zanesena na seznam památek, ale 16. října 1936 byla ze seznamu administrativně vyškrtnuta, pravděpodobně z důvodu těžkého fragmentárního poškození a neúplnosti celku. Stejný osud potkal i sousední náhrobek biskupa Guillaumea de Kersauzon (působícího na přelomu 13. a 14. století), jehož zničená středověká hrobka byla v 19. století kompletně nově zrekonstruována v mramoru a osazena novodobým gizantem v jižním obchozím ochozu. Náhrobek Jeana-Françoise de La Marche (posledního hraběte-biskupa): Tento slavný prelát stál v čele léonského farního knížectví v letech 1772 až 1802 a po vypuknutí revoluce zemřel v exilu v Londýně (1806). Jeho monumentální náhrobek vytesal v roce 1869 sochař Léon Cugnot z bílého mramoru a žuly. Zobrazuje biskupa klečícího v modlitbě na obdélníkové tumbě, u jehož nohou leží realisticky ztvárněná rytířská zbroj, přilba s hledím a bojový meč. Tyto militární atributy záměrně připomínají prelátovo vojenské mládí, neboť před přijetím kněžského svěcení sloužil jako poručík v prestižním královnině dračím pluku. Náhrobek stojí přímo za hlavním oltářem a památkové ochraně nepodléhá. Podlahu bočních lodí chóru navíc doplňuje ucelená řada historických náhrobních desek z 17. a 18. století (s výjimkou páté desky, která je osazena přímo v dlažbě kněžiště). Tyto náhrobky nejsou samostatně chráněny: náhrobní deska slavné bretaňské mystičky Marie-Amice Picard z roku 1652; náhrobek kanovníka Yvese (Alaina) Poulpryho z téhož roku (1652); společný náhrobek vlivných šlechtických rodin Kerscau a Kerouartz z roku 1654; náhrobní kámen Jeana Chrétiena de La Masse z roku 1777; starobylá žulová deska tradičně nazývaná „náhrobek svatého Pavla Aureliána“ (pocházející z 18. století); dnes již ztracená deska, známá pouze z archivních nákresů, která zobrazovala ležícího biskupa. „Poličky smrti“ V hluboké náhrobní nice (enfeu) severního obchozího ochozu se nachází unikátní a celosvětově proslulý bretaňský funerální komplex, v lidovém folklóru nazývaný „Poličky smrti“ neboli „Regály noci“. Sestává ze souboru třiceti pěti malých dřevěných schránek (krabiček na lebky), které mají podobu drobných kapliček zastřešených křížkem. Čelní stěna každého tohoto boxu je prolomena otvorem ve tvaru srdce nebo gotického trojlístku, skrze který lze uvnitř spatřit samotnou lidskou lebku předka. Každá schránka nese ručně malované jméno zemřelého a přesné datum jeho úmrtí, přičemž nejstarší z těchto schránek prokazatelně pocházejí již z hlubokého 16. století. Tento jedinečný rituální soubor odráží starobylý keltsko-bretaňský zvyk: z důvodu malé kapacity venkovských hřbitovů byly kosti po několika letech z hrobu pietně exhumovány, rodina lebku svého předka pečlivě očistila, uložila do této personalizované dřevěné krabičky a vystavila ji na regály v chrámu, aby s ní zůstala v trvalém duchovním kontaktu. Soubor je dnes bohužel neúplný v důsledku dvou drzých novodobých krádeží: v roce 1884 byla z jedné schránky ukradena samotná lebka (zloděj nechal krabičku na polici prázdnou) a hned následujícího roku (1985) byla z chrámu bezostyšně odcizena celá jedna schránka i s lebkou uvnitř. Tento mimořádný historický a etnografický unikum je jako celek chráněn jako národní movitá historická památka od 23. února 1987. Zvony a kampanologické památky (Cloches) Zázračný keltský zvonec svatého Pavla Aureliána Katedrála se pyšní mimořádným historickým unikátem – starobylým bronzovým zvoncem, jehož původ pravděpodobně sahá až do hlubokého 6. století, což z něj činí jeden z nejstarších dochovaných zvonů