Kaple Notre-Dame du Kreisker

Kaple Panny Marie v Kreiskeru (francouzsky Chapelle Notre-Dame du Kreisker, v bretaňském léonském dialektu Chapel Introun Varia ar C'hreizkear, v latinských pramenech ecclesia Beatæ Mariæ de Medio-Villæ) tvoří pomyslnou monumentální „vstupní bránu“ do historického biskupského města Saint-Pol-de-Léon a představuje jedno z nejvýznamnějších a nejvlivnějších děl církevní architektury na území celé Bretaně. Maršál Vauban během své inspekční cesty do blízkého přístavu Roscoff toto dílo popsal jako „nejodvážnější kousek architektury, jaký kdy v životě spatřil“. Její žulová věž s filigránským, bohatě prolamovaným kamenným jehlanem se tyčí do celkové výšky 78 metrů, což z ní činí vůbec nejvyšší gotický monument v celé Bretani a přímý konstrukční prototyp, který v pozdějších staletích masivně kopírovaly desítky dalších bretaňských stavebních hutí. Tento kolegiátní kostel, zasvěcený mariánskému kultu, sloužil jako klíčové etapové místo pro statisíce poutníků na historické bretaňské poutní trase Tro Breizh. Kaple byla chloubou a prestižním projektem místních kupeckých a obchodních cechů, které ji kompletně financovaly a umělecky vyzdobily. V průběhu 14., 15. a 16. století budova paradoxně plnila roli světské městské radnice, v níž společně zasedaly všechny tři společenské stavy, a její loď sloužila jako kapitulní síň měšťanských bratrstev. Později při ní fungovala specializovaná škola sborového zpěvu (psallette a od roku 1680 byla budova jako školní kaple trvale svěřena diecéznímu kněžskému semináři, který byl v roce 1784 reorganizován na Léonské lyceum (Collège de Léon). Etymologie a historická topografie Vzhledem k absolutnímu nedostatku nejstarších archivních dokumentů byla přesná lingvistická ortografie a původ slova po dlouhá desetiletí předmětem intenzivních vědeckých debat. Současný ustálený pravopis Kreisker (namísto starších historických variant Creisquer, Creizker, Creisker či Creisqueur) se prosadil až v období romantismu 19. století v rámci celonárodní bretaňské jazykové reformy, kterou vedl lingvista Jean-François Le Gonidec. V průběhu 20. století byla tato podoba plně zafixována vlnou keltského obrození, přestože v literatuře zcela nevymazala původní historickou variantu Creisker. Doslovný překlad bretaňského výrazu Kreiz-kêr (v léonském dialektu kreiz kear) znamená „střed města“ neboli „vprostřed obce“, což evokuje polohu kaple v samotném centru urbanistického celku. Část starších badatelů se však snažila uměle prosadit odlišnou etymologii Ker-iz-ker s významem „dolní konec města“, což se pokoušeli obhájit reálnou topografickou situací budovy, která stojí až na samotném okraji středověkého opevnění. V tomto duchu například historik a kněz Castel odhadoval, že Kreisker neoznačoval centrum v rovině duchovní či sakrální, nýbrž v rovině přísně materiální a vojensko-strategické, a to kvůli specifické obranné pozici budovy vůči středověkým městským hradbám. Další badatelé, jako například abbé Peyron, upozornili na doložený historický název Christ Caer ve smyslu „městský krucifix“ (či městská Kalvárie), pod nímž je stavba výslovně zmíněna v zakládací listině Léonského lycea. Topograf Pol de Courcy v této souvislosti dodává, že kaple se skutečně nacházela na území bývalé historické farnosti zasvěcené svatému Ukřižování (paroisse du Crucifix), která tvořila jeden ze sedmi hlavních vikariátů léonského církevního azylu. Vůbec nejstarší dochované úřední akty z 15. století, které jsou uloženy v departementním archivu Finistère, však název důsledně a bezvýhradně uvádějí ve tvaru Creizkaer, což vědecky dokazuje, že teorie o „dolním městě“ či „krucifixu“ jsou pouze plodem pozdější lidové pseudofilosofické etymologie. Tyto spekulace definitivně ukončil až moderní archeologický výzkum. Kaple totiž prokazatelně stojí přesně v geometrickém středu starověkého antického římského města (civitas), přímo v místě historického křížení hlavního severojižního tahu (carda, což byla bývalá hlavní ulice Grande-rue a současná ulice Rue du Général Leclerc) a kolmého západovýchodního tahu (decumana, což je současná ulice Rue Verderel). K excentrickému posunu a optickému odsunutí tohoto původního starověkého městského jádra na periferii došlo až v průběhu vrcholného středověku. Tehdy bylo město obehnáno novým kamenným prstencem hradeb (které jsou dnes již zbořené) a biskup Hamon nechal nad domnělým hrobem bájného krále Conana Mériadeca vybudovat novou, rozsáhlejší románskou katedrálu. Tento biskup Hamon byl mimochodem vlastním bratrem léonského hraběte Guiomarcha, který ho však nechal z mocenských důvodů surově zavraždit přímo na katedrálním prostranství (parvisu); tento krvavý zločin se odehrál v rámci bretaňského odboje proti plantagenetovské anglické okupaci, pouhých několik měsíců poté, co byl ve Velké Británii ve své vlastní katedrále v Canterbury zavražděn slavný arcibiskup Tomáš Becket. Legendární založení a nejstarší dějiny Jelikož byla věž kaple v Kreiskeru během Francouzské revoluce kompletně zbavena všech svých zvonů, zůstává dodnes jakýmsi „Velkým němým“, což bohužel plně platí i pro poznání její nejstarší historie. Dochovalo se jen naprosté minimum archivních pramenů, a stavebně-historický výzkum tak dodnes stojí před velkým množstvím nezodpovězených otázek. Podle tradice sahá založení první svatyně až do 6. století, tedy do epochy misijního působení svatého Pavla Aureliána. Podle hagiografické legendy, zaznamenané v neznámé, avšak velmi staré době, která se zčásti dochovala v rukopisné podobě a v roce 1516 byla v Paříži vytištěna benediktiny, stála na počátku chrámu zázračná událost. Mladá pradlena tehdy i přes přísné domluvy a varování svatého Guévroca (známého též pod jménem Guirec) drze pracovala v neděli, která byla liturgicky zasvěcena Panně Marii. Za tento hřích ji stihl okamžitý boží trest v podobě náhlého celkového ochrnutí všech končetin. Poté, co dívka projevila hluboké pokání, světec ji zázračně uzdravil. Pradlena mu z vděčnosti odkázala svůj rodný dům, aby jej nechal přestavět na křesťanskou kapli. Budova získala název Kreis-ker, protože se nacházela přesně uprostřed tehdejší sousední osady, která tvořila předměstí samotného města. Z přísně historického a teologického hlediska víme, že v období raného středověku v regionu hluboce rezonoval