Katedrála Saint-Pierre (Vannes)

Katedrála svatého Petra ve Vannes (francouzsky Cathédrale Saint-Pierre de Vannes) je římskokatolický katedrální chrám, který se nachází ve městě Vannes v departementu Morbihan v regionu Bretaň ve Francii. Jako hlavní sídelní kostel vanneské diecéze se pyšní papežským titulem basiliky minor. Představuje také jeden ze sedmi důležitých etapových chrámů na slavné historické bretaňské poutní trase Tro Breizh. Tato gotická stavba vyrostla na základech staršího románského chrámu. Její výstavba se protáhla na celých pět století (od 15. do 19. století), a pokud do tohoto rámce započítáme i dobu existence dodnes dochované románské zvonice z předchozího chrámu, dojdeme k úctyhodné délce stavebního vývoje v rozsahu sedmi set let. Ve svém celkovém uspořádání však budova zůstala strukturálně věrná původní románské dispozici: tvoří ji široká hlavní loď lemovaná deseti postranními kaplemi, příčná loď (transept) s nestejně dlouhými rameny, hlavní chór obklopený chórovým ochozem a na něj v jedné ose plynule navazující osová kaple. Dějiny Předchůdci gotické katedrály Navzdory skutečnosti, že se v aktech regionální církevní synody z roku 465 výslovně zmiňuje křesťanský kostel ve Vannes, historikové dodnes nedokážou bezpečně potvrdit, zda skromná svatyně prvního vanneského biskupa svatého Paterna stála přesně na místě dnešního chrámu. Tato historicky první vanneská katedrála byla do základů zničena a vypálena v roce 919 při pustošivých normanských vpádech do Bretaně, během nichž Vikingové surově zmasakrovali i tehdejšího sídelního biskupa Biliho. Na samém okraji tohoto areálu se tehdy s největší pravděpodobností nacházel také starší biskupský komplex z karolinské epochy. Nová kamenná katedrála byla vybudována kolem roku 1020 z podnětu vanneského biskupa Judicaëla a jeho bratra, bretaňského vévody Geoffroie I., v pevném románském slohu; ani v tomto případě však není stoprocentně jisté, zda stavební huť kopírovala původní základy. Stavba, vyzděná z hrubého žulového kamene a slohově velmi blízká architektuře nedalekého slavného klášterního chrámu opatství Saint-Gildas de Rhuys, procházela v průběhu staletí trvalými úpravami a živelným přistavováním nových struktur. Výsledkem byl mimořádně nesourodý, heterogenní architektonický celek, který tvořila hlavní loď doprovázená dvěma velmi úzkými bočními uličkami a zastropená otevřeným dřevěným krovem. (Z této nejstarší románské epochy chrámu pochází vzácná celodřevěná relikviářová schránka (kazeta) potažená pergamenem a unikátní soubor románských biskupských berel vytesaných z drahé slonové kosti, které jsou dnes trvale vystaveny v expozici katedrální klenotnice) Početné feudální války a vnitřní konflikty v Bretani se v pozdějších letech postaraly o její úplné zpustošení. Podle místní ústní tradice, jejíž historickou autenticitu nelze kvůli absolutnímu nedostatku písemných pramenů vědecky ověřit, nechali biskupové Rouaud a Guéthénoc na samém sklonku 12. nebo na počátku 13. století románskou katedrálu od základu postavit znovu. Z této etapy se v konstrukci do dnešních dnů dochovala staticky masivní spodní část severní zvonice a několik obvodových zdí v chóru. O celkové podobě tohoto románského předchůdce se v kapitulním archivu a v účetních knihách stavební huti dochovaly pouze stručné a úsečné zmínky. Rozmach poutnictví na konci 14. století vyvolal ve městě doslova rvačky a trvalé pouliční nepokoje. Nižší klérus od sousedního farního kostela svatého Paterna a kanovníci katedrální kapituly spolu totiž vedli právní i fyzické spory o výhradní právo veřejně vystavovat vzácné relikvie svatého Paterna (který je uctíván jako jeden ze sedmi svatých zakladatelů Bretaně), přijímat náboženskou úctu věřících, a inkasovat tak obrovské finanční milodary od poutníků. V 15. století sice světská vévodská moc vykonávala svou soudní jurisdikci nad polovinou města, církevní vliv však zůstával obrovský: katedrální kapitula plně ovládala čtvrtinu města a sám biskup vlastnil dalších 20 % městského území. K těžkým mocenským střetům docházelo také mezi žebravým řádem františkánů (menších bratří) působících ve městě a katedrální kapitulou; předmětem sporů byla práva na poplatky za pohřby měšťanů a obyvatel předměstí, kteří jako místo svého posledního odpočinku masivně upřednostňovali právě hřbitov při františkánském klášteře. Radikální přestavba chrámu do reprezentativního gotického slohu, o které rozhodl biskup Yves de Pontsal, probíhala v letech 1454 až 1520. K tomuto monumentálnímu kroku církevní správu donutil fakt, že stará románská katedrála již kapacitně absolutně nedokázala pojmout obrovské zástupy poutníků, které proudily k hrobu slavného dominikánského kazatele svatého Vincence Ferrerského. Tento světec zemřel ve Vannes v roce 1419, byl pochován přímo uprostřed katedrálního chóru a v roce 1455 ho papež Kalixt III. slavnostně kanonizoval. Svatý Vincenc byl prohlášen za hlavního patrona města a obrovské finanční milodary od poutníků u jeho hrobky umožnily kapitule v rychlém tempu kompletně od základu nově postavit gotickou hlavní loď (1456–1475), monumentální vstupní předsíň (1484–1494) a obě ramena příčné lodi (1500–1520). Z této slavné gotické stavební éry pochází hlavní loď, slavnostně konsekrovaná (vysvěcená) v roce 1499, jižní rameno příčné lodi založené v roce 1504, centrální čtverec křížení lodí z roku 1516 a bohatě zdobená předsíň severního ramene, dokončená v roce 1520. Tato severní předsíň v sobě v souladu s bretaňskými zvyklostmi ukrývá dvanáct vyřezávaných nik určených pro osazení dvanáctičlenného apoštolského chóru. V roce 1537 byla k severní stěně příčné lodi (na úrovni pátého klenebního pole) přistavěna unikátní dvoupodlažní kruhová kaple Nejsvětější svátosti, která představuje čistý architektonický skvost nastupující renesance. Zatímco severní věž zůstala nejvýznamnější strukturou zděděnou ze starého románského chrámu, vysoké gotické klenby nad lodí a nový presbytář (chór) byly vyzděny až v průběhu 18. století mezi lety 1771 a 1774. Jižní věž a vnější západní průčelí s hlubokou vstupní předsíní pak v současné novogotické podobě vznikly až v polovině 19. století. Moderní památková obnova a současnost Ve druhé polovině 19. století přistoupil vanneský biskup Jean-Marie Bécel k záměrnému sakrálnímu posílení chrámu tím, že jej v roce 1870 oficiálně a kanonicky přidružil k vatikánské arcibazilice svatého Petra v Římě. Nadace tohoto privilegia vyvrcholila dne 5. června 1870, kdy papež Pius IX. chrám slavnostně povýšil do hodnosti basiliky minor. Skutečnost, že tato stavba disponuje papežským titulem basiliky, je však mezi širší veřejností poměrně málo známá, neboť z titulu její funkce jakožto hlavní mateřské svatyně celé diecéze ji věřící i literatura dříve a přirozeně označují dominantním hierarchickým termínem katedrála. Celý monumentální komplex vanneské