NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Ітауба

ГЕС Ітауба – гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Ріу-Гранді-ду-Сул. Знаходячись між ГЕС Leonel de Moura Brizola (вище по течії) та ГЕС Dona Francisca, входить до складу каскаду на річці Жакуй, котра біля столиці провінції міста Порту-Алегрі впадає в лиман Гуаїба сполученого з Атлантичним океаном озера-лагуни Патус. В межах проекту річку перекрили кам’яно-накидною греблею із глиняним ядром висотою 92 метра та довжиною 385 метрів. Вона утримує водосховище з площею поверхні 13,29 км2 та периметром 141 км, коливання рівня поверхні якого в операційному режимі відбувається між позначками 183 та 184 метри НРМ (максимальний рівень на випадок повені сягає 185 метра НРМ). В районі станції річка описує вигнуту на південний схід петлю, на завершенні якої проходить за пару сотень метрів від водосховища. В цьому місці облаштували водоскиди, яких не має основна гребля, та водозабірну споруду. Від останньої по чотирьох водоводах діаметром 5,8 метра ресурс подається у машинний зал. Основне обладнання станції становлять чотири турбіни типу Френсіс потужністю по 125 МВт, які при напорі у 87,6 метра забезпечують виробництво 1664 млн кВт-год електроенергії на рік. Примітки
ГЕС Leonel de Moura Brizola (Жакуй)

ГЕС Leonel de Moura Brizola (Жакуй) – гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Ріу-Гранді-ду-Сул. Знаходячись між ГЕС Пасу-Реал (вище по течії) та ГЕС Ітауба, входить до складу каскаду на річці Жакуй, котра біля столиці провінції міста Порту-Алегрі впадає в лиман Гуаїба сполученого з Атлантичним океаном озера-лагуни Патус. В межах проекту річку перекрили бетонною гравітаційною греблею висотою 24,5 метра та довжиною 422 метрів, яка утримує водосховище з площею поверхні 4,43 км2 та периметром 33 км. Зі сховища ресурс подається через прокладений у лівобережному масиві дериваційний тунель діаметром 9 метрів до розташованого за 1,7 км машинного залу, при цьому відстань між останнім та греблею по руслу річки складає біля 9 км. Основне обладнання станції становлять шість турбін типу Френсіс потужністю по 30 МВт, які при напорі у 96 метрів забезпечують виробництво 1077 млн кВт-год електроенергії на рік. Примітки
Usina Hidrelétrica Monte Claro

A Usina Hidrelétrica Monte Claro está localizada no Rio das Antas, no estado do Rio Grande do Sul, e tem capacidade de geração de 130 MW. A barragem localiza-se 29° 01' 51" S 51° 31' 20" O na divisa dos municípios de Bento Gonçalves e Veranópolis. O lago possui uma área alagada de 1,4 km² e banha terras dos municípios de Bento Gonçalves, na margem esquerda, e na margem direita banha os múnicípio de Veranópolis e Nova Roma do Sul. A porção final do Rio da Prata também faz parte do lago da usina. Os geradores localizam-se 29° 01' 23" S 51° 31' 59" O ao final de um túnel de aproximadamente 1300 metros de extensão passado sob a montanha em uma curva em "U" do rio. A altura útil máxima é de 38,5 metros. É operada pela Cia. Energética Rio das Antas (Ceran). Referências Ver também Rio das Antas Usina Hidrelétrica Castro Alves Usina Hidrelétrica 14 de Julho Turbina hidráulica Hidrologia Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Ligações externas Sítio da Companhia Energética Rio das Antas
ГЕС Монті-Клару