pelagianismus. Tuto křesťanskou herezi potírali misionáři formovaní na slavné britské Theodosiově akademii (Theodosian College), která v té době vzdělávala přes dva tisíce studentů z nejbohatších keltských rodin. Školu vedl Svatý Illtud, žák svatého Germána a syn armorického knížete Bicana Farchoga. Pelagianismus byl zpočátku elitářskou záležitostí aristokratických a vojenských vrstev, uzavřenou výhradně v interiérech šlechtických sídel (jako bylo budoucí opatství Notre-Dame de Daoulas). Výše popsaná hagiografická legenda tak v symbolické rovině pravděpodobně reflektuje úspěchy pravověrné církve v boji proti této herezi a následné otevření prvních svatyní pro masový, lidový mariánský kult. Předpokládané první raně středověké oratorium, které bylo vybudováno pouze z dřevěných trámů a zasvěceno Panně Marii, však nedokázalo odolat pustošivým nájezdům Normanů (Vikingů), kteří celou oblast v roce 875 brutálně vyplenili a vypálili. Gotická výstavba chrámu (13. a 14. století) Stavba na francouzský způsob (cca 1280–1344) V roce 1277 – jedno století poté, co král Jindřich II. Plantagenet se svým synem Geoffroyem v roce 1180 hrabství Léon poprvé územně roztříštili, a 42 let po prohrané válce za nezávislost – bylo léonské hrabství definitivně anektováno a připojeno k Bretani vévodou Janem I. Ryšavým. Panovník tehdy chytře udělil trvalou lenní svrchovanost nad tímto územím léonskému biskupovi, jímž byl v té době monsignore Yves. Nový církevní kníže okamžitě pokračoval v náročné gotické výstavbě léonské katedrály. Tu na místě poškozeného románského chrámu zahájil kolem roku 1253 biskup Derrien – týž prelát, který v roce 1228 nekompromisně exkomunikoval z Církve otce současného panovníka, dřívějšího bretaňského regenta Pierra Mauclerca. Právě v tomto novém kontextu znovunastoleného míru a zrodu autonomní biskupské republiky, jejíž nezávislost byla v roce 1296 upevněna právním obratem, který Léon plně vyjmul z podřízenosti vůči metropoli v Tours a podřídil jej přímo papežské kurii v Římě, byla na základech starobylé svatyně zahájena stavba současné kaple v Kreiskeru. K položení základů a vyzdění lodi došlo již v průběhu 13. století, což bezpečně dokládá kamenické zpracování a profilace čtyř mohutných vnitřních svazkových pilířů, které staticky nesou celou váhu obří věže. Výstavba tedy nezačala až za vlády vévody Jana IV., jak ve své kronice chybně uvádí bretonský hagiograf Albert le Grand, byť tento panovník později financoval její nejnákladnější dokončení. Vertikální gotika a anglický vliv (1345–1375) Příčná loď celá severní stěna hlavního chóru i samotný východní závěr chrámu pocházejí z druhé poloviny 14. století. Gotické práce byly na staveništi obnoveny v roce 1345, bezprostředně po slavnostním vysvěcení dokončené léonské katedrály, které v roce 1344 provedl biskup Pierre Benoît. Jednalo se o krizový rok, kdy zemřel přímý pretendent bretaňského trůnu Jan z Montfortu a kdy bylo celé vévodství – s jeho vdovou Johanou Flanderskou a dědicem Janem drženými v nucené internaci na anglickém hradě Tickhill – přímo a tvrdě spravováno neoblíbenými úředníky anglického krále Eduarda III. Tvarosloví rané vertikální gotiky v samotné patě a spodní soustavě věže spolu s dalšími pokročilými architektonickými prvky podává jasné svědectví o silném uměleckém vlivu zpoza kanálu La Manche. Podle historických reálií to byla právě první manželka Jana IV. Bretaňského a dcera krále Eduarda III., teprve šestnáctiletá anglická princezna a bretaňská vévodkyně Marie Anglická (intronizovaná 3. července 1361, která však v Bretani zemřela již 13. září téhož roku), kdo v rámci tehdejšího pevného spojenectví s Anglií povolal na staveniště Kreiskeru svého nadaného krajana – anglického mistra stavitele. Kreisker tak sice vykazuje anglické konstrukční rysy, jméno jeho hlavního architekta však zůstává dějinám umění neznámé. Když v roce 1363 bezdětný zemřel Hervé VIII. z Léonu, vůbec poslední přímý potomek starobylého rodu původních suverénních pánů z Léonu (jejichž léno tímto aktem přešlo přes jeho synovce Alaina trvale do majetku knížecího rodu Rohanů), odkázal ve své poslední vůli stavebnímu fondu kaple v Kreiskeru deset zlatých mincí agnelů, což představovalo tehdejší skromnou sumu odpovídající sedmi a půl tourským librám. O dva roky později, bezprostředně po podepsání první mírové smlouvy v Guérande, která definitivně ukončila vleklou a krvavou bretaňskou válku o nástupnictví, navštívil čerstvě uznaný bretaňský vévoda Jan IV. Bretaňský (Jean le Vaillant) kapli v Kreiskeru osobně, aby nad ní převzal oficiální ochranu. Přestavba, obranná funkce a dokončení chrámu Fortifikační role a požár (1376–1399) Mohla vysoká gotická věž již od počátku sloužit jako strategické hlídkové stanoviště s výhledem na otevřené moře a okolní krajinu? Unikátním svědkem této fortifikační minulosti je intaktně dochovaná středověká strážní místnost situovaná přímo nad současnou severní předsíní (která byla přistavěna až později). Tato dnes částečně zřícená, avšak archeologicky nesmírně cenná komnata mohla na samém sklonku 14. století sloužit jako stálý byt pro velitele městské posádky. Místnost je totiž vybavena vlastním kamenným krbem, vestavěnými skříněmi ve zdivu i prevétem, a její okna nabízela ideální pozorovací osu nad hlavní městskou třídou (Grande-rue). Přístup do této vojenské komnaty zajišťovaly malé dveře vedoucí přímo z vnitřního kůru chrámu. Tato místnost se tyčila nad hlavní strážnicí, která kontrolovala nejdůležitější městskou bránu – bránu svatého Viléma (porte Saint-Guillaume). Z této brány se dodnes dochovaly pouze stavební otisky a kapsy na mohutném opěrném pilíři Kreiskeru, včetně jedné autentické gotické střílny'. V průběhu 15. století pak tato opevněná komnata pravděpodobně změnila funkční využití a sloužila střídavě jako městské vězení, bezpečný kapitulní archiv, klenotnice či prachárna (zbrojnice). Právě kvůli této obranné a fortifikační roli – a podstatně méně jako klasická kostelní věž, kterou v té době pro svou nedokončenou výšku ještě fyzicky být nemohla – se Kreisker stal přímým terčem vojenského útoku. Dne 3. května 1375 byl chrám kompletně zapálen a zničen anglickými vojsky; trvalou vzpomínkou na tento žár jsou dodnes viditelné žárem zrudlé, načervenalé žulové kvádry v obvodovém zdivu ulice nalevo od západního portálu. Lidová