katedrály byl se všemi svými stavebními součástmi oficiálně prohlášen za národní chráněnou historickou památku Francie v roce 1906. V průběhu 19. až 21. století se katedrála stala dějištěm řady navazujících restaurátorských zásahů: 1850–1900: Lokální opravy a vybudování současné novogotické jižní věže a západního průčelí; 1985: Generální rekonstrukce a intonace velkých kůrových varhan; 2002–2004: Kompletní obnova a očištění kamenného pláště západního průčelí; 2003: Interiérové restaurování hlavního gotického chóru (presbytáře); 2006–2007: Celková sanace vnějšího zdiva a střechy osové mariánské kaple; 2008: Technicky náročná pokládka moderního podlahového vytápění v interiéru hlavní lodi; 2009–2010: Souběžná památková obnova renesanční kaple a celého vnitřního chórového ochozu; 2010–2012: Komplexní obnova vnitřních historických omítek a výzdoby osové mariánské kaple; 2010 (prosinec): Statické zajištění a tesařské zpevnění mohutného krovu hlavní lodi; 2011: Celková rekonstrukce a pokládka nové střešní krytiny nad chrámem; 2014: Kompletní restaurátorské očištění a zpevnění historické románské severní zvonice. Velkolepý státní plán restaurování (2020–2027) Na počátku 20. let 21. století zahájil francouzský stát rozsáhlý program celkové památkové obnovy vanneské katedrály. Svatý Petr byl totiž vůbec posledním ze čtyř hlavních středověkých bretaňských chrámů, který do té doby neprošel komplexním moderním restaurováním. Celý tento ambiciózní záchranný plán je přímo řízen a financován Regionálním ředitelstvím pro kulturní záležitosti (DRAC Bretagne). V letech 2022 až 2024 byla úspěšně realizována významná etapa prací, která zahrnovala kompletní obnovu severního i jižního ramene příčné lodi (transeptu) a prostoru za hlavním oltářem (retro-chóru). Tyto práce spočívaly v pečlivém statickém přespárování obvodového zdiva, hloubkové lokální výměně degradovaných či puklých žulových kvádrů a v následném provedení tradičních vápenných nátěrů. Delikátním restaurátorským zásahem prošly rovněž vnitřní dřevěné obklady, sochařská výzdoba a boční oltáře, což těmto třem klíčovým liturgickým prostorám navrátilo původní historickou autentičnost a estetickou působivost. V lednu 2025 byla slavnostně zahájena další navazující fáze prací, která se plně soustředí na prostor gotické hlavní lodi a její věnec deseti postranních kaplí; tyto práce jsou rozvrženy až do konce roku 2027. Z důvodu vysoké technické náročnosti, prašnosti a zajištění bezpečnosti je katedrála po celou dobu této závěrečné etapy restaurování pro veřejnost i liturgický provoz zcela uzavřena. Veškeré každodenní bohoslužby a farní oficia jsou dočasně přeneseny do nedaleké kaple svatého Iva (situované v těsném sousedství vanneské radnice). Výjimku tvoří pouze dvě hlavní nedělní dopolední mše svaté, které se provizorně slouží v rozlehlých prostorech historické gotické kaple Lycea svatého Františka Xaverského. Technické parametry a rozměry Základní stavební a metrické parametry baziliky-katedrály jsou následující: Celková vnitřní délka budovy: 110,00 m (tato hodnota z ní dělá vůbec nejdelší katedrální chrám na území historické Bretaně) Délka samotné hlavní lodi: 47,00 m Šířka hlavní lodi: 13,00 m Výška klenby v lodi i v transeptu: 21,00 m Exteriér Západní průčelí a severní věž Západní vstupní průčelí, radikálně přestavěné v historizujícím novogotickém slohu mezi lety 1868 a 1876, je vertikálně rozčleněno do tří etáží oddělených pochozími balustrádami. Spodní patro tvoří hluboký hrotitý portál, který nahradil původní zchátralou plaménkovou předsíň. Tento ústupkový portál s bohatě profilovanými archivoltami rámuje sochaný kamenný tympanon (s reliéfními scénami ze života svatého Petra a svatého Vincence Ferrerského) a podvojný vchod oddělený středovým pilířem (trumeau). Před tímto pilířem je osazena monumentální, téměř plná plastika patrona města, dominikánského kazatele svatého Vincence Ferrerského. Střední etáž průčelí prolamuje obří gotické rozetové okno, lemované po stranách dvěma slepými arkádami. Nejvyšší patro tvoří strmý trojúhelníkový štít (fronton) s menším středovým okulem, zakončený podstřešní krakorcovou balustrádou. K severnímu nároží tohoto průčelí těsně přiléhá monumentální severní věž (zvonice). Její masivní, přísně strohá románská základna zůstala zcela holá poté, co byly od jejího zdiva v 19. století kompletně odbourány staré městské domy s pultovými střechami. Nad tímto románským jádrem se zvedá gotické patro oživené vysokými lomenými arkádami, které dosedají na štíhlé kolonetty s hlavicemi zdobenými jednoduchým palmetovým dekorem. Následuje slepý mezilehlý pás a nad ním vysoké zvonicové patro, prolamované podvojnými okny, která jsou osazena dřevěnými žaluziovými okenicemi pro optimální šíření zvuku. Celou věž zastřešuje subtilní osmiboký žulový jehlan (flèche). Ten byl v současné podobě nově vztyčen v roce 1825 poté, co původní středověkou střechu dne 19. února 1824 kompletně roztříštil a zapálil silný blesk; v rozích jehlan doplňují čtyři menší nárožní fialové vížky. K jižnímu nároží průčelí se naopak pojí subtilnější schodišťová vížka vybudovaná v 19. století. Její základnu zajišťují mohutné odstupňované opěrné pilíře, střední etáž zdobí bohatá síť dekorativních vimperků (gáblů) s balustrádou a vrchol tvoří vysoká kamenná polygonální stříška. Severní fasáda a Kanovnický portál Severní obvodová stěna chrámu se otevírá do malebného prostoru rajského dvora bývalé křížové chodby (z níž se do dnešních dnů dochovaly cenné renesanční arkády z 16. století) a do přilehlé uličky Rue des Chanoines. V této zóně tvoří severní ukončení příčné lodi monumentální, hluboce předsunutá pozdně gotická předsíň z roku 1514, v regionu tradičně nazývaná Kanovnický portál. Vnitřní stěny této předsíně ukrývají dvanáct bohatě vyřezávaných gotických nik s baldachýny, v nichž byl původně osazen kompletní dvanáctičlenný apoštolský chór. Vnější obvodové stěny postranních kaplí a hlavní lodi jsou staticky zpevněny mohutnými opěrnými pilíře s fiálami, které s vysokou bazilikální zdí lodi propojují prohnuté oblouky vnějšího opěrného systému. Interiér Vnitřní prostor chrámu byl stavitelem navržen podle přísného dispozičního vzoru raně křesťanských římských bazilik, avšak s velkou regionální anomálií – zcela postrádá klasické boční lodi na severní i jižní straně. Tyto postranní lodi byly plně nahrazeny dvěma souvislými řadami pěti hlubokých farních kaplí, které se svými obřími arkádami otevírají přímo do monumentálního, širokého ústředního prostoru. V prvním klenebním poli se tyto kaple nenacházejí, neboť tento prostor v interiéru staticky plně zabírají mohutné podezdívky obou průčelních věží. Gotická loď se rozkládá v délce šesti klenebních polí, z nichž první tvoří vstupní nartex. Stavebně byla loď v kameni dokončena v roce 1475 a kolem let 1479–1480 ji tesaři zastřešili obrovským dubovým