ГЕС Монті-Клару — гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Ріу-Гранді-ду-Сул. Знаходячись між ГЕС Castro Alves (вище по течії) та ГЕС 14 de Julho, входить до складу каскаду на річці Das Antas, яка є лівим витоком Taquari, що в свою чергу є лівою притокою річки Жакуй (впадає в лиман Гуаїба сполученого з Атлантичним океаном озера-лагуни Патус біля столиці провінції міста Порту-Алегрі). У межах проекту Das Antas перекрили греблею з ущільненого котком бетону висотою 36 метрів та довжиною 240 метрів. Вона утримує водосховище з площею поверхні 1,4 км2 та об'ємом 11,3 млн м3 (корисний об'єм 0,9 млн м3). Від сховища ресурс подається через прокладений у правобережному гірському масиві дериваційний тунель до напівзаглибленого машинного залу, при цьому останній розміщено за 1,3 км від водозабірної споруди та за 18 км від греблі по руслу річки. На станції встановлено дві турбіни типу Каплан потужністю по 67,1 МВт, які при напорі 38,4 метра забезпечують виробництво понад 0,5 млрд кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Usina Hidrelétrica Passo Real

A Usina Hidrelétrica Passo Real é uma usina hidrelétrica brasileira localizada no Rio Jacuí, no município de Salto do Jacuí, no Rio Grande do Sul. Tem potência efetiva de 158 MW e a concessionária é a Companhia Estadual de Geração e Transmissão de Energia Elétrica. Com construção iniciada 1968 e inaugurada em 1973, a Usina Hidrelétrica do Passo Real é constituída de uma barragem, que forma o reservatório de regulação para os aproveitamentos a jusante, com 3,85 km de extensão e 58 metros de altura, e do maior lago artificial do Rio Grande do Sul, com 610 km de orla, e que levou três anos para ser enchido com as águas do recém represado Jacuí. Construída em uma região então remota do estado, formou-se ali uma cidade planejada inicialmente para atender aos trabalhadores envolvidos na construção da usina. O custo da construção da usina foi de US$ 100 milhões à época, R$ 2,5 bilhões em valores de 2018. Em 2015, a usina foi desativada para desacentuar o efeito de enchentes que atingiam o estado, acumulando a água no lago acima da barragem, sendo posteriormente reativada. Em 2018, uma das unidades geradoras passava por amplas reformas. Ver também Rio Turbina hidráulica Energia maremotriz Hidrologia Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Referências
ГЕС Пасу-Реал

ГЕС Пасу-Реал (порт. Usina Hidrelétrica Passo Real) – гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Ріу-Гранді-ду-Сул. Знаходячись перед ГЕС Leonel de Moura Brizola, становить верхній ступінь каскаду на річці Жакуй, котра біля столиці провінції міста Порту-Алегрі впадає в лиман Гуаїба сполученого з Атлантичним океаном озера-лагуни Патус. В межах проекту річку перекрили кам’яно-накидною греблею з глиняним ядром висотою 58 метрів та довжиною 715 метрів, яка утримує водосховище з площею поверхні 233,4 км2 (за іншими даними – 248,8 км2) та периметром 610 км. У пригреблевому машинному залі встановили дві турбіни типу Каплан потужністю 82 МВт та 76 МВт, які при напорі у 41 метр забезпечують виробництво біля 0,6 млрд кВт-год електроенергії на рік. Примітки
Usina Hidrelétrica de Fundão

A U.H. de Fundão é uma usina hidrelétrica (U.H.) brasileira instalada no rio Jordão, no estado do Paraná. Foi construída entre 2001 e 2005 e tem capacidade de gerar 118 MW. A barragem principal é do tipo Gravidade CCR, tem volume de 200 mil m3 e altura máxima de 42,5 m. Dados técnicos Captação e reservatório Área de captação.............................. 4.090 km² Vazão média anual............................. 104,4 m³/s Área do Reservatório – NA Normal...... 2,15 km² Volume do reservatório – NA Normal.. 34,49 x 106 m³ Vertedouro Tipo................................................. Soleira Livre Capacidade de descarga................... 7.227 m³/s Desvio do rio para construção Tipo.................................................. túnel Número de unidades.......................... 1 Cliente: Centrais Elétricas do Rio Jordão Casa de força Número de unidades geradoras.............. 2 Tipo de turbina............................... Francis Potencia instalada............... 2 x 66,76 MVA Fabricante geradores.......................IMPSA Tensão nominal geradores...............13,8kV Corrente nominal..............................2793A Tensão excitação.............................149Vcc Corrente nominal excitação...............1176A Massa maior peça ...........................117ton Trafo elevador.............................2 x 67MVA Fabricante.......................................Toshiba Tensão nominal.........................13,8/138 kV Massa.................................................78ton Tipo de ligação....................................YNd1
ГЕС Фундан