tradice sice dlouho tvrdila, že Angličané po úplném vypálení města Kreisker sami z výčitek svědomí znovu postavili, moderní historiografie to však vylučuje – anglické posádky byly totiž francouzským vojevůdcem Bertrandem du Guesclin okamžitě zatlačeny zpět do Brestu, takže huť nemohli logicky obnovit. Když se o rok později do Saint-Pol-de-Léon vrátila drancující vojska hraběte z Arundelu (potomka bretaňského šlechtice Alaina FitzFlaada, kterého exilový vévoda Jan IV. Bretaňský jmenoval guvernérem brestského přístavu), vypálila sousední klášter karmelitánů. Skutečný mír a stabilita se na staveniště vrátily až po úplném vyhnání cizích žoldáků v roce 1388. Současné západní vstupní průčelí tak pochází až z tohoto období obnovy na samém sklonku 14. století; gotické práce na této fasádě byly úspěšně završeny v roce 1399. Architektonické završení a stavba věže (cca 1439 – cca 1472) V průběhu 15. století byla nosná konstrukce nad křížením konečně korunována vysokým zvonicovým patrem a především filigránsky prolamovaným osmibokým kamenným jehlanem, který obepíná čtveřice nárožních, výškově odstupňovaných fiálových vížek. Vztyčení této obří kamenné masy si však vynutilo radikální statické úpravy v samotné základně chrámu. Původní nižší obvodové zdi ze 14. století musely být gotickými mistry dodatečně nadezděny a zvýšeny, aby dokázaly lépe staticky absorbovat a přenést obrovské boční tlaky věže. Ze stejného důvodu byla pravá boční loď výrazně rozšířena do náměstí. Levá boční loď však musela zůstat úzká – jejímu statickému rozšíření fyzicky zabránila přiléhající středověká ulice a masivní hmota brány svatého Viléma, která vymezovala vstup do opevněného středověkého města. Celá tato zvonice, která se tyčí do úctyhodné výšky 78 metrů nad zemí, nese ryze normanské stylové rysy. Jeho hlavní tvarovou inspirací byl slavný jehlan kostela Saint-Pierre v Caen a také věž spřízněné kaple Notre-Dame-du-Mur v Morlaix (vybudovaná mezi lety 1372 a 1426, která byla bohužel barbarsky zbořena v roce 1806). Finální práce byly definitivně stavebně uzavřeny za dlouhého episkopátu biskupa Guillaumea Le Ferrona, tedy mezi lety 1439 a 1472. Osobní znak jeho vlivného předchůdce Jeana Prigenta (který stál v čele léonské diecéze v letech 1436 až 1439 a proslul mimo jiné jako stavitel transeptu sousední katedrály, eucharistické kaple v Saint-Brieuc a severního křídla chrámu Notre-Dame de la Cour v Lanticu) je hrdě vytesán přímo v ústředním klenebním svorníku (klíči) centrálního čtverce křížení lodí. Tento heraldický fakt vědcům umožňuje naprosto přesně datovat zahájení finální stavby této monumentální věže do konce 30. let 15. století. Dalším sochařským a architektonickým skvostem celého komplexu je hluboký severní portál, vybudovaný ve stejné epoše. Jeho filigránská figurální a rostlinná řezbářská výzdoba byla kapitulou svěřena věhlasné Vévodské sochařské huti ze Folgoëtu (Grand atelier ducal du Folgoët). Jižní předsíň pochází rovněž z 15. století, vykazuje však podstatně modernější, progresivnější pozdně gotické profilování, které její severní, o něco starší pendant ještě postrádá. Kaple jako centrum městské samosprávy, cechů a bratrstev Obecní dům a zasedání stavů Vzhledem k absolutní absenci samostatné radnice (obecního domu) se veškerá oficiální zasedání a jednání měšťanské samosprávy (sboru měšťanů), která měla budovu plně ve své správě, odehrávala v prostorách kaple Kreisker po celý pozdní středověk. Tento stav trval až do doby, kdy byl mezinárodní námořní obchod s hanzou a následně i ekonomika celé Bretaně zruinovány za centralistické vlády Ludvíka XIV. Až do konce 30. let 17. století zůstával Kreisker čistě obecním kostelem, v němž se nekonaly žádné standardní farní bohoslužby. Jako provizorní radnice budova pod předsednictvím zemského soudce (senešala), případně samotného biskupa či jeho prvního archidiakona, pravidelně hostila zasedání zemského sněmu všech tří společenských stavů. Ty byly v interiéru striktně hierarchicky rozděleny: duchovenstvo (první stav) zasedalo v sakristii, šlechta (druhý stav) v hlavním chóru a měšťanstvo (třetí stav) v hlavní lodi. Každý svobodný obyvatel léonského církevního azylu (Minihy Léon) měl až do roku 1648 nezadatelné právo na těchto shromážděních osobně vystoupit a hlasovat, což v praxi vedlo k neustálým bouřlivým sporům a k vyostřování sociální i stavovské rivality přímo pod církevní věží. Svolávání sněmu se dělo vyzváněním velkého zvonu. Duchovní a šlechta však na tato volání reagovali jen zřídka, takže se zasedání v lodi stávalo spíše živelnou lidovou agorou. V roce 1648 byl pro třetí stav zaveden pevný poslanecký systém a prostý lid od té doby zastupovalo již pouze dvacet volených měšťanských zástupců. Cechovní život, burza a bratrstva Uvnitř chrámu měly své pevné zázemí a zastoupení jednotlivé městské korporace a profesní cechy – armátoři (majitelé lodí), bohatí kupci, řemeslníci, sochaři, zlatníci a krejčí. Každý z těchto cechů měl v bočních lodích pronajatý svůj vlastní cechovní oltář, staticky vázaný na soukromou oltářní nadaci (kaplanství / chapellenie). Jednalo se o finanční fondy založené v závětích bohatých a zbožných měšťanů pro spásu jejich duše, z jejichž úroků byl placen oltářní kněz. Samotná rozlehlá loď chrámu prokazatelně sloužila také jako komerční obchodní burza. Celá kompozice fungovala na principu kryté obchodní pasáže – oba monumentální vstupní portály (severní a jižní) stály přímo proti sobě a ústily bezprostředně do rušné hlavní městské třídy Grand-Rue. Kreisker byl rovněž hlavním dějištěm náboženských obřadů, měsíčních slavností a liturgických procesí četných náboženských bratrstev (konfraterií). Mezi nimi vynikalo vlivné pohřební Bratrstvo věrných zemřelých od svatého Pavla (Confrérie des Trépassés de Saint Paul), založené 21. dubna 1513; církevní otec tohoto jediného společenství měl k dispozici pět až sedm stálých nižších služebníků. V průběhu 17. století bylo toto bratrstvo, fungující jako svépomocná sociální asociace a pohřební služba, jedinou korporací, která si v Kreiskeru dokázala udržet svůj vlastní oltář. V celém městě tehdy aktivně působila již jen čtyři další bratrstva: bratrstvo svatého Eliáše (patrona kovářů), bratrstvo Růžencové, bratrstvo Panny Marie z hory Karmel a bratrstvo Nejsvětější svátosti. Hospodaření a novověké