krovem s hustě řazenými vaznými trámy o délce čtrnácti metrů. Přestože středověký projekt pevně počítal s okamžitým vyzděním kamenné klenby, z důvodu absolutního nedostatku finančních prostředků po válkách byla gotická huť rozpuštěna a krov byl v letech 1626–1627 provizorně podbit pouze lehkým tesařským podhledem v podobě valené bedněné klenby z dřevěných tesařských latí. K výrobě těchto ohýbaných latí tesaři tehdy z úsporných důvodů masivně využili dříví z rozebraných dubových vinných sudů a drahé, radiálně štípané surové merrainové dřevo. Současná klenba byla v chrámu vybudována až v pozdním baroku z podnětu vanneského biskupa Charlese-Jeana de Bertin. Jedná se o elegantní valenou klenbu s lunetami (výsečemi), která byla lehkou technologií vyzděna z bílého porézního tufového kamene a lícových cihel; v prostoru hlavní lodi byla dokončena v roce 1769 a nad příčnou lodí v roce 1770. Tento pozdně barokní strop kompletně skryl starší tesařský bedněný lambris a interiéru vtiskl monumentální ráz. Barokní a renesanční mobiliář Interiér katedrály se pyšní mimořádně ucelenou kolekcí deseti monumentálních barokních a klasicistních retáblů vytesaných z drahých mramorů a kamene v průběhu 17. a 18. století. Vůbec nejcennějším z nich je hlavní oltář v čele presbytáře, který v roce 1736 mistrně zhotovil slavný vanneský řezbář a sochař Jean Lescornet. V uzavřené kapli Kapituly (která tvoří v enfiládě osovou mariánskou kapli Notre-Dame-de-Pitié a není běžně přístupná veřejnosti) se dochoval velkolepý barokní retábl z drahého štuku a leštěného mramoru. Jeho střed zdobí tři vzácné polychromované terakotové sochy zpodobňující vanneské svaté patrony: svatého Paterna, svatého Vincence Ferrerského a svatého Gwenaëla. Vůbec nejstarší oltářní retábly v ramenech příčné lodi vykazují absolutní slohovou shodu s díly slavné lavallské barokní sochařské školy, která v 17. století udávala tón celému francouzskému interiérovému umění. Okenní vitráže Soubor okenních vitráží vanneské katedrály tvoří mimořádně estetický a barevně ucelený celek, který kompletně pochází z druhé poloviny 19. století. Všechny původní středověké gotické vitráže byly totiž beze zbytku zničeny a sneseny v průběhu 70. let 18. století při tehdejším drsném vyzdívání barokních kleneb a radikální přestavbě kněžiště. Současná okna tak vznikla téměř výhradně z přímé pastorační i finanční iniciativy biskupa Monseigneur Bécela, který stál v čele diecéze v letech 1866 až 1897. V letech 1875 až 1878 zhotovila renomovaná nantská sklářská dílna mistrů Antoina Meureta a Fréderica Lemoineho kompletní soubor narativních (historiovaných) vitráží pro všechny boční kaple a obě ramena příčné lodi. Titíž umělci dodali také dekorativní výplně pro nejvyšší řadu bazilikálních oken hlavní lodi; tato horní okna v interiéru v závislosti na denní době vytvářejí překvapivé a mimořádně působivé světelné efekty. Mimo tento nantský soubor stojí pouze dvě okna z 19. století: monumentální vitráž s postavou svatého Petra v západním průčelí, kterou zhotovila sklářská huť v Le Mans; okno s výjevem Křtu Páně v kapli křtitelnice, které zhotovil slavný ateliér Lobin z Tours. Přímo v osové kapli (která tehdy byla oficiálně zasvěcena sv. Vincenci Ferrerskému) byly v roce 1885 osazeny dvě nádherné, barevně hluboké vitráže věnované tomuto španělskému divotvůrci, které jsou mistrovským dílem pařížského malíře a skláře Édouarda Didrona. V uměleckém obohacování chrámu o nová okna kontinuálně pokračoval také kanovník Buléon, který zastával úřad farního arcikněze v letech 1906 až 1934. Z jeho podnětu vznikl v letech 1927–1928 cenný soubor tří velkých vitráží, jejichž zhotovení kapitula svěřila přednímu angevinskému sklářskému mistru Rogeru Desjardinsovi. Jedná se o tato díla: Vítězný Kristus Spasitel (Le Christ sauveur): Monumentální okno věnované pietní památce všech místních farníků a vojáků padlých v zákopech první světové války; První svaté přijímání dětí (La communion des enfants): Narativní vitráž zachycující historicky první eucharistické přijímání slavné bretaňské rodačky, blahoslavené Františky Amboise (Françoise d'Amboise); Křesťanská Bretaň (La Bretagne chrétienne): Komplexní ikonografická kompozice symbolizovaná historickou postavou bretaňského vojevůdce a konetábla Arthura de Richemont (bretaňského vévody Artura III.), jedoucího na koni po boku svaté Jany z Arku (která byla v té době čerstvě kanonizována Římem v roce 1920). Jižní boční kaple chrámu Podél jižní stěny hlavní lodi se od západu k východu řadí následujících pět kaplí: 1. Kaple křtitelnice (Chapelle des fonts baptismaux) Jedná se o nejmenší z pěti jižních kaplí, která od roku 1856 slouží k uchování křtitelnice. Vzhledem k její značné stísněnosti se zde však samotné křestní obřady prakticky nekonají; udílení svátosti křtu bylo pastoračně přesunuto do prostornějšího středu kanovnických lavic v retro-chóru (prostoru za hlavním oltářem). Okenní vitráž z roku 1878, kterou chrámu darovala hraběnka vdova Anne de Néverlée de Courcy, je ikonograficky rozdělena do šesti kruhových medailonů zachycujících klíčové biblické a historické události: Prvotní hřích: Adam a Eva pojídající zakázané ovoce; Vyhnání z ráje: Vyhoštění prvních lidí z rajské zahrady Eden; Křest Páně: Křest Ježíše Krista v řece Jordánu; Svědectví Předchůdce: Svatý Jan Křtitel označující před zástupy Ježíše za Mesiáše a Beránka Božího; Křest Francie: Křest krále Chlodvíka I. v Remeši; Královská pomazání: Slavnostní pomazání a korunovace krále Chlodvíka svatým Remigiem. Mimořádně hodnotným uměleckým prvkem kaple je vzácné renesanční antependium z 16. století, na němž je detailně vyřezán novozákonní výjev Poslední večeře Páně na Zelený čtvrtek. 2. Kaple svaté Anny (Chapelle Sainte-Anne) Svatá Anna je hlavní nebeskou patronkou celé Bretaně. Její zdejší socha se těší mimořádně hluboké lidové úctě a masové mariánské zbožnosti, což představuje přímou paralelu k obdobnému kultu v katedrále v Nantes. Monumentální oltářní retábl pochází z 19. století. Svatá Anna je zde ztvárněna s realistickými rysy starší ženy, kterou doprovází její mladá dcera, dívka Maria. Po jejich levé straně kompozici doplňuje svatý Josef držící v náručí malého Ježíška. Po pravé straně jim jako rodový pendant odpovídá manžel svaté Anny, svatý Jáchym, který v levé ruce nese proutěný koš se dvěma bílými holubicemi – tradičním starozákonním obětním darem určeným pro prezentaci dítěte před veleknězem v jeruzalémském chrámu. Rozměrná okenní vitráž narativně zachycuje masové lidové poutě k nedalekému národnímu bretaňskému sanktuáriu v Sainte-Anne-d'Auray a vypráví další zásadní hagiografické scény ze světčina života. V prostoru kaple je rovněž vybudována honosná hrobka biskupa Jeana-Marie Bécela, který stál v čele vanneské diecéze v letech 1866 až 1897. 