na půdě celé Francie. Jeho rozměry jsou velmi komorní, na výšku měří pouhých 19 cm. Tento předmět, v Bretani uctívaný pod názvem „zvonec svatého Pavla Aureliána“, podléhá nejvyšší památkové ochraně od 14. června 1898. Jedná se o autentický keltský ruční zvonec, který podle církevní tradice osobně vlastnil sám svatý zakladatel diecéze. Ten jej měl obdržet přímým darem od bájného krále Marka z Cornouaille (strýce slavného hrdiny Tristana), a v listinách z 10. století je tato relikvie skutečně bezpečně doložena pod názvem „zvonec krále Marka“. Tento předmět hraje klíčovou roli v raně středověké hagiografii svatého Pavla Aureliána, kterou v roce 884 sepsal mnich Wrmonoc; legenda vypráví, že zvonec, opatřený uchem v podobě mořské ryby, se zázračně objevil v síti uprostřed úlovku právě ve chvíli, kdy svatý biskup pobýval na blízkém ostrově Île-de-Batz. Zvonec získal v bretonštině lidové jméno An hirglas („Dlouhý modrý“) a stal se předmětem obrovské lidové kultovní úcty věřících, neboť mu byla připisována zázračná moc léčit hluchotu, nedoslýchavost a těžké bolesti hlavy. Až do počátku 17. století farní správci uplatňovali rituální zvyk přikládat tento zvonec přímo na hlavy nemocných poutníků. Proti této magické lidové praxi však v letech 1629–1630 rázně vystoupil diecézní biskup, který napříště povolil pouze tzv. osculatio – zbožné políbení zvonce věřícími. Na sklonku 20. století oba tyto staré rituály z chrámu definitivně vymizely a současní duchovní během svátků zvoncem nad hlavami poutníků prostě a jednoduše pouze rituálně zazvoní. Historické věžní zvony Kromě tohoto drobného ručního zvonce je nejstarším velkým věžním zvonem katedrály mohutnný zvon odlitý v roce 1563. Tento zvon nese jméno „Jacques“ (Jakub) a byl odlit na trvalou paměť léonského biskupa Hamona, kterého přímo při odchodu z bohoslužby dne 21. ledna 1171 chladnokrevně zavraždil jeho vlastní bratr, bretaňský feudál Guyomarch IV. z Léonu. Zvon na svém těle nese historický latinsko-francouzský nápis: „Je fus fait par Mr Guy de Hergoat chanoine de Léon, fabrique lors me fit faire par Artus Grumaret fondeur pour servir l'an MVc LXIII. Ante nommalear Hamo“ (Byl jsem zhotoven panem Guyem de Hergoat, kanovníkem z Léonu, tehdejším správcem stavební huti, který mě nechal odlít zvonařem Artusem Grumaretem, abych sloužil léta Páně 1563. Dříve nazýván Hamon). Tento zvon dodnes spolehlivě odbíjí celé hodiny. Vzhledem k tomu, že pevně dotváří architekturu věže, byl již v roce 1840 prohlášen za součást nemovitosti a chráněn společně s celou budovou katedrály. V severní věži jsou navíc zavěšeny dva menší historické zvony z roku 1612, které slouží k odbíjení čtvrthodin; shodně s předchozím podléhají památkové ochraně jako součást nemovitosti od roku 1840. Celkově je dnes v obou věžích instalován soubor čtyř hlavních zvonů určených pro vyzvánění na volno s přímým elektrickým pohonem u zvonů č. 2, 3, 4, zatímco největší zvon Jacques (č. 1) využívá specifické závěsné lineární vyvážení s protizávažím: Zvon 1 „Jacques“: Umístěn v severní věži, průměr 1,56 m, hmotnost 2 067 kg. Odlit v roce 1563 (nebo 1568) slavným morlaixským zvonařem Artusem Guimarem (v pramenech uváděným též jako Guyomarc'h či Guimarch), ladění cis³; Zvon 2 (anonymní): Umístěn v jižní věži, odlit v roce 1827 zvonařstvím Briens Frères z Morlaix, ladění dis³; Zvon 3 (anonymní): Umístěn v jižní věži, odlit v roce 1827 zvonařstvím Briens Frères z Morlaix, ladění f³; Zvon 4 „Marie Bernadette“: Umístěn v jižní věži, odlit v roce 1950 slavnou