opravy chrámu Poté, co byl kostel na sklonku středověku a v průběhu náboženských válek opakovaně zpustošen (nejprve nájezdy Normanů a posléze Angličany během bretaňské války o nástupnictví), prošla budova od období renesance řadou velkých záchranných oprav. Stavební práce jsou doloženy k roku 1576, dále k roku 1639 (kdy musela být opravena statika věže poškozená silným bleskem, který do kamenného jehlanu udeřil 23. listopadu 1630), a na samém sklonku 18. století, kdy některé obvodové zdi vykazovaly havarijní stav a hrozily zřícením. Příjmy z pronájmu oltářů, měšťanské donace, cechovní příspěvky a kostelní sbírky tvořily specifické církevně-právní obročí bez duchovní správy, které generovalo fixní roční výnos osm set liver. Tento základní majetek byl však finančně podstatně nižší než obrovské příjmy, které plynuly z přímých členských příspěvků a odkazů členů bratrstev, jež v Kreiskeru sídlila. Základní výnos obročí sotva stačil na pokrytí nejnutnějších běžných oprav a tesařskou údržbu pláště stavby. Toto obročí bylo diecézí oficiálně přidělováno duchovnímu správci s titulem guvernéra (gouverneur), jímž byl v praxi nejčastěji cizí, mimodiecezní klerik. Skutečnou ekonomickou a materiální správu budovy však tito preláti obvykle pronajímali (dávali do nájmu / à ferme) laickému úředníkovi – podguvernérovi (sous-gouverneur) –, zatímco každodenní bohoslužebný provoz a péči o sakristii zajišťoval placený kostelník. Školní kaple a novodobé dějiny (1680–1970) Dne 30. listopadu 1680 bylo majetkové obročí i s celou správou Kreiskeru formálně odkázáno řeholní kongregaci lazaristů, aby budova sloužila jako stálá školní kaple pro sousední Vyšší kněžský seminář. Tento seminář založil o čtyři roky dříve, 18. července 1676, léonský biskup monsignore de La Brosse. Dne 7. srpna 1728, po osmi letech intenzivních a komplikovaných úředních jednání s měšťanskými rodinami (které jako dědicové původních zakladatelů údajně zcela zanedbávaly údržbu zhruba třiceti soukromých cechovních oltářů), podal představený semináře oficiální žádost biskupovi de La Bourdonnaye. Jeho cílem bylo plně vyhradit užívání chrámu pro potřeby školy a získat povolení k demolici těchto struktur, k čemuž během následujících dvou let skutečně došlo. Poté, co budova překonala bouřlivé období a drancování za Francouzské revoluce, hrozilo unikátnímu gotickému jehlanu z nařízení místních radikálů úplné zbourání. Před demolicí zvonici nakonec zachránil až osobní dekret, který v roce 1807 podepsal Napoleon I. přímo ve vojenském ležení u Friedlandu. Císař tehdy nařídil okamžitou obnovu a financování oprav věže z armádních fondů, a to z ryze strategických důvodů – 78 metrů vysoká štíhlá dominanta totiž v této zóně pobřeží sloužila jako nezbytný a životně důležitý námořní navigační bod pro francouzské válečné i obchodní loďstvo. Sousední gotický chrám Notre-Dame-du-Mur v Morlaix, který sloužil jako přímý tvarový vzor pro stavbu Kreiskeru, takové štěstí bohužel neměl a byl v roce 1806 zničen. V průběhu 19. století se Kreisker plně vrátil ke své farní a vzdělávací funkci a byl trvale přidělen do užívání slavnému Léonskému lyceu (Collège du Léon). Tato instituce byla přímým nástupcem stejnojmenné koleje na historické Pařížské univerzitě (k níž biskup de La Marche v roce 1787 přičlenil také nižší kněžský seminář). Budova semináře v ulici Rue Verderel dnes hostí bilingvní bretaňskou mateřskou a základní školu Diwan. Jako městská obecní škola podléhalo lyceum od roku 1806 přímo Francouzské univerzitě (Université de France), až se z něj 5. ledna 1911 stalo prestižní soukromé katolické lyceum. Právě z titulu této farní vazby se kaple v roce 1954 nepřímo stala ústředním předmětem jednoho z nejslavnějších a nejdůležitějších judikátů v dějinách francouzského správního práva. V souvislosti se státními dotacemi pro soukromé církevní školství tehdy francouzská nejvyšší správní soudní stolice (Státní rada / Conseil d'État) vydala průlomové rozhodnutí, v právní vědě dodnes nazývané „Soudní precedent spolku Notre-Dame du Kreisker“ (Institution Notre Dame du Kreisker). Tento rozsudek zásadním způsobem upravil a modernizoval francouzskou jurisprudenci týkající se zneužití pravomoci úředních osob a možností právního odvolání proti ministerským směrnicím a administrativním nařízením ve chvíli, kdy tato nařízení nad rámec zákona svévolně zakládají nová občanská práva či povinnosti. Jako školní kaple zůstal objekt pevně spjat s tímto středoškolským areálem až do 70. let 20. století. Památková ochrana a současnost Celý sakrální komplex, který na vůbec první národní seznam chráněných historických památek Francie (Monument historique) zanesl spisovatel Prosper Mérimée již v roce 1840, je v plném vlastnictví města Saint-Pol-de-Léon. Velké restaurátorské práce v interiéru i na plášti věže byly úspěšně završeny v roce 1993. Nicméně o pouhých pětadvacet let později začala budova v důsledku extrémní vnitřní vlhkosti a vzlínání mořské soli masivně trpět – spodní partie vnitřních historických omítek a žulového zdiva se do výšky několika metrů a do hloubky mnoha centimetrů začaly destruktivně drolit. Od roku 1997 v interiéru aktivně působí prestižní dobročinná asociace „Přátelé kaple v Kreiskeru“ (Les Amis de la chapelle du Kreisker), která v lodi pravidelně pořádá mezinárodní umělecké výstavy a pečuje o celkovou údržbu a památkovou obnovu všech církevních staveb na území města. V roce 2026 byla kaple v Kreiskeru pro svůj mimořádný celonárodní význam vybrána ministerstvem kultury a nadací Fondation du Patrimoine mezi 18 nejvýznamnějších chráněných národních památek (ikonických míst) pro slavné státní televizní slosování „Dědictví loto“ (Loto du patrimoine), což chrámu zajistilo obrovské finanční prostředky na okamžité zahájení generální sanace vlhkého zdiva. Vnější architektura a rozměry chrámu Kaple v Kreiskeru vyniká mimořádně štíhlými a vertikálními proporcemi. Celková vnější délka budovy dosahuje 36,50 metru a její šířka činí 18,20 metru. Celková výška věže byla v minulosti kvůli nepřesným nepřímým výpočtům dlouho podhodnocována; teprve v roce 1884 přímé geodetické měření exaktně prokázalo, že vrchol stavby se tyčí do úctyhodné výšky 78 metrů, což z Kreiskeru činí nejvyšší gotickou věž v celé Bretani. Detailní rozměry jednotlivých stavebních, konstrukčních a klenebních