3. Kaple Růžencová – Nejsvětějších Srdcí Ježíšova a Marie Architektonicky pozoruhodný a vysoce hodnotný barokní retábl, který v roce 1763 mistrně vyřezal sochař Philippe Matozrec, umělecky ztvárňuje teologický motiv Nejsvětějších Srdcí Ježíšova a Marie, z nichž se na celou pozemskou Církev symbolicky snáší proudy nebeské milosti. Zdejší okenní vitráž představuje jedno z historicky vůbec prvních sklářských vyobrazení slavného mystického zjevení Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, které v roce 1674 prožila vizionářka svatá Markéta Marie Alacoque v burgundském klášteře v Paray-le-Monial. V podlaze kaple se nachází monumentální mramorová hrobka biskupa Charlese-Jeana de Bertin, který vanneskou diecézi úspěšně spravoval v letech 1746 až 1774. 4. Kaple blahoslaveného Pierra-Reného Roguea Blahoslavený Pierre-René Rogue se narodil ve Vannes 11. června 1758. Po úspěšném absolutoriu na zdejším vyšším kněžském semináři přijal dne 21. září 1782 svaté kněžské svěcení v historickém chrámu Notre-Dame du Mené. Vynikal hlubokou eucharistickou zbožností. Během Francouzské revoluce byl odsouzen k trestu smrti za to, že odmítl složit povinnou přísahu na občanskou ústavu duchovenstva. Byl zatčen na základě podlého udání dne 24. prosince 1795, a to přímo ve chvíli, kdy v utajení nesl Nejsvětější svátost k zaopatření umírajícího. Po krutém věznění byl dne 3. března 1796 gilotinován na tehdejším vanneském náměstí Place de l'Hôtel de Ville (přímo naproti dnešní budově gymnázia Jules-Simon). Dne 10. května 1934 ho papež Pius XI. slavnostně blahořečil jako mučedníka Eucharistie. Jeho ostatky jsou trvale uloženy v hrobce přímo pod zdejším oltářem. Na oltářní tumbě je osazena realistická vosková figurální plastika (gizant), která mučedníka věrně zobrazuje v autentickém kněžském paramentu (ornátu) z doby jeho popravy. 5. Kaple svatého Gwenaëla (Jižní farní vstup) Tento prostor tvoří jižní farní předsíň a vstup do katedrály. Svatý Gwenaël byl významným keltským mnichem, který se v 6. století zásadním způsobem podílel na evangelizaci raně středověkých bretaňských diecézí. Na zdejším velkém okně je zpodobněn po boku slavné bretaňské vévodkyně, blahoslavené Františky Amboise, která přímo ve Vannes založila historicky vůbec první ženský klášter karmelitánek na půdě Francie. Oltář doplňuje monumentální akademický obraz, který je symbolickým zpodobněním křesťanské ctnosti Lásky (autorem je malíř Nicolas Gosse, 1842). Severní boční kaple chrámu 1. Kaple svatého Mériadeca a svatého Paterna Zdejší okenní vitráž umělecky zachycuje svatého Mériadeca a svatého Paterna, prvního historicky doloženého biskupa a hlavního patrona vanneské diecéze. Interiér zdobí vzácné rozměrné plátno od Antoine Rivoulona z roku 1846 Litanie k Panně Marii a romantický obraz od malíře Destouches z roku 1819, mistrně zachycující novozákonní výjev Vzkříšení svatého Lazara. V září 2018 byla tato kaple kompletně reorganizována a upravena na reprezentativní poutní a informační centrum pro veřejnost. Návštěvníci se zde na třech velkoformátových panelech detailně seznamují s dějinami diecéze, architektonickými etapami stavby a topografií památek města. Dne 5. dubna 2019, přesně v den 600. výročí úmrtí svatého Vincence Ferrerského, byla v této kapli slavnostně vztyčena a biskupem požehnána historická světcova socha, která byla kompletně restaurována díky přímému finančnímu mecenášství nadace Fonds Michelin (za osobní účasti nejvyššího vedení vanneského závodu Michelin). 2. Kaple svatého Ludvíka S rozměry 5,17 × 6,15 metru představuje vůbec nejprostornější boční kapli celé hlavní lodi. Byla vybudována kolem roku 1456 a původně byla zasvěcena morovému patronu svatému Šebestiánu, k němuž byl v roce 1648 liturgicky přidružen svatý Jan Křtitel. Na samém sklonku 18. století byla nově dedikována svatému králi Ludvíku IX., z kteréžto éry pochází monumentální narativní vitráž podrobně zachycující dvanáct klíčových výjevů z panovníkova křižáckého a hagiografického života. Gotický klenební svorník nese tesaný rodový erb biskupa Jeana L'Esperviera; tento papežský legát byl v roce 1455 osobně pověřen Římem, aby vedl složité kanonické vyhledávání a exhumaci těla svatého Vincence Ferrerského za účelem jeho svatořečení. Pod oknem je osazen honosný novoklasicistní náhrobek z čistého bílého mramoru, zdobený reliéfním portrétem vanneského biskupa Amédée-Jeana-Baptiste Latieuleho (v úřadu 1898–1903). V podlaze kaple je vsazena památná černá mramorová deska. Ta označuje pietní místo, kde byly do společného hrobu uloženy ostatky popravených vůdců nešťastné roajalistické expedice na Quiberon, kteří byli revolucionáři hromadně zastřeleni ve Vannes v roce 1795 (mezi nimi i slavný generál de Sombreuil a dolský hrabě-biskup Urbain-René de Hercé). Vstup do kaple rámují dvě velké plastiky – socha svaté Jany z Arku (darovaná sdružením mladých francouzských roajalistek v květnu 1914) a celodřevěná socha svaté Terezie z Lisieux z roku 1954. 3. Kaple svatého Antonína (Severní farní vstup) Tento prostor slouží jako severní farní vstup do katedrály. Jeho gotický vnější portál zvenčí korunuje okenní vitráž, na níž jsou vymalovány znaky Bretaňského vévodství, města Vannes a biskupa Bécela. Od prosince 2015 je nad tímto portálem osazen trvalý karmínově červený nápis, který tuto bránu oficiálně označuje jako Bránu Milosrdenství. Toto privilegium chrámu udělil papež František v rámci vyhlášení mimořádného Svatého roku milosrdenství v papežské bule Misericordia vultus ze dne 11. dubna 2015. V interiéru kaple je osazena sádrová, pestře polychromovaná socha svatého Antonína z Padovy, vyvedená v tradičním komerčním stylu Saint-Sulpice. Plastika stojí přímo naproti obřímu, monumentálnímu oltářnímu plátnu o rozměrech 4,00 × 2,61 metru – jedná se o dramatickou Crucifixion (Ukřižování) z roku 1830 od malíře Pierra Vincenta, na níž je zachycen umírající Kristus na kříži, svatý Jan Evangelista, Panna Maria a plačící svatá Máří Magdaléna. Napravo od dveří se nachází vzácná dřevěná madona instalovaná roku 2006, uctívaná pod starobylým středověkým titulem Notre-Dame-du-Mené. 4. Unikátní renesanční rotunda Nejsvětější svátosti Tato postranní kaple, vybudovaná na přísně kruhovém půdorysu (rotundě), představuje v čistě gotickém a žulovém prostředí středověké Bretaně absolutně výjimečný, raritní skvost čisté italské vrcholné renesance. Byla přistavěna k severní obvodové stěně hlavní lodi mezi lety 1530 a 1537 na osobní náklad vznešeného kanovníka Jeana Daniélo, který ji koncipoval jako své soukromé velkolepé mauzoleum. Přímo pod hlavní vnitřní podstřešní římsou (římsou kladí) obíhá po celém obvodu rotundy monumentální latinský nápis vytesaný v humanistické kapitále. Tento autentický nápis textově proklamuje, že celá kaple je trvale zasvěcena Nejsvětější svátosti (Saint-Sacrement), že ji na osobní náklad nechal vybudovat vanneský kanovník a archidiakon Jean Daniélo a její vyzdění