zvonařskou hutí Robert & Jean Bollée z Orléansu, ladění ais³. Tento soubor určený k houpání doplňují dva samostatné pevné bicí zvony (zvonící pomocí vnějších elektrických kladívek), které jsou pevně napojeny na věžní hodinový stroj v severní věži: Zvon +1 (anonymní): Odlit v roce 1612 neznámým mistrem, ladění f⁴; Zvon +2 (anonymní): Odlit v roce 1612 neznámým mistrem, ladění ges⁴. Dohromady tak katedrální věže v Saint-Pol-de-Léon ukrývají mimořádně harmonický celkový zvonový fond čítající šest věžních zvonů. Velké kůrové varhany Monumentální kůrové varhany byly na západní empoře vybudovány mezi lety 1657 a 1660 vynikajícím anglickým varhanářským mistrem Robertem Dallamem a jeho synem Thomasem (který v Bretani získal šlechtický titul pán z La Tour). Nástroj byl v průběhu celého 18. století dispozičně upravován, až byl v roce 1846 kompletně od základu romanticky přestavěn renomovanou pařížskou firmou Daublaine-Callinet. Následně jej v roce 1858 doplňoval varhanář Heyer a do současné podoby ho v roce 1887 definitivně technicky dotvořil a přestavěl mistr Jean-Baptiste Stoltz. Pro svou mimořádnou uměleckou a historickou hodnotu byla celá jeho vnitřní hrací a píšťalová část dne 28. února 1980 prohlášena za národní movitou historickou památku Francie. Celý obří organologický stroj obsahuje celkem 2118 znějících píšťal. Z hlediska kompozice a vnějšího uspořádání je celkový architektonický rozvrh varhanní skříně (prospektu) přímou tvarovou kopií slavných varhan v kapli prestižní King's College Chapel v britské Cambridge. Čelní stěna podstavce skříně je vyzdobena nádhernou černobílou renesanční šachovnicovou malbou provedenou v iluzivní technice klamavého zobrazení, která před varhaníkem opticky otevírá hluboký prostor půlkruhového čestného zámeckého nádvoří lemovaného vysokými sloupy a kolonádami. Odkazy Literatura Philippe Bonnet, Jean-Jacques Rioult, Saint-Pol-de-Léon - Cathédrale Saint-Paul-Aurélien, in: Bretagne gothique, Paris, Picard, 2010, 485 s. (ISBN 978-2-7084-0883-8), s. 425-437. Yves-Pascal Castel, Saint-Pol-de-Léon, Éditions Ouest-France, 1997, 36 s. (ISBN 978-2-910981-22-8). Françoise Gatouillat, Michel Hérold, Saint-Pol-de-Léon - Cathédrale Saint-Paul-Aurélien, in: Les vitraux de Bretagne, Rennes, Presses universitaires de Rennes, coll. « Corpus Vitrearum / Recensement des vitraux anciens de la France » (č. 7), 2005, 367 s. (ISBN 2753501513), s. 193-194. Isabelle Isnard, Saint-Pol-de-Léon, cathédrale Saint-Paul-Aurélien. Le transept et le choeur, Congrès archéologique de France, Paris, Société française d'archéologie « Session 2007 : Finistère »,‎ 2009, s. 332-341. Paul Peyron, La Cathédrale de Saint-Pol et Le Minihy Léon, Quimper, Imprimeur de l'Évêché, 1901, 248 s. Bernard Tanguy, La cloche de Paul-Aurélien, Collection de l'Institut des Sciences et Techniques de l'Antiquité, sv. 511 « Mélanges François Kerlouégan »,‎ 1994, s. 611-622 Pascale Techer, Saint-Pol-de-Léon, cathédrale Saint-Paul-Aurélien. Les campagnes des XIIIe et XIVe siècles, Congrès archéologique de France, Paris, Société française d'archéologie « Session 2007 : Finistère »,‎ 2009, s. 325-331. May Vieillard-Troïekouroff, Le tombeau du duc d'Alsace Etichon-Adalric d'Alsace, fondateur du monastère de Sainte-Odile, Bulletin de la société nationale des antiquaires de France,‎ 1986, s. 55-62 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Paul-Aurélien de Saint-Pol-de-Léon na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Paul-Aurélien de Saint-Pol-de-Léon na Wikimedia Commons