prvků jsou uspořádány v následující přehledné tabulce: Severní portál Tento portál, vybudovaný v čistém a bohatém plaménkovém gotickém slohu, vykazuje podstatně náročnější a filigránštější kamenické zpracování než jeho jižní pendant, což přímo odporovalo tehdejším zažitým bretaňským stavebním zvyklostem. Nad portálem se zvedá strmý trojúhelníkový štít (fronton), v němž se v minulosti nacházely tesané rodové erby hlavních měšťanských donátorů stavby, které však za revolučního teroru kompletně roztříštili radikálové. Na samém vrcholu štítu trůní monumentální gotická plastika Panny Marie s Ježíškem z 15. století. Ta v minulosti sloužila jako přímý tvarový vzor pro zhotovení mladší, novodobé madony v interiéru lodi, jež byla po staletí vyhledávaným centrem masové mariánské zbožnosti. Na vnější obloukové archivoltě vstupního portálu otevírá deset malých gotických statuet starozákonních patriarchů své dlouhé rozvinuté nápisové svitky. Vlastní vchody pak lemuje bujný prořezávaný dekor s motivy propletených listů, drobných figurálních statuet, fantastických imaginárních monster a stylizovaných domácích zvířat. Tento severní portál tak návštěvníkům i přes těžká historická poškození a rány osudu nabízí množství mistrně vyvedených detailů. Z uměleckohistorického hlediska jsou tyto plastiky plně srovnatelné se slavnou sochařskou výzdobou baziliky v Le Folgoët, neboť obě tato díla prokazatelně zhotovila tatáž elitní Vévodská sochařská huť ze Folgoëtu. Zdejší mistři však museli překonat obrovskou technologickou překážku – zatímco ve Folgoëtu pracovali s poddajným a měkkým kersantitským kamenem, v Kreiskeru museli všechny tyto filigránské prolamované detaily vytesat do extrémně tvrdé a nepoddajné lokální domácí žuly (granitu), což v dějinách středověkého inženýrství představuje naprosto výjimečný kamenosochařský triumf. I přes své neúplné dochování tak tento portál zůstává jedním z vůbec nejkrásnějších a nejčistších projevů vrcholného středověkého umění na půdě Bretaně. Jižní předsíň a portál Jižní předsíň, vybudovaná v pozdější pozdně gotické stavební fázi, vykazuje sice o něco méně propracovanou sochařskou výzdobu než její severní protějšek, otevírá se však do prostorného prostranství (dnes využívaného jako parkoviště), které bylo v roce 1888 kompletně asanováno a vyčištěno od zchátralých středověkých domků a chatrčí, jež do té doby na chrám těsně přiléhaly. Celý tento jižní portál na svém vrcholu korunuje prolamovaný kamenný balkón, v liturgické praxi tradičně nazývaný žehnací balkón. Přístup na tento vyvýšený ochoz zajišťuje úzké schodiště vedené v tloušťce zdiva podél vnějšího západního průčelí. Tato předsíň, kompletně vybudovaná v průběhu 15. století, je vyzděna z jemnozrnného turmalinické žuly, jehož mimořádně jemná zrnitost je typickým mineralogickým znakem proslulého ložiska Sainte-Catherine, situovaného v západní části farního obvodu Mespaul v oblasti Horního Léonu. Její nosná konstrukce v sobě ukrývá velký slohový zlom – vnější polokruhové rameno archivolty, přisazené nad vnitřním ostře lomeným hrotitým obloukem, již přímo předznamenává nastupující renesanční estetiku a vliv anglické pozdní tudorské gotiky. Architektonické detaily exteriéru Fasády a západní průčelí Vnější plášť budovy prošel na přelomu 19. a 20. století zásadní urbanistickou proměnou. Jižní fasáda byla v roce 1912 plně pohledově uvolněna do náměstí poté, co byly zbourány zchátralé přilehlé stavby a zídky, které do té doby izolovaly kapitulní zahradu přiléhající k sakristii. Západnímu průčelí dominuje velká gotická kruhová rozeta, kterou v horní části doplňuje trojice rafinovaně vyvedených osmibokých kamenných luceren (lanternonů). Tyto lucerny vizuálně zlehčují hmotu zdiva nad původním hlavním, z liturgického hlediska však záměrně rozměrově skromnějším západním portálem. Gotický východní závěr Kamenické zpracování kružbového tympanonu hlavní apsidy vykazuje přísně obdélníkový (horizontální) rámec. Přímo nad pásem šesti vysokých štíhlých oken oddělených svislými kamennými pruty (meneaux) vykresluje tato kompozice dva hrotité prolamované pásy. Tyto prolamované gotické oblouky tvoří přímou statickou i estetickou základnu pro ústřední rozměrnou rozetu, jejíž vnitřní kružbovou výplň tvoří elegantní trojlaločné obrazce s vyřezávaným gotickým pětilistem v samotném geometrickém středu. Kamenné chrliče Z celkového historického souboru dvanácti monumentálních gotických chrličů, které lemují podstřešní římsu věže a zachycují fantastická zvířata a nestvůry, se do novověku polovina nedochovala. Šest chybějících kamenných monster, která kompletně podlehla erozi a staršímu revolučnímu obrazoborectví, bylo v roce 1993 nově navrženo, vysoce autenticky rekonstruováno a vytesáno ve specializovaném vanneském sochařském ateliéru Le Floch-Guéguan. Konstrukce věže a prolamovaného jehlanu Tato monumentální konstrukce výrazně dominuje celému širokému okolí a doslova atakuje nebesa, která ji v průběhu staletí opakovaně zasáhla a poškodila silnými blesky – zejména v letech 1628, 1680, 1770 a 1816. Architektura věže představuje čtyřpodlažní vertikální superpozici čtyř po sobě jdoucích historických stavebních etap vztyčených nad centrálním křížením lodí: 1. úroveň: Základové nosné pilíře z konce 13. století; 2. úroveň: Spodní hranolový korpus věže z poloviny 14. století; 3. úroveň: Zvonicové patro vybudované na samém sklonku 14. století; 4. úroveň: Prolamovaný kamenný jehlan z 15. století. Celkový architektonický styl stavby vznikal pod přímým vlivem velkých normanských katedrál v Lisieux a Coutances. Celá tato obří žulová masa staticky spočívá výhradně na čtyřech masivních vnitřních pilířích o čtvercovém průřezu 3,20 × 3,20 metru, z nichž v interiéru chrámu strmě vyrůstají čtyři hrotité lancetové oblouky. Tyto podpory jsou tvořeny velkým množstvím profilovaných svazkových kolonet. První patro věže nad křížením je na všech čtyřech stranách prolamováno řadami pravoúhlých obdélníkových otvorů. Těsně nad nimi jsou situovány jemné plastické příčné pruty a vlysy, které jsou tesařsky kompartimentovány do pravoúhlých kazetových rámů, což opticky výrazně posiluje vertikální dojem a pocit neuvěřitelné lehkosti celé stavby. Nad tímto pásem následuje soustava štíhlých vertikálních štěrbin, které prořezávají stěny věže v celé její výšce – nachází