bylo goticko-renesančními mistry definitivně dokončeno v roce 1537. Daniélo předtím prožil mnoho let v Římě, kde působil jako kanovník přímo ve Vatikánské bazilice svatého Petra, a při návrhu kaple se nechal plně inspirovat antickými a renesančními památkami Říma, u nichž obdivoval tektonické vrstvení klasických řádů a dynamický rytmus zrcadlově střídaných frontonů. Tato stavba, v odborné literatuře nazývaná Daniélova rotunda, vykazuje plnohodnotné dvoupodlažní uspořádání: spodní etáž: Vysoké kamenné sloupy přísného dórského řádu rámují hluboké niky s vytesanými mušlemi (konchami), nad nimiž se střídají trojúhelníkové a půlkruhové barokizující frontony; horní etáž: Je oživena rytmickou řadou pilastrů, mezi něž jsou vložena kruhová okna (okula). Celou tuto kompozici na vrcholu korunuje kupole potažená olovem a jemný otevřený lucernový nástavec (lanternon). Vnitřní obvodová zeď kolem rotundy je vyzdobena 15 kruhovými kamennými medailony (které svou jemnou profilací pravděpodobně symbolizovaly eucharistické hostie či původní zastavení křížové cesty) a 13 hlubokými nikami určenými pro sochy. Kaple po staletí nesmírně trpěla masivními průsaky dešťové vody skrze olověný plášť, což vedlo v roce 1834 k nouzovému, puristickému zásahu – z úsporných důvodů byla tehdy renesanční kupole kompletně snesena a provizorně nahrazena lacinou kuželovou střechou z obyčejné břidlice. Od června 2008 do října 2009 však rotunda prošla velkolepým generálním restaurováním ze státních fondů v celkové hodnotě 800 000 eur. Kameníci a restaurátoři jí navrátili původní římský lesk: nad patro byla znovu osazena filigránská kamenná balustráda, nová olověná kupole s lucernou a na samotný vrchol byl vztyčen monumentální zlacený paprskovitý monstranční ostensoir. Kaple, původně určená pro Nejsvětější svátost, sloužila v letech 1956 až 2018 jako provizorní hrobka svatého Vincence Ferrerského. V současnosti je vyklizená a čeká na nové liturgické využití – uvažuje se o jejím definitivním proměnění v chrámu na monumentální křestní kapli (baptisterium); původní mramorový oltářní náhrobek svatého Vincence odtud byl v květnu 2018 trvale přenesen do severního transeptu. 5. Kaple Panny Marie Milosrdné (Chapelle Notre-Dame-de-Miséricorde) Tato kaple ukrývá mimořádně honosný celodřevěný obklad stěn s integrovaným retáblem (retable-lambris) v čistém a hravém slohu Ludvíka XV. (rokoku). Výzdoba vyniká vyřezávanými rokokovými motivy palmetových listů, labutích per a dynamicky zprohýbaných lišt. Ústřední oltářní nika je lemována profilovanými panely v barvě královské modři se zlacenými akcenty a završuje ji kruhový fronton (štít) s křížem. V ní je osazena cenná socha Panny Marie Milosrdné z malovaného dřeva, která byla vyřezána v 18. století. Interiér kaple dále zdobí vzácný klasicistní olej na plátně od malíře Pierre-Louis Delavala z roku 1836, zobrazující Pannu Marii s Ježíškem. Pozoruhodným prvkem je rovněž velká historická okenní vitráž, na níž je zpodobněn svatý Ivo Bretaňský, hlavní patron bretaňských právníků a farních kněží – tzv. bretaňských rektorů. Pod oknem je osazen cenný votivní model v podobě historického třístěžňového námořního korábu. Tuto drobnou lodní maketu chrámu darovali vannesští námořníci jako poděkování svatému Vincenci Ferrerskému za zázračnou záchranu před potopením v bouři; samotný model vznikl na počátku 19. století druhotným spojením a kombinací starších řemeslných prvků z různých historických epoch. Hlavní chór a kněžiště Současné liturgické uspořádání hlavního chóru pochází z roku 2003. Moderní obětní stůl (oltář) tvoří prostý, do roviny usazený monolit z čistého bílého mramoru. Vzhledem k tomu, že se katedrála pyšní výsadou uchovávat hrobky dvou významných Božích služebníků, byly do tohoto oltáře slavnostně vpečetěny autentické relikvie svatého Vincence Ferrerského a blahoslaveného Pierra-Reného Roguea. Ze stejného bílého mramoru byl vytesán také vysoký ambon; toto materiálové sjednocení bylo památkáři zvoleno záměrně, aby teologicky vyjádřilo liturgickou komplementaritu (nedílnost) obou klíčových center chrámu – stolu Slova (ambonu) a stolu Eucharistie (oltáře). Po obou stranách presbytáře jsou v polokruhu (polokruhové exedře) symetricky rozmístěny lavice vyhrazené pro diecézní kněžský sbor. V prostoru kněžiště se nachází vzácný soubor tří monumentálních barokních oltářů z drahého kararského mramoru, které v průběhu 18. století mistrně vytesali bratři Fossatiové (renomovaní mramorářští mistři z Marseille). Jedná se o historický hlavní oltář, oltář svatého Petra po levé straně a oltář svatého Pavla po straně pravé. Historický hlavní oltář: Toto vrcholné dílo Davida Fossatiho pochází z roku 1771 a slavnostně konsekrováno bylo 14. září 1777. Pro současnou liturgii se již sice aktivně nevyužívá, v závěru presbytáře je však pohledově vysoce exponován jako monumentální oltářní nástavec slávy. Má klasický tvar prohnutého oltáře-tumby (oltářní skříně). Dva stupně (gradiny), které vymezují horní oltářní plochu, slouží jako masivní statická základna pro vysoký svatostánek (tabernákulum). Jeho tesané volutové boky dotvářejí dynamický barokní ráz celého díla, což podtrhují zejména vznosné, mysticky extatické pózy dvou doprovodných adorujících andělů z bílého mramoru, kteří svatyni lemují. Postranní mramorové oltáře: Oba menší oltáře, přisazené před chórem k předním nosným pilířům příčné lodi, představují přesnou miniaturizovanou repliku hlavního oltáře, jsou však zhotoveny bez svatostánků a soch andělů. Nad každým z nich se zvedá vysoký celodřevěný obklad stěny, který v tloušťce materiálu vytváří hlubokou iluzivní niku pro obří sochy z bílého mramoru, jež v roce 1776 vytesal Christophe Fossati. Tyto elegantně profilované rokokové panely z 18. století plynule přecházejí směrem dozadu a tvoří vnitřní dřevěné ostění a obklad celého obvodu chóru. Generální památková obnova, která v katedrále intenzivně probíhá od ledna 2025 do dubna 2027, počítá s moderní tvarovou i liturgickou reorganizací celého tohoto historického presbyteriálního prostoru. Chórový ochoz a katedrální klenotnice Hlavní chór obepíná mimořádně široký gotický chórový ochoz (deambulatorium). Ten byl na sklonku středověku stavebně navržen tak, aby dokázal plynule procesně kanonizovat a usměrňovat obrovské proudy středověkých poutníků, kteří do Vannes masově přicházeli uctít hrob svatého Vincence Ferrerského. Podobně jako papežský pavilon osazený v chóru, také velká mramorová pamětní deska na stěně ochozu hrdě připomíná privilegium kanonické afiliace této vanneské katedrály-basiliky k vatikánské arcibazilice svatého Petra v Římě. V prostoru ochozu se nachází vstup do samotné katedrální klenotnice, která je přístupná po kamenném schodišti. Byla zřízena v roce 1782 v místnosti bývalé gotické kapitulní síně a její stěny zdobí luxusní dřevěné obložení v čistém klasicistním