ГЕС Фундан (порт. Usina Hidrelétrica de Fundão) — гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Парана. Знаходячись між ГЕС Санта-Клара (вище по течії) та малою ГЕС Derivação do Rio Jordão (6,5 МВт, працює при споруді, що забезпечує деривацію до водосховища ГЕС Ney Aminthas de Barros Braga), входить до складу каскаду на Rio Jordão, що впадає справа у Іґуасу (ліва притока другої за довжиною річки Південної Америки Парани). У межах проекту річку перекрили греблею з ущільненого котком бетону висотою 42,5 метра та довжиною 446 метрів, котра потребувала 200 тис. м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з площею поверхні 2,1 км2, рівень води в якому в операційному режимі змінюється незначно — між позначками 705 і 705,5 метра НРМ, проте в разі повені може сягати 711 метрів НРМ. Зі сховища ресурс подається до машинного залу через прокладений у правобережному масиві дериваційний тунель довжиною 3,7 км з перетином 11,6 × 8,2 метра. Після балансувального резервуара відкритого типу він переходить у дві напірні шахти висотою 72 метри та діаметром по 5 метрів, за якими слідують короткі горизонтальні ділянки того ж діаметру довжиною приблизно 0,2 км. Машинний зал обладнали чотирма турбінами типу Френсіс потужністю по 61 МВт, що при напорі 92 метри забезпечують виробітку 576 млн кВт·год електроенергії на рік. Крім того, на ресурсі, що випускають із греблі для підтримки природної течії річки, працює мала ГЕС Fundão потужністю 2,5 МВт, яка виробляє 18 млн кВт·год на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 138 кВ. Примітки
Usina Hidrelétrica de Santa Clara

A U.H. de Santa Clara é uma usina hidrelétrica (U.H.) brasileira instalada no rio Jordão, localizada no município de Candói, no estado do Paraná. Dados técnicos Potência........................................... 118 MW Local do Projeto................................ Rio Jordão - Estado do Paraná, Brasil Objetivo do Projeto........................... Geração de Energia Elétrica Ano de Construção............................ Outubro /2001 - Outubro/2005 Captação e reservatório Área de Captação.............................. 3.900 km² Vazão Média Anual............................. 101,3 m³/s Área do Reservatório – NA Normal...... 20,15 km² Volume do Reservatório – NA Normal.. 431,22 x 106 m³ Vertedouro Tipo................................................. Soleira Livre Capacidade de Descarga................... 6.542 m³/s Casa de força Tipo.................................................. Abrigada Número de Unidades.......................... 2 Barragem principal Tipo.................................................. Gravidade CCR Volume............................................. 550.000 m³ Altura Máxima................................... 67 m Desvio do rio para construção Tipo.................................................. Túnel Número de unidades.......................... 1 Proprietaria - Elejor Centrais Elétricas do Rio Jordão Referências
ГЕС Санта-Клара (Rio Jordão)

ГЕС Санта-Клара (Rio Jordão) — гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Парана. Знаходячись між малою ГЕС Salto Curucaca (вище по течії) та ГЕС Fundão, входить до складу каскаду на Rio Jordão, що впадає справа в Іґуасу (ліва притока другої за довжиною річки Південної Америки Парани). У межах проекту річку перекрили греблею з ущільненого котком бетону висотою 67 метрів та довжиною 618 метрів, котра потребувала 550 тис. м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з площею поверхні 20,1 км2, рівень води в якому в операційному режимі змінюється між позначками 787,5 і 805,5 метра НРМ (максимальний рівень на випадок повені може сягати 810,4 метра НРМ). Зі сховища ресурс подається через прокладений у лівобережному масиві дериваційний тунель до розташованого за 1,9 км балансувального резервуара, який збудовано за 0,3 км від машинного залу. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Френсіс потужністю по 61 МВт, що при напорі 88 метрів забезпечують виробіток 610 млн кВт·год електроенергії на рік. Крім того, на ресурсі, який випускають із греблі для підтримки природної течії річки, працює мала ГЕС Санта-Клара потужністю 3,6 МВт, котра виробляє 24 млн кВт·год на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 138 кВ. Примітки
Vapor Blumenau