se jich zde přes devadesát a na každé fasádě jsou pohledově vázány na dlouhé ozdobné slepé arkády se dvěma hrotitými záklenky. Horní vykonzovaná horizontální platforma nese samotný osmiboký kamenný jehlan o délce 32 metrů a čtyři nárožní fiálové vížky vysoké 16 metrů, které jsou vzájemně propojeny prolamovaným, filigránsky vyřezávaným gotickým zábradlím. Tyto nárožní vížky, členěné do tří výškových arkádových etáží, jsou zčásti odvážně zavěšeny volně v prostoru mimo obvod věže a s hlavním jehlanem je staticky propojují prohnuté opěrné obloučky (vytesané z jednoho kusu žuly). Kamenické zpracování těchto prvků pochází zřejmě již ze staršího projektu 13. století, což bezpečně dokládá plastický dekor jejich hlavic, tvořený rozvinutými rostlinnými motivy v podobě biskupských berel, antikizujících vodních listů a břečťanu. Tento architektonický paradox – tedy absolutní kontrast mezi optickou lehkostí vnitřních pilířů a obrovskou vahou i výškou věže, kterou nesou – fascinoval přední evropské inženýry, včetně maršála Vaubana, který v něm spatřoval vrcholnou stavební odvahu. Spisovatel Pol de Courcy v této souvislosti uhrančeně poznamenal: „Když člověk přímo v lodi porovná subtilnost vnitřních pilířů s obrovskou výškou clocheru, kterou drží, jen stží dokáže pochopit, že toto monumentální dílo může bezpečně spočívat na základech, které se zdají být na pohled tak neuvěřitelně slabé a subtilní.“ Podstřešní římsu na všech čtyřech rozích doplňují čtyři monumentální chrliče. Přímo pod nimi obíhá po celém obvodu věže souvislý horizontální pás prolamovaných trojlístků, který opticky odlehčuje patu hlavního jehlanu. Celý plášť jehlanu je navíc pročleněn čtyřiceti dekorativními okuly (rozetami), což z této kamenné střechy vytváří dechberoucí, vzdušný prolamovaný kamenný skelet. Na severní, východní, jižní a západní straně je jehlan navíc osazen čtyřmi velkými gotickými vikýři (lucarnami), jejichž výška je plně srovnatelná s rozměry nárožních vížek. Schodiště, vyhlídka a zvony Dalším dokladem mimořádné statické obezřetnosti a geniality středověkého architekta je konstrukční řešení úzkého přístupového schodiště o 169 kamenných stupních, které vede na horní ochoz.> Stavitel se záměrně vyhnul vedení souvislého točitého schodiště v jednom tubusu, což by nebezpečně oslabilo konstrukci; namísto toho schodišťové stupně rozvrhl tak, že plynule stoupají a střídavě přecházejí z jednoho nárožního statického pylonu do druhého, čímž zatížení ideálně rozložil do všech čtyř úhlů budovy. Za jasného, slunečného počasí nabízí horní věžní ochoz úchvatné, ničím nestíněné kruhové panorama. To sahá od skalnatého mysu Pointe de Primel (který uzavírá morlaixský záliv) až po hřebeny vnitrozemského pohoří Monts d'Arrée. Místní lidová tradice tvrdí, že z tohoto vyvýšeného belvedéru lze pouhým okem spatřit celou čtvrtinu všech kostelních věží léonské diecéze, což představuje úctyhodných 350 chrámových dominant. Ačkoli je dnes vysoká věž kompletně němá, v minulosti v jejím zvonicovém patře prokazatelně visel ucelený soubor zvonů. Archivní prameny výslovně zmiňují velký bourdon jménem „Marie“ (odlitý v roce 1676), zvony „Velký Gabriel“ a „Malý Gabriel“ či zvon zvaný „Jean“. Těžká konopná lana, jimiž zvoníci tyto zvony z lodi uváděli do pohybu, byla cechovně spétána a tvořena v provaznických dílnách ve vanneské čtvrti La Madeleine. Impozantní rozměry původního, dnes již zaniklého největšího zvonu dodnes exaktně dokládá tvar gotického portálu ve vnitřním podvěží – jeho kamenné ostění bylo totiž ve středověku kamenicky vysekáno a vyzděno tak, aby přesně kopírovalo břichatý obvod zvonového věnce při jeho komplikovaném transportu nahoru. Vnitřní architektura a dispozice Osové vychýlení půdorysu Výrazné osové vychýlení hlavního choru směrem k jihu vůči podélné ose hlavní lodi je zčásti způsobeno přísnými urbanistickými limity staveniště – gotická stavební huť byla na severní straně limitována velmi starou a pevnou uliční čárou ulice Rue Verderel. Tyto nápadné anomálie v přímém liniovém uspořádání, které jsou zde ještě zřetelnější než u kostela Notre-Dame du Cap Lihou v normanském Granville, však byly ve středověké křesťanské mystice vykládány jako hluboký teologický symbol. Vychýlení osy presbytáře doprava mělo ikonograficky napodobovat sklonění Kristovy hlavy na kříži po jeho skonu (identický symbolický úkaz vykazuje také nedaleká katedrála v Quimperu). Tento architektonický prvek přímo odkazuje na novozákonní verš z Janova evangelia: „Et inclinato capite, tradidit spiritum“ (A skloniv hlavu, odevzdal ducha). Hlavní loď V souladu s tradičními stavebními zvyklostmi uplatňovanými u většiny dolnobretaňských chrámů není ústřední loď zaklenuta kamennou klenbou, nýbrž je zastropena lehkou gotickou bedněnou valenou klenbou. Mezilodní arkády dosedají na masivní pilíře čistého osmiúhelníkového (oktagonálního) průřezu a profilaci oblouků tvoří zdvojené gotické klenáky. Přímo nad těmito arkádami se nacházejí historická zazděná okna, která jsou přímým stavebním svědectvím o existenci nejstaršího raně gotického objektu. Tato okna dodnes propouštějí do interiéru lodi denní světlo, neboť gotičtí mistři ponechali jejich nejvyšší vrcholové partie kružeb volné a nezazdívali je. Na jižní liturgické straně epištoly probíhá u paty těchto oken úzký, prořezávaný pasážový ochoz. Z původní vrcholně gotické stavby ze 14. století se v lodi dochovalo také slepé triforium, tvořené řadou ostře lomených obloučků s podvlečenými trojlístky (subtrilobní kružbou). Tento dekorativní pás triforia je však na protilehlé severní straně evangelia v celé své délce stavebně přerušen a chybí. Bezprostředně po skončení první světové války se loď chrámu stala vyhledávaným poutním místem hluboké lidové zbožnosti. Ta byla cíleně vyvolána masovým rozmachem novodobého kultu Nejsvětějšího Srdce Ježíšova a pietní úctou k farníkům a vojákům padlým v zákopech za obranu vlasti. V současnosti je vnitřní prostor lodi městem využíván jako reprezentativní kulturní síň, v níž jsou pravidelně pořádány velké mezinárodní výstavy. Velká boční loď Vzestupná výstavba a vyzdění monumentální věže v 15. století přinutily tehdejšího architekta k radikálnímu kroku – musel dodatečně nadezdít a zvýšit obě boční lodi a pravou boční loď navíc výrazně prostorově rozšířit do náměstí. Tento náročný