slohu Ludvíka XVI. Klenotnice chrání mimořádně drahocenný nadační soubor sakrálního umění, který sem byl v průběhu staletí pietně snesen a zachráněn z více než dvaceti farností celého departementu Morbihan. Mezi nejvzácnější klenoty pokladu patří: Svatební románská kazeta (12. století): Celodřevěná drahocenná skříňka kompletně potažená pergamenem, na němž jsou zachyceny unikátní malované světské dvorské scény ze středověkého života (lov, rytířský turnaj, hradní paní a její zpívající trubadúr-minstrel); Zlatý relikviářový kříž (12. století): Práce románských klenotníků zhotovená z ryzího zlata a drahého pozlaceného stříbra (vermeilu / burlatu); Dvojice slonovinových berel (13. století): Unikátní románské a raně gotické biskupské berly vyřezávané z drahé slonové kosti; Iluminované rukopisy (15. století): Vzácný středověký misál a chorální graduál s bohatou iluminátorskou výzdobou; Slonovinová pyxida (15. století): Gotická eucharistická schránka (ciborium) vyřezaná z jednoho kusu slonové kosti; Soubor sakrálního zlatnictví: Velké množství monstrancí, kalichů a liturgických cizorií z 17. a 18. století, doplněné o vzácné archivní listiny – včetně originálních svazků z oficiálního papežského vyšetřování a kanonizačního procesu svatého Vincence Ferrerského. Ramena příčné lodi Jižní transept – Kaple Panny Marie Lurdské Jižní rameno příčné lodi tvoří prostornou, architektonicky autonomní kapli zasvěcenou Panně Marii Lurdské; jedná se o historický prostor, v němž se v minulosti otevíral monumentální gotický Vévodský portál. Celá tato kaple prošla v roce 2023 kompletním generálním restaurováním. Bílé vápencové kvádry, které byly v minulosti těžce degradovány a chemicky poškozeny masivními průsaky dešťové vody z poškozené střechy, byly kamenicky sanovány a staticky přespárovány, a to včetně navazujícího žulového zdiva a gotické klenby. Oltářní stůl i vyřezávaný barokní retábl byly nově kompletně pozlaceny ryzím plátkovým zlatem a okolní historické dřevěné obložení (dorsály) získalo nový nátěr. Velký oltářní obraz Nanebevzetí Panny Marie (Assomption) od neznámého barokního mistra, situovaný v ose nad oltářem, byl památkově nově vyzdvižen a opticky osamostatněn. Na základě přímého odborného rozhodnutí památkářů z Regionálního ředitelství pro kulturní záležitosti (DRAC) totiž historická socha Panny Marie Lurdské nebyla druhotně vrácena na svůj původní novogotický podstavec nad svatostánek, nýbrž byla z estetických důvodů nově osazena na samostatnou konzolu v levém nároží kaple. Interiér byl navíc obohacen o dvě další nově zrestaurované plastiky, čímž vznikl mimořádně vyvážený sochařský soubor. Odleva doprava zde stojí sochy svatého Cornélyho (Kornélia), Panny Marie, svatého Josefa a svatého Karla Boromejského. Zdejší okenní vitráže narativně zachycují scénu prvního svatého přijímání blahoslavené Františky Amboise a v nejvyšší etáži nad nimi se klene monumentální vitráž dedikovaná svatému Petru. Velký oltářní obraz zachycující Nanebevzetí svaté Petronily (duchovní dcery svatého Petra), který původně visel na levé stěně kaple, byl v rámci obnovy posunut o několik metrů a nově trvale zavěšen v obchozím ochozu přímo nad mramorovou pamětní desku papežské afiliace vanneské katedrály k Římu. V předrevolučních dobách tato kaple ukrývala raně středověký hrob svatého Gwenaëla. Napravo od oltáře dnes vyrytý nápis na kamenné náhrobní desce oznamuje, že sem byly v roce 1998 slavnostně přeneseny a uloženy ostatky ctihodné Catherine de Francheville (1621–1689), slavné vanneské rodačky a zakladatelky charitativního Díla exercicií (Œuvre des Retraites) a kongregace sester Naší Paní od Ústupu (Retraity). Severní transept – Hrobka a kult svatého Vincence Ferrerského Severní rameno příčné lodi se do uličky Rue des Chanoines otevírá monumentálním pozdně gotickým Kanovnickým portálem, nad nímž se tyčí velká okenní vitráž s postavou svatého Vincence Ferrerského. Tento severní transept, který byl od roku 1956 degradován na pouhý komunikační uzel a průchozí chodbu pro věřící, se od května roku 2018 stal novým, důstojným a ústředním místem uložení hrobky a ostatků svatého Vincence Ferrerského. V přímé souvislosti s velkolepými celonárodními oslavami 600. výročí úmrtí tohoto španělského dominikánského divotvůrce (který zemřel ve Vannes 5. dubna 1419) nechaly státní památkové úřady v roce 2018 celý tento prostor od základu kompletně přestavět na reprezentativní kapli plně zasvěcenou světcovu kultu, se snahou navrátit místu jeho původní středověkou historickou autentičnost. Dva historické vchody směřující do ulice byly v konstrukci zevnitř sice funkčně zachovány, architektonicky však byly mistrně pohledově skryty do nového dubového stěnového obložení. V centru kaple je vztyčen monumentální mramorový oltář-tumba svatého Vincence, na němž je celoročně vystaven drahocenný zlatnický relikviář v podobě světcova busty zhotovený z drahého pozlaceného stříbra z roku 1902. Po celém horním obvodu dřevěného obložení kaple je trvale rozvinuta exaktní textilní kopie slavné středověké tapiserie Vincencových zázraků. Toto unikátní textilní dílo podrobně vizuálně vypráví o nadpřirozených skutcích a uzdraveních, která dominikánský kazatel prokazatelně vykonal během svého působení ve Vannes, včetně sedmi nejvýznamnějších církevně uznaných zázraků. Zachycuje rovněž monumentální scénu jeho slavnostní kanonizace papežem Kalistem III. v Římě v roce 1455 a přináší detailní portrét hlavního donátora díla, vanneského biskupa Jacquese Martina de Belle-Assise. Původní historická středověká tapiserie byla z kaple v roce 2021 odborně snesena a deponována ve specializovaných státních restaurátorských ateliérech za účelem její celkové záchrany. Detailní materiálové expertízy restaurátorek potvrdily, že gobelín byl s největší pravděpodobností utkán v renomované francouzské manufaktuře v Aubussonu nebo ve Felletinu v roce 1615 (podle přesného data vetkaného do spodního lemu) a k jeho výrobě byla použita výhradně přírodní ovčí vlna a čisté hedvábí. Vysoce náročné chemické čištění a nitkové restaurování má za primární cíl staticky zpevnit degradované osnovní nitě a útky a trvale zakonzervovat dochovanou polovinu tohoto monumentálního díla o celkové délce 14 metrů (druhá polovina gobelínu byla bohužel nenávratně zničena a ztracena na počátku 20. století). Po úplném dokončení generální rekonstrukce interiéru celé katedrály, které je pevně naplánováno na rok 2027, bude tento originální zrestaurovaný gobelín slavnostně vrácen na své původní místo nad oltář. Severní rameno transeptu navíc zdobí dva velké historické akademické obrazy: rozměrné plátno od Nicolase Gosseho z roku 1845, které s hlubokým realismu zachycuje Smrt svatého Vincence Ferrerského ve Vannes, a monumentální plátno od Jean-Baptiste Mauzaisse z roku 1831, umělecky zpodobňující Svatého Vincence kážícího nevěřícím a