Vapor Blumenau O Vapor Blumenau foi uma embarcação a vapor que operou no rio Itajaí-Açu, em Santa Catarina, Brasil, entre o final do século XIX e meados do século XX. A navegação fluvial realizada pela embarcação conectava a cidade de Blumenau ao porto de Itajaí, com paradas em Gaspar e Ilhota. O navio representou um marco no transporte regional até a década de 1950, quando o modal rodoviário passou a predominar. História O primeiro Vapor Blumenau foi construído em 1894 na Alemanha e chegou ao Brasil em 1895. A viagem inaugural ocorreu no mesmo ano, trazendo a bordo o então governador de Santa Catarina, Hercílio Luz . A embarcação percorria o trajeto entre Itajaí e Blumenau em cerca de seis horas no sentido leste-oeste (subida do rio) e oito horas na volta, devido à correnteza . Durante mais de seis décadas, foi um dos principais meios de transporte de passageiros e mercadorias na região do Vale do Itajaí. O Vapor Blumenau encerrou suas atividades em 1959, após a expansão das rodovias e do transporte terrestre . Atualmente, encontra-se exposto em Blumenau, na área conhecida como Prainha, às margens do rio Itajaí-Açu . Conservação Após décadas de abandono, a embarcação foi restaurada parcialmente em 2000. Contudo, permanece em estado de deterioração, sendo objeto de debates locais sobre sua revitalização como patrimônio histórico e turístico . Projetos recentes de requalificação da Prainha incluem a restauração do vapor, mas até o momento não há previsão oficial para execução . Vapor Blumenau II Um segundo navio, o Vapor Blumenau II, foi inaugurado em 24 de setembro de 1972 como atração turística. Funcionava como restaurante flutuante e oferecia passeios no rio Itajaí-Açu. Permaneceu em atividade até aproximadamente 1990, quando deixou de operar. Anos depois, acabou naufragando nas proximidades da divisa entre Blumenau e Gaspar . Legado O Vapor Blumenau é considerado um símbolo da história da navegação fluvial no Vale do Itajaí e parte da memória cultural da colonização e desenvolvimento econômico da região . Há registros fotográficos e relatos preservados em acervos locais, além de campanhas comunitárias em defesa de sua preservação. Referências 1. O Blumenauense – “Vapor Blumenau, um patrimônio esquecido” 2. O Município Blumenau – “A história das embarcações no Rio Itajaí-Açu em Blumenau” 3. Prefeitura de Blumenau – Memória Digital Navegação 4. Wikipédia – Vapor Blumenau II Referências Fundação Cultural de Blumenau
Vilinha