statický zásah měl za cíl poskytnout podstatně větší rozpon a statickou stabilitu gotickým obloukům arkád, o které se obří věž v základech opírá. Výsledkem tohoto rozšíření je skutečnost, že tato pravá boční loď vykazuje naprosto identickou šířku jako samotná centrální hlavní loď. Interiér chrámu díky tomu působí dojmem optické podvojnosti, jako by byl složen ze dvou téměř rovnocenných, souběžných chrámových lodí. V průběhu 18. století tuto specifickou prostorovou dispozici plně využil tehdejší představený semináře, který úzkostlivě dbal na zachování svých hierarchických výsad, a nechal vnitřní prostor kaple podélně rozdělit, aby od sebe striktně oddělil a usadil studenty vyššího (velkého) a nižšího (malého) kněžského semináře. Vápencová plastika usmívajícího se anděla V této široké boční lodi (na jižní liturgické straně epištoly) zdobí spodní patkovou konzolu na rameni archivolty prvního klenebního pole vzácná figurální plastika. Jedná se o jednoho z mimořádně vzácných gotických usmívajících se andělů, kteří jsou bytostným symbolem pro období tzv. šťastného 13. století (plného teologického optimismu). Anděl s jemným úsměvem symbolicky zvěstuje Radostnou zvěst o nadcházející spáse lidstva – v bretonštině vyjádřenou hagiografickým obratem Kelou Mad. Tato plastika představuje naprosto ojedinělý a vůbec jediný umělecký prvek v celém interiéru kaple, který je vytesán z jemného importovaného vápence (veškerá ostatní výzdoba je v Kreiskeru žulová). S největší pravděpodobností se jedná o vzácný autentický fragment ze starší raně gotické svatyně, který jako zázrakem plně unikl totálnímu anglickému zničení a požáru chrámu v roce 1375. Mobiliář Vnitřní prostor kaple, který v předrevolučních dobách ukrýval přes dvacet soukromých cechovních či šlechtických kaplí, se do současnosti dochoval ve výrazně strohé, purifikované podobě. V interiéru bylo historicky evidováno téměř třicet bočních oltářů, které svědomitě financovaly a udržovaly cechy krejčích, rolníků a další místní profesní korporace. Během dravého řádění za Francouzské revoluce však nenávratně zmizely všechny erbovní vitráže, zvonový fond i velká část sochařské výzdoby; z hlubokého jižního portálu tehdy kompletně a bezestopy zmizely i monumentální gotické sochy svatého Kryštofa a svatého Jakuba. V roce 1807 byla kaple zachráněna z nařízení císaře Napoleona, přičemž tehdejší stavební úřady paradoxně využily materiál ze sousedního, zchátralého a zbořeného konventu paulánů k vysprávkám a zpevnění konstrukce Kreiskeru. Z tohoto zničeného klášterního chrámu byl do kaple úspěšně přenesen vzácný oltářní retábl z roku 1684. Jeho ústřední obraz umělecky ztvárňuje novozákonní námět Navštívení Panny Marie a jedná se o vysoce hodnotnou dobovou kopii slavného plátna od italského mistra Francesca Albaniho (l'Albane), jehož originál byl na počátku 20. století deponován v muzeu v Bordeaux. Tento retábl je spolu s hlavním barokním oltářem Panny Marie a dalším cenným obrazem ze 17. století dodnes hlavním klenotem vnitřní výzdoby lodi. V roce 1893 byla z přímé iniciativy kanovníka Quidelleura, představeného Léonského lycea, vyhlášena rozsáhlá veřejná sbírka (subskripce) na generální opravu vnitřního prostoru. Během těchto historizujících prací však bohužel došlo k nenávratnému zničení a vysekání starobylých kamenných náhrobních desek v podlaze lodi, které byly stavební hutí masivně nahrazeny unifikovanou kamennou dlažbou. V rámci téže restaurátorské vlny byl kompletně od základu nově zhotoven i soubor kanovnických lavic (stall). V polovině 20. století však tyto novogotické stally spolu s monumentální barokní vyřezávanou kazatelnou (anonymním autorským dílem z 18. století) postihl další radikální zásah – oboje vybavení bylo z liturgických důvodů kompletně demontováno. Samotná vzácná kazatelna byla naštěstí před zničením zachráněna farníky, prošla komplexním restaurátorským zásahem v uměleckých dílnách a v prosinci roku 1975 byla slavnostně znovu osazena na své původní místo v hlavní lodi. V interiéru lodi a postranních kaplí stojí za pozornost také expresivně laděná moderní okenní vitráž od sklářského mistra Augusta Laboureta z první poloviny 20. století, nově vztyčený oltář poutní trasy Tro Breizh zasvěcený sedmi svatým zakladatelům Bretaně a v neposlední řadě drahocenný fragment jemně opracovaného, prořezávaného kamene, který představuje vzácný zachráněný stavební pozůstatek z definitivně zničeného a zaniklého městského kláštera (konventu) karmelitánů. Okenní vitráže Historické vitráže v padesáti šesti okenních otvorech chrámu byly v průběhu staletí vystaveny trvalému poškozování; nejprve podléhaly mechanickému ničení ze strany místní mládeže, od 18. století je zcela zanedbávali potomci původních šlechtických donátorů a jejich definitivní zkázu nakonec přineslo radikální období Francouzské revoluce. Protože gotická skla nesla tesané rodové erby, heraldické znaky a symboly feudálních privilegií starého režimu, byla na počátku roku 1794 na základě přímého nařízení tehdejšího revolučního městského magistrátu systematicky vytlučena a kladivy roztříštěna. Původní, barvami zářící středověká skla tak musela ustoupit chladnému a nevýraznému čirému sklu. Jedinou výjimku představuje velké gotické okno s rozetou v čele kněžiště za hlavním oltářem, jehož kružbová výplň byla nově zrekonstruována v polovině 20. století. Kamenné ostění tohoto hlavního osového okna rytmicky rozděluje pět svislých kamenných prutů (meneaux) protnutých jedním horizontálním pasem; v horní zóně záklenku se tato kompozice rozbíhá do filigránské sítě gotických trojlístků, prolamovaných pětilistů a kruhových růžic. V roce 2012 navrhl jihokorejský malíř a dominikánský kněz Kim En Joong zbrusu novou, moderně pojatou vitráž pro velkou rozetu západního štítového průčelí. Poté, co v průběhu léta téhož roku prošla staticky křehká kamenná krajkovina tohoto obřího okenního otvoru kompletním kamenickým zpevněním, podepsalo sdružení „Přátelé Kreiskeru“ oficiální trojstrannou dohodu s městskou radou a památkovou nadací Fondation du patrimoine. Na jejím základě byla v roce 2013 vyhlášena rozsáhlá veřejná sbírka na pokrytí nákladných uměleckých a sklářských prací. Tato současná vitráž, slavnostně inaugurovaná v roce 2014, je vyrobena ze speciálního skla barveného přímo v tavenině. Svou abstraktní a