pohanům. Biskupské hrobky a památníky (Les sépultures) Sídelní biskupové disponovali již od středověku výsadním právem být po své smrti pohřbeni přímo v prostorách své katedrály. V současnosti se v interiéru chrámu ve Vannes nachází přibližně patnáct historických hrobek, které jsou v architektuře či dlažbě identifikovatelné podle tesaného nápisu, náhrobní desky nebo pamětního medailonu. Čtyři historicky i umělecky nejvýznamnější hrobky doplňují monumentální sochařské památníky: Hrobka Sébastiena de Rosmadec Náchází se v osové mariánské kapli, kde je zapuštěna do severní stěny (na liturgické straně evangelia). Jedná se o honosný barokní mramorový sarkofág, nad nímž se klene ozdobná edikulová arkáda s tesanými plastickými atributy biskupské moci. Na přisazené nápisové desce stál původně latinský text: Hoc in monumento quiescit corpus Sebastiani de Rosmadec, Venetensis episcopi (V tomto monumentu odpočívá tělo Sébastiena de Rosmadec, biskupa vanneského). Prelát zemřel 29. července 1646. Hrobka Françoise d'Argouges Tento památník je umístěn rovněž v osové mariánské kapli, a to přímo naproti předchozímu náhrobku Rosmadeca. Monumentální barokní architekturu nese čtveřice pilastrů zakončených vyřezávanými korintskými hlavicemi. V centru kompozice je osazena socha preláta klečícího v hluboké modlitbě na dřevěném klekátku. Náhrobek doplňuje latinský epigraf: D. O. M. Francisco d'Argouges, Venetorum Britonum episcopo… Obiit idibus martiis anni M. DCC. XVI. Monumentum hoc soror piissima Susanna d'Argouyes de Creil fratri charissimo moerens posuit (Bohu nejlepšímu a nejvyššímu. Françoisovi d'Argouges, biskupovi vanneských Bretonců... Zemřel o březnových idách roku 1716. Tento památník svému nejdražšímu bratrovi s hlubokým zármutkem vztyčila jeho nejzbožnější sestra Susanna d'Argouges de Creil). Hrobka Charlese-Jeana de Bertin Náhrobek je osazen v kapli Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (Růžencové kapli) na jižní straně hlavní lodi. Tento pozdně barokní monument vytesal z čistého bílého mramoru slavný marseillský mistr Christophe Fossati. Na vrcholu tumby trůní mramorová plastika klečícího a modlícího se biskupa v chórovém rouchu. Na čelní stěně je vytesán věnovací nápis vanneské kapituly z roku 1777: Hoc in perpetuum suae venerationis et gratitudinis pignus dilectissimo et illustrissimo D. D. Carolo Joanni de Bertin Episcopo Venetensi Cathedralis hujusce ecclesiae restauratori munificentissimo monumentum erexit Capitulum Venetense anno Domini 1777. Obiit die 23 septembris anni 1774 (Tento památník, jako věnou zástavu své trvalé úcty a vděčnosti nejmilejšímu a nejjasnějšímu pánu Charlesi-Jeanu de Bertin, biskupovi vanneskému a nejštědřejšímu obnoviteli tohoto katedrálního kostela, vztyčila vanneská kapitula léta Páně 1777. Zemřel dne 23. září roku 1774). Hrobka Jeana-Marie Bécela Tento monumentální novoklasicistní náhrobek zdobí kapli svaté Anny. Byl vybudován na sklonku 19. století z finančních prostředků získaných skrze rozsáhlou veřejnou sbírku. Je vytesán z bílého kararského mramoru a sestává z masivního novogotického sarkofágu, na němž spočívá velká portrétní socha klečícího biskupa Bécela. Dílo je mistrovským kusem pařížského sochaře Le Rouxe. Památník nese nápis: D. D. Joannes Maria Bécel, Ep. Veneten. — Natus kal. Aug. M. DCCC. XXV Vixit in pontificatu annos XXXI. Obiit VIII idus Novembris MDCCCXCVII. — In Pace (Pán Jean-Marie Bécel, biskup vanneský. — Narozen o srpnových kalendách 1825. V biskupském úřadu žil 31 let. Zemřel osmého dne před listopadovými idami 1897. — V pokoji). Monumentální barokní varhany (Le grand orgue Debierre) Současné velké varhany vanneské katedrály jsou reprezentativním třímanuálovým nástrojem s 35 rejstříky. Varhany byly mezi lety 1884 a 1895 kompletně nově mechanicky i dispozičně postaveny slavným nantským varhanářským mistrem Louisem Debierrem, který nový píšťalový aparát mistrně vestavěl do zachované drahocenné barokní varhanní skříně (buffetu) z roku 1740. V roce 1985 prošel nástroj generálním památkovým restaurováním, intonací a laděním, které provedli specialisté Thibaud a Madigout. Historie stavby a autorský tým O vybudování zbrusu nového reprezentativního nástroje, který by nahradil již zcela zchátralé a herně opotřebované varhany ze 17. století, rozhodla katedrální kapitula v roce 1740 za episkopátu biskupa Antoine Fagona. Kolem hlavního mistra varhanáře Marcellina Tribuota se tehdy zformoval ucelený sedmičlenný umělecko-řemeslný tým, který během dvou let kompletně navrhl a zrealizoval kůrovou emporu i samotnou vyřezávanou skříň: Pierre Bourgogne: Architekt stavby, který navrhl nosný systém; Sieur Renaud: Výtvarník a autor detailních kresebných návrhů skříně; Mistr Guyot: Hlavní umělecký truhlář; Mistr Thomazic: Hlavní tesař odpovědný za konstrukci kůru; M. Pintier a Michel Housset: Renomovaní soustružníci dřeva; Jean Véniat a François-Joseph Lottembert: Významní akademičtí sochaři a řezbáři. Stavební a řezbářské práce objednané v roce 1740 byly úspěšně dokončeny v roce 1742. Umělci se tehdy rozdělili na dvě samostatné dílny – první huť budovala nosnou varhanní emporu (tribunu), zatímco druhá skupina pod vedením sochařů vyřezávala samotný monumentální korpus varhanní skříně. Architektura varhanního kůru (tribuny) Masivní dřevěná kůrová empora je staticky nesena šesticí štíhlých nosných sloupů klasického dórského řádu s hladkými dřevěnými dříky a profilovanými hlavicemi. Tyto sloupy dosedají na robustní čtvercové kamenné patky vyzděné z masivní žuly, jejichž horní zóna je kamenicky pojednána v tlustém čtvrtkruhovém náběhu s profilací zvlněné zvonice (lisé-patky) pod vlastním oblým prstencem (torem) sloupu. Čtyři z těchto sloupů jsou staticky vyneseny přímo pod tělem nástroje (dva z nich lemují západní vstupní portál a dva drží vnější okraj tribuny). Zbývající dva sloupy jsou od přední linie mírně ustoupeny směrem dozadu a zajišťují severní a jižní okraj kůru na úrovni prvních farních bočních kaplí hlavní lodi. Půdorys celé tribuny má díky tomuto rozvrhu mírně lichoběžníkový (trapézový) tvar. Její tesařská dekorace vyniká přísnou střídmostí – horizontálně ji dělí vystupující profilovaná římsa na dvě etáže: spodní etáž (kladí): Je vyzdobena klasickým vlysem s rytmickým střídáním plastických dórských triglyfů a hladkých plochých metop; horní etáž (poprsník / zábradlí): Tvoří souvislý pás tesařsky profilovaných pravoúhlých kazet (panelů) v horizontálním i vertikálním uspořádání. Architektura varhanní skříně Monumentální varhanní skříň je koncipována ve dvou tradičních prostorových úrovních: tvoří ji předsunutý malý pozitiv a hlavní velký varhanní korpus. Malý pozitiv Menší, umělecky vysoce exponovaný malý pozitiv je osazen v tesařském vykonzování (konzole) uprostřed poprsníku empory, pohledově vysunutý hluboko do interiéru lodi. Jeho průčelí rytmicky člení tři