O Parque Histórico de Curitiba, também conhecido como Parque Histórico da Vilinha se encontra às margens do Rio Atuba e marca um local onde se fixaram os primeiros colonizadores portugueses no século XVII em Curitiba. História Em 1649, Ébano Pereira teria comandado uma expedição exploratória para subir os rios e atingir o Primeiro Planalto Paranaense em busca de ouro além da Serra do Mar; recrutou homens de Paranaguá e estabeleceram-se, inicialmente, na margem esquerda do rio Atuba. Inúmeras "vilinhas" de garimpeiros portugueses foram criadas na região; porém, com o fim do ouro de aluvião, muitas delas desapareciam. A história possui poucos registros documentais e é, portanto, bastante controversa, mas segundo a Lenda de Nossa Senhora da Luz dos Pinhais (padroeira de Curitiba), todas as manhãs uma imagem da santa estava voltada para uma dada direção. Interpretando como uma vontade divina, os portugueses teriam feito um contato com o cacique dos índios tingüi "Tindiquera", que teria localizado o novo local e colocado uma vara no chão, dizendo "Coré Etuba", com o significado de "muito pinhão". Desta vara teria brotado uma frondosa árvore, sendo este o marco zero (hoje a Praça Tiradentes) da cidade de Curitiba. A área destinada ao parque foi doada pelos seus então proprietários Max Sesselmeier Aichner e sua mulher Irene Trentin Aichner, e Anacleto Busato e sua mulher Terezinha Próspero Busato à prefeitura de Curitiba em 1967. Em 23 de março de 1972 o então prefeito Jaime Lerner assinou um decreto que determinava a criação do Parque Histórico de Curitiba. O monumento em homenagem aos portugueses foi construído em 2007 e após muitos anos de abandono, o Centro Cultural Vilinha foi finalmente entregue em 2011, reinaugurado mediante revitalização da área. Estrutura Na área de 15.600m² se encontra o Centro Cultural Vilinha, 2 lagos, bosque, pista de caminhada, quadras esportivas, academia para a terceira idade e um playground. Centro Cultural Vilinha A fachada - construída em 2007 - remete as arquiteturas portuguesas do século XVII, nas cores branca e azul. Construído em 2011, a estrutura possui salas para exposições, feiras de artesanato, banheiros e um palco para apresentações artísticas. Referências
Área de Relevante Interesse Ecológico Pontal dos Latinos e Pontal dos Santiagos

A Área de Relevante Interesse Ecológico Pontal dos Latinos e Pontal dos Santiagos é uma unidade de conservação do Rio Grande do Sul, Brasil. Localizada no município de Santa Vitória do Palmar, é uma unidade de uso sustentável administrada pelo Instituto Chico Mendes de Conservação da Biodiversidade. Com uma área de 2.992,26 hectares, foi criada em 5 de junho de 1984 pela Resolução Conama nº 005, objetivando preservar um trecho do bioma pampa. Referências Ver também Ambientalismo no Rio Grande do Sul Área de Relevante Interesse Ecológico
Área de Relevante Interesse Ecológico Serra da Abelha

A área de relevante interesse ecológico da Serra da Abelha é uma unidade de conservação brasileira de uso sustentável da natureza localizada nos municípios catarinenses de Vitor Meireles e Santa Terezinha. História A Resolução nº 005 do Conselho Nacional do Meio Ambiente (CONAMA), de 17 de outubro de 1990, propôs à Presidência da República um decreto para a criação de uma área de relevante interesse ecológico (ARIE) no município catarinense de Vitor Meireles. A criação oficial da ARIE Serra da Abelha deu-se através do Decreto s/n de 25 de maio de 1996, publicado no Diário Oficial da União em 29 de maio de 1996. Caracterização da área Abrangendo 5 017 ha, a ÁRIE Serra da Abelha está inserida no bioma da Mata Atlântica, na zona de transição entre as florestas ombrófila mista e ombrófila densa. Seus objetivos incluem a manutenção dos ecossistemas naturais da região, de grande importância científica, por sua biodiversidade e características fitossociológicas, e a regulação do uso admissível dessas áreas, de modo a conservá-lo para as gerações futuras. Referências
Kathedrale von Maringá

Die Kathedrale von Maringá oder Catedral Basílica Menor Nossa Senhora da Glória ist eine römisch-katholische Kirche in Maringá, Paraná, Brasilien. Sie ist Kathedrale des Erzbistums Maringá und trägt den Titel einer Basilica minor. Die Kathedrale ist mit 124 Meter Höhe die höchste Kirche Südamerikas und wurde 1972 fertiggestellt. Der Architekt José Augusto Bellucci wurde bei seinem Entwurf inspiriert durch die sowjetischen Sputnik-Satelliten. Bei einer Außenhöhe von 114 Meter und dem zehn Meter hohen Turmkreuz beträgt die Innenhöhe der Kathedrale 84 Meter. Die Kirche kann bei einem Außendurchmesser von 50 Meter und einem Innendurchmesser von 38 Meter 4500 Gläubige aufnehmen. Das sieben Meter hohe Holzkruzifix schuf Conrado Moser. Der Grundstein der Kathedrale, ein Stück Marmor aus dem Petersdom, wurde am 15. August 1958 gelegt und zuvor von Papst Pius XII. in Rom gesegnet. Die Kirche wurde zwischen Juli 1959 und dem 10. Mai 1972, dem 25. Geburtstag der Stadt Maringá, errichtet. Am 21. Januar 1982 wurde die Kathedrale von Papst Johannes Paul II. zur Basilica minor erhoben. Weblinks Einzelnachweise
Cathedral of Maringá