dynamickou barevnou kompozicí má v interiéru evokovat hluboké božské tajemství, což autor podtrhl ucelenou křesťanskou symbolikou barev: sytě červená barva představuje plameny Ducha Svatého, jasně žlutá symbolizuje velikonoční radost Vzkříšení a blankytně modrá barva zastupuje mariánskou čistotu a neposkvrněnost. V roce 2015 získalo toto výjimečné umělecké dílo prestižní první cenu v celonárodní památkové soutěži „Stuhy dědictví“ (Les Rubans du Patrimoine). Legendy Pověst o Satanově hřebci Místní folklór si tajuplný vznik a architektonickou odvážnost vysoké věže nedokázal vysvětlit jinak než nadpřirozeným zásahem. Podle lidové pověsti sledoval Satan s obrovskou nevolí a vztekem, jak v Saint-Pol-de-Léon strmě stoupá k nebi monumentální gotický clocher v Kreiskeru. Ve snaze filigránský kamenný jehlan (flèche) kompletně roztříštit, mrštil ďábel z protilehlého pobřeží od Carantecu obří skalní masiv. Okamžitý mystický zásah Panny Marie však způsobil, že Satan minul svůj cíl. Démonem vržený balvan přeletěl město a dopadl o čtyři kilometry dále u vesnice Kerc'hoirat, kde je na skále dodnes ukazován přírodní úkaz v podobě hlubokých rýh, v lidové tradici uctívaný jako otisky ďáblových spárů. Rozzuřený Satan, šílený z této potupné porážky, se jedním divokým skokem svého pekelného hřebce přeneseně přehnal až k Santecu, kde se z vrcholu tamního skalního útesu vrhl do divokých vln Atlantiku. Pověst o kajícném pohanském feudálovi Následující literární pasáž je ukázkou romantického zlidovělého vyprávění z konce 19. století, která formou dialogu mezi strýcem a dětmi zachycuje tehdejší vnímání bretaňských reálií (výňatek z populárně-naučné knihy: A. d'Arzano, L'aquarium de l'oncle Michel : récits instructifs de botanique et de zoologie, F. Ardant frères, Paris, 1881): Anna: „Strýčku, co je to za obří kostelní věž, která je celá prořezávaná a jemná jako drahocenná krajka?“ Pan Dhervily: „To je přece Kreisker, skutečný div celé Bretaně!... Tato úchvatná věž zdobí malé město Saint-Pol-de-Léon ve Finistère, pojmenované po svatém biskupu, který tento kraj kdysi obrátil na křesťanskou víru. [...] Poslechněte si starou pověst, která se o vzniku Kreiskeru vypráví: Před mnoha staletími žil v tomto kraji mocný pohanský feudál, který se ve snaze nahromadit pohádkové bohatství oddával tomu nejstrašnějšímu rabování a loupežným potvám. Měl obrovská soukromá vojska, s nimiž bez milosti dobýval, pálil a plenil hrady a sídla všech šlechticů, kteří s ním odmítli dobrovolně sdílet své statky a majetky. Stal se absolutním postrachem celé středověké Bretaně. Tento zatvrzelý modlář však jednoho dne poprvé uslyšel zvěst o křesťanství. V jeho nitru se probudily hluboké výčitky svědomí nad prolitou krví a hříšným životem, neboť se osobně vypravil za duchovními učedníky svatého Pavla Aureliána, kteří tehdy žili v přísném klášterním monasteriu na blízkém ostrově Île de Batz. Zbožní řeholníci tomuto tyranovi pomohli plně nahlédnout rozsah a hrůznost zločinů, které za svůj život spáchal. Velmož, propadající zoufalství nad spáchanými vraždami a drancováním, projevil hluboké upřímné pokání a nechal se slavnostně pokřtít. Na znamení svého obrácení pak na vlastní nesmírné náklady povolal do města ty největší sochařské a stavitelské mistry z renesanční Itálie. Ti spojili své síly s domácími bretaňskými řezbáři a kameníky obrazů, kteří v té době začínali svými prvními díly zdobit nejstarší chrámy historické Armoriky, a společně vybudovali tuto věž, která nemá ve světě obdoby! Vztyčením tohoto monumentu chtěl kajícný šlechtic budoucím generacím trvale dosvědčit svou hlubokou lítost nad kriminální minulostí. Sám jsem osobně vystoupal těch několik set úzkých kamenných schodů, které vedou na samotný vrchol Kreiskeru. Z tohoto vyvýšeného ochozu se mi otevřel pohled na moře, u jehož horizontu se rýsovaly břehy Anglie a pás Sedmi ostrovů. Kanál La Manche se mi odtud jevil jako nekonečně dlouhá, stříbřitě zelená stužka. A tisíce bretaňských vesniček, které jsem měl pod sebou jako na dlani, působily uprostřed té bujné a bohaté zeleně jen jako drobné, lehké prachové částečky. Pohleďte, mé děti, tato obdivuhodná věž spočívá s neuvěřitelnou lehkostí na pouhých čtyřech vnitřních pilířích; celá její hmota je kamenicky prořezána jako nejjemnější filigránská krajka a samotný kamenný plášť jehlanu, který je celý prolamovaný, nemá v tloušťce zdiva více než na dva prsty. Pohled zdola, kdy se tato kamenná krajkovina ostře rýsuje proti azurově modrému nebi, vytváří vskutku velkolepý dojem!“ Louis: „Musíme uznat, strýčku, že toto malé městečko bylo obdařeno nesmírným uměleckým bohatstvím.“ Pan Dhervily: „Ano, můj příteli. A ukrývá ještě jednu velkou starobylou raritu: je to obří žulový blok, který je uvnitř vyhlouben do podoby námořní bárky. Tento objekt je lidem ukazován v sousední katedrále a podle pověsti se jedná o zázračný kamenný člun, na němž se svatý Pavel Aurelián kdysi přeplavil z Velké Británie do Cornwallu a Bretaně, když přišel obrátit zdejší pohanské modláře na pravou víru. Doufám, mé děti, že se jednoho dne společně vydáme na cestu, abychom všechny tyto nádherné památky naší milované Bretaně navštívili osobně!““ Související vzdělávací instituce V těsném sousedství kaple Kreisker sídlí stejnojmenný soukromý katolický vzdělávací institut (Institution Notre-Dame du Kreisker). Historie této školy se v souvislosti s medializací kauzy Bétharram (affaire Bétharram) stala předmětem veřejného vyšetřování a kritiky kvůli obviněním z historického systémového násilí a fyzického i psychického zneužívání nezletilých žáků ze strany tehdejších pedagogů a duchovních správců. Odkazy Literatura F. Bury Palliser, Brittany & Its Byways, s. 88-90, London, 1869. J. Clec'h, Visite à la cathédrale de Saint-Pol-de-Léon et la chapelle Notre-Dame du Kreisker, 1907. L. Th. Lécureux, Saint-Pol-de-Léon, la cathédrale, le Kreisker, Paris, H. Laurens, 1909, 96 s. J. de Roincé, À l'ombre du Kreisker., Coll. Notes et souvenirs, Impr. du Nouvelliste, Rennes , 1942, 42 s. Ph. Abjean, Notre-Dame du Kreisker : Le marchepied du ciel, Saint-Pol-de-Léon, Léon'Art éditions, 2011, 171 s. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chapelle Notre-Dame du Kreisker na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kaple Notre-Dame du Kreisker na Wikimedia Commons