půlválcové věže (tourelly), z nichž každá pojímá pět prospektových píšťal. Nejmenší z nich, situovaná přesně ve středu, je po stranách symetricky flanována dvěma plochými píšťalovými poli, rovněž o pěti píšťalách. Základny věží zdobí mohutné řezbované lišty, které se vespod pod každou tourellou stáčejí do výrazné rýhované kanelované patky zakončené ostrou otočnou špičkou. Vrchol věží korunuje široká profilovaná římsa, na níž jsou usazeny vyřezávané koše s bohatými kyticemi květů. Horní profilové lišty obou bočních plochých polí se směrem k ústřední menší věži plynule a elegantně svažují v prohnutém, prořezávaném gotizujícím ohybu. Hlavní varhanní skříň Spodní masivní sokl velkého stroje sestává ze tří výškových etáží dřevěných kazetových panelů – spodní jsou přísně čtvercové, střední tvoří horizontální obdélníky a nejvyšší jsou obdélníky vertikální. Profilované lišty kazet v této nejvyšší řadě (v zóně přiléhající k velkým bočním věžím) se dynamicky prohýbají směrem nahoru, zatímco lišty středových panelů se naopak ohýbají dolů, čímž řezbáři vytvořili prostor pro statické konzolové patky vnitřních věží. Uprostřed tohoto soklu se kolem vnitřního okna hracího stolu (konzoly, která je dnes uzavřena) rytmicky střídají pravoúhlé a čtvercové kazety ve třech patrech nad sebou. Sochařské karyatidy v námořním stylu Mohutné boční stěny skříně se dynamicky břichatě vypínají do stran. V těchto místech jsou osazeny dvě monumentální, vysoce hodnotné figurální plastiky, které na svých bedrech symbolicky drží celou obří váhu obou hlavních bočních věží. Tyto sochy vytesali mistři Véniat a Lottembert a představují svalnaté busty poloboha Herkula, které organicky vyrůstají z mistrně svinutých rybích ocasů zakončených rozbujelým akantovým listem. Torsa hrdinů halí divoká kůže nemejského lva, jejíž tlapy jim visí u pasu pod mohutným uzlem opasku. Hlavy hrdinů kryjí splývavé turbany, spodní část tváře pokrývá hustý kadeřavý vous a dlouhé prameny vlasů jim v barokních vlnách padají na ramena a šíji. Obě postavy podpírají fiktivní obří tíhu varhanní věže oběma rukama i temenem hlavy, na němž mají položen řezbovaný polštář zdobený dvěma malými vysoustruženými špičkami (pod levým polštářem jedna špička chybí). Svalstvo hrudníku je anatomicky nesmírně dynamické a rysy tváře jsou vytesány s obrovskou energií – vypětí z nadlidského úsilí se hluboce zračí v široce rozevřených očích, vráskách na čele a v křečovitém sevření úst. Tento sochařský rukopis, masivní proporce i samotný ikonografický námět vykazují absolutní, umělecky fascinující shodu s monumentálními vyřezávanými galionovými figurami na přídích válečných lodí, které v tehdejším 18. století masivně produkovaly královské loděnice v blízkých bretaňských vojenských přístavech Lorient a Brest. Píšťalová etáž velkého stroje plně opakuje kompoziční rytmus spodního pozitivu, střídá věže a plochá pole – sestává z pěti polokruhových věží o pěti píšťalách a čtyř plochých polí o sedmi píšťalách. Spodní labia (ústí) těchto prospektových píšťal v polích lineárně stoupají směrem ke středu, což vytváří záměrný optický protipohyb vůči ostře klesající horní linii řezbovaných vlysových stříšek polí. Ikonografické završení a andělé Řezby dekorace hlavního stroje sdílí identické vzory s malým pozitivem, zásadní rozdíl však představuje završení jednotlivých věží: Ústřední (nejmenší) věž: Slouží jako statický podstavec pro velké historické mechanické hodiny s bílým ciferníkem s černými římskými číslicemi. Jejich kruhový rám zdobí bohatý řezbovaný rostlinný ornament a postranní římsu lemují dvě malé barokní vázy s plameny. Přímo pod ciferníkem se ve vzduchu vznáší buclatý barokní putti (andílek), který pravou rukou gestikuluje směrem k lidu v lodi a ukazovákem levé ruky naléhavě ukazuje na ciferník hodin – jedná se o vysoce originální, hravé ikonografické ztvárnění Alegorie Času, která byla v baroku standardně zobrazována výhradně v podobě hrozivého starce s kosou a přesýpacími hodinami; Mezilehlé věže: Jsou korunovány břichatými, plasticky rýhovanými vázami s šlehajícími kamennými plameny; Krajní obří věže (nejvyšší bod varhan): Jsou osazeny dvěma triumfujícími anděly hudebníky v nadživotní velikosti. Tyto postavy, oděné do dynamicky rozevlátých drapérií, které za nimi ve větru tvoří obří oblouky, stojí vzpřímeně na vrcholu skříně – anděl na levé věži hraje na příčnou flétnu a anděl na pravé věži na hoboj. Přísná linearita a střídmost kompozice této monumentální skříně, rytmicky protnutá těmito špičkovými sochařskými díly, dává plně vyniknout samotnému píšťalovému prospektu. Celková koncepce 18. století je zde cíleně orientována na samotný hudební nástroj, nikoli na architektonickou hmotu, která ho obklopuje. Tato vznešená střídmost, tak charakteristická pro francouzské umění poloviny 18. století, je zde geniálně obohacena o absolutní tvůrčí svobodu obou nantských sochařů, kteří v interiéru chrámu ve Vannes zanechali ukázku vrcholného kamenosochařského mistrovství a mimořádné invence. Zvony Vysoké zvonicové patro katedrály ukrývá ucelenou a harmonicky laděnou čtyřhlasou zvonovou garnituru. Zvony jsou elektrifikovány a jejich technické parametry, tónové ladění a váha zvonového kovu jsou následující: „Marie“ (hlavní zvon / bourdon): tón Cis3 (Do # 3) – váha 1 900 kg. Tento monumentální zvon ulil v roce 1868 renomovaný pařížský zvonařský mistr Jérôme Dutot. „Pauline-Ambroisine-Marie“: tón D3 (Ré 3) – váha 1 350 kg. Zvon byl odlit v roce 1866 řeholním bratrem Fulbertem Beaucem ve zvonařské huti v bretaňském městě Ploërmel. „Élizabeth“: tón Fis3 (Fa # 3) – váha 900 kg. Zvon zhotovil v roce 1868 pařížský mistr Jérôme Dutot. „Marguerite-Anna“: tón Gis3 (Sol # 3) – váha 520 kg. Tento nejmenší zvon v souboru odlil v roce 1868 rovněž zvonař Jérôme Dutot v Paříži. Galerie Odkazy Literatura Erwann Le Franc, La cathédrale de Vannes - Constructions et travaux d'embellissement aux XVIIe et XVIIIe siècles, Bulletin et mémoires de la Société polymathique du Morbihan, sv. 148,‎ 2022, s. 156-165. Joseph-Marie Le Méné, Église cathédrale de Vannes, in: Congrès archéologique de France, 48e session tenue à Vannes en 1881, Paris, Librairie Champion, 1882, 509 s. s. 177-237. Roger Grand, La Cathédrale de Vannes », dans Congrès archéologique de France, 81e session tenue à Brest et Vannes en 1914, Paris, Éditions Picard, 1919, 612 s. Bertrand Frélaut, La Cathédrale Saint-Pierre de Vannes, Vannes, Imprimerie de Vannes S.A., 2e trimestre 1981, 22 s. Association pour la remise en valeur de la cathédrale, La Cathédrale Saint-Pierre de Vannes, Arradon, IOV Communication, mars 2005, 32 s. Bertrand Frélaut, La Cathédrale de Vannes, Spézet, Keltia Graphic, 2008, 171 s. (ISBN 978-2-35313-037-5). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre de Vannes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre na Wikimedia Commons