Catedral Basílica Menor Nossa Senhora da Glória (or simply Catedral de Maringá Cathedral of Maringá) is a Roman Catholic cathedral located in downtown Maringá, Paraná, Brazil, reaching 124 metres (407 ft) in height. It was completed in 1972 and is the tallest church building in the Americas and the 18th tallest in the world. Architect José Augusto Bellucci was inspired by the Soviet Sputnik satellites when he designed the cathedral's modernist, conical shape. The design was idealized by the archbishop Dom Jaime Luiz Coelho. The foundation stone, a piece of marble from St. Peter's Basilica in Rome blessed by Pope Pius XII, was laid on 15 August 1958. The church was built from July 1959 until 10 May 1972, the 25th anniversary of the city. Gallery References External links Cathedral of Maringá Archived 2016-03-03 at the Wayback Machine SkyscraperPage.com Programa Meu Paraná, part one Programa Meu Paraná, part two Programa Meu Paraná, part three
Catedral de Maringá

La Catedral Basílica Menor de Nuestra Señora de la Gloria de Maringá (en portugués: Catedral Basílica Menor de Nossa Senhora da Glória de Maringá), o simplemente Catedral de Maringá, es una catedral y basílica menor católica brasileña localizada en Maringá (Estado de Paraná) bajo la advocación de Nuestra Señora de la Gloria. Terminada en 1972, la catedral tiene una altura aproximada de 124 m (406′ 10″), por lo que es considerada como la iglesia más alta en América Latina y una de las más altas del mundo. El diseño de la catedral, basado en la idea del arzobispo Dom Jaime Luiz Coelho y realizado por el arquitecto brasilero José Augusto Bellucci, se inspira en los satélites del Programa Sputnik, particularmente en la forma cónica de la catedral. La primera piedra, un bloque de mármol originario de la Basílica de San Pedro en Roma y bendecido por el papa Pío XII, fue colocada en 15 de agosto de 1958. La catedral fue construida entre julio de 1959 y el 10 de mayo de 1972, en el vigésimo quinto aniversario de la ciudad. Posteriormente, el 21 de enero de 1982, fue elevada al rango de basílica menor.​ Galería Véase también Anexo:Iglesias más altas del mundo Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral de Maringá. Sitio web de la Arquidiócesis de Maringá.
Cathédrale Notre-Dame-de-la-Gloire de Maringá

La cathédrale Notre-Dame-de-la-Gloire de Maringá est le siège de l'archidiocèse catholique de Maringá, dans l'État du Paraná, au Brésil. Cet édifice moderniste, œuvre de l'architecte brésilien José Augusto Bellucci, s'inspire directement des satellites du programme spatial Sputnik (d'où la forme conique de la cathédrale). Sanctuaire aux formes et proportions atypiques, la cathédrale s'élève à près de 124 mètres, le faisant parfois considérer comme la plus haute église du continent sud-américain et comme l'une des plus hautes du monde. Sa construction débute en 1959 pour s'achever en 1972. La première pierre de la cathédrale est un bloc de marbre issu de la basilique Saint-Pierre de Rome, béni par le pape Pie XII et posé solennellement le 15 août 1958 (fête de l'Assomption). Le 21 janvier 1982, le pape Jean-Paul II élève la cathédrale au rang de basilique mineure. Source (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Catedral de Maringá » (voir la liste des auteurs). Notes et références Voir aussi Articles connexes Archidiocèse de Maringá Liste des églises les plus hautes Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : The Skyscraper Center Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du Paraná