NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ТЕС Хорхе Ласерда

ТЕС Хорхе Ласерда — теплова електростанція на півдні Бразилії у штаті Санта-Катарина. В 1965 та 1967 роках на майданчику станції стали до ладу два блоки потужністю по 50 МВт. В 1973-му та 1974-му їх доповнили двома блоками по 66 МВт (разом ці чотири блоки відомі як станція А). В 1980-му ввели в експлуатацію два блоки потужністю по 131 МВт (станція В), а у 1997-му почав роботу один блок з показником у 353 МВт (станція С). ТЕС розрахована на використання вугілля, доставка якого відбувається залізницею. Для видалення продуктів згоряння кожен з чотирьох блоків станції А обладнали димарем заввишки 150 метрів. Для станції В звели два димаря по 100 метрів, а станція С має димар заввишки 200 метрів. Для охолодження використовують ресурс із річки Тубарао. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу під напругою 230 кВ та 138 кВ. В 2020 році теперішній власник станції французька компанія Engie оголосила про її майбутнє закриття в межах політики декарбонізації. За планом, перші два блоки зупинять в кінці 2021-го, блоки 3 та 4 виведуть в 2023-му, а станції В та С мають припинити роботу в 2025-му. Примітки
Forêt nationale d'Irati

La forêt nationale de Irati (portugais : Floresta Nacional de Irati) est une forêt nationale brésilienne. Elle se situe dans la région Sud, dans l'État du Paraná. Le parc fut créé en 1968 et couvre une superficie de 3 802,480 0 hectares. Il s'étend sur le territoire de la municipalité de Fernandes Pinheiro. Références Liens externes Ressource relative à la géographie : World Database on Protected Areas Portail de la conservation de la nature Portail du Paraná
Floresta Nacional de Irati

A Floresta Nacional de Irati é uma unidade de conservação brasileira do Bioma Mata Atlântica, situada no município paranaense de Fernandes Pinheiro (PR), sendo controlada pelo Instituto Chico Mendes e integrante do SNUC. A Floresta possui uma área total de 3802,4800 ha onde se desenvolvem atividades de pesquisa, visando proteger a Floresta Ombrófila Mista e fomentar o uso sustentável de seus recursos naturais. Criação Criado pela Portaria nº 559 de 25 de outubro de 1968, a Floresta era anteriormente denominada como Parque Florestal e pertencia ao extinto Instituto Nacional do Pinho, que tinha como objetivo à defesa da produção do pinho.==Referências== Ligações externas «Floresta Nacional de Irati - ICMBIO»
Floresta Nacional de Irati

Floresta Nacional de Irati är en skog i Brasilien. Den ligger i delstaten Paraná, i den södra delen av landet, 1 100 km söder om huvudstaden Brasília. I omgivningarna runt Floresta Nacional de Irati växer i huvudsak städsegrön lövskog. Runt Floresta Nacional de Irati är det glesbefolkat, med 17 invånare per kvadratkilometer. Källor
Parque Natural Municipal do Guairacá

O Parque Guairacá está situado na cidade de Curitiba, capital do estado brasileiro do Paraná. Histórico O parque foi inaugurado em 29 de março de 2014 e criado através do Decreto Municipal nº 287/2014. O parque está localizado na Rua Adelino Vessossi, trecho entre as Ruas Dionira Moletta Klemtz até a Rua Carlos Klemtz, no bairro Fazedinha, em uma área de 118.178,00 m² que acompanha a margem esquerda do Rio Barigui (extensão de 1.381,00m). Sua implantação foi viabilizada através de parceria entre a Prefeitura de Curitiba e a Agência Francesa de Desenvolvimento a um custo de R$ 10,1 milhões. Importância A implantação do parque faz parte do projeto Rio Parque da cidade, que pretende criar áreas de lazer e recreação ao longo dos principais rios da cidade. O Parque tem função principal de preservar o corredor fluvial do Rio Barigui e evitar que a área seja novamente habitada. No total 743 famílias que estavam em situação de risco foram reassentadas para a implantação do Parque. Além de sua importância de preservação ao longo do Rio Barigui, o Parque Guairacá é uma importante ligação entre o Bosque Fazendinha e o Parque Cambuí , consolidando a importância da preservação ambiental nesta região. Atrativo Os principais atrativos do Parque Guairacá são: Trilha das Águas Guairacá: roteiro de 885 metros identificado com placas informativas sobre a importância da conservação da água e das áreas de nascentes e banhados; Lago Guairacá: lago formado para acumulação de águas provenientes de chuvas intensas, prevenindo e minimizando inundações no entorno; Banhados do Barigui: áreas de relevo plano próximos ao Rio Barigui que servem para armazenar e retardar o escoamento de grandes quantidades de águas das chuvas, auxiliando na minimização e prevenção de inundações; Matacão: bloco de rocha que mostra uma "brecha de falha geológica" originada há milhares de anos após a uma grande movimentação tectônica que ocasionou a ruptura de partes da crosta terrestre, criando uma zona de fraqueza onde o atual Rio Barigui foi se encaixando ao longo do tempo; Nascente: local onde um dos afluentes do Rio Barigui "nasce", onde a água subterrânea alcança a superfície. A preservação da vegetação no seu entorno e a proteção de seu vertedouro contribuem para o "renascimento" da qualidade das águas do Rio Barigui. Origem do nome O nome do novo equipamento é uma homenagem ao grande chefe indígena das 12 tribos guaranis, o Cacique Guairacá. No hino de Curitiba, também há uma homenagem ao chefe indígena: " (...) Cidade linda e amorosa da terra de Guairacá (...)". Referências Ligações externas «Mapa do Parque» (PDF). Consultado em 1 de janeiro de 2017
Real Feitoria do Linho Cânhamo

La Casa da Feitoria o Casa del Inmigrante es un lugar donde funcionó la Real Feitoria do Linho Cânhamo (en español: "Real Fábrica de Lino de Cáñamo") entre 1788 y 1824. Se ubica en el municipio de São Leopoldo, en el valle del Río dos Sinos. El nombre "Casa del Inmigrante" se debe al hecho de que la casa albergó a las primeras familias de alemanes recién llegados de Hamburgo hasta que se completaron sus asentamientos. En ese momento, la casa era la sede de la fábrica, industria colonial portuguesa que se dedicaba a la producción de cuerdas y velas para navíos y que utilizaba mano de obra esclava. En la actualidad es un inmueble declarado como patrimonio histórico por el IPHAN.​​ Referencias Enlaces externos
Real Feitoria do Linho Cânhamo

Une Feitoria (qui donna le nom « factorerie » sous l'Ancien Régime) était un établissement du gouvernement du Brésil. On y cultivait notamment le « linho » et le « cânhamo » (lin et chanvre), plantes desquelles étaient extraites les fibres utilisées pour la confection de cordes et des voiles pour les bateaux. Dans la province de São Pedro do Rio Grande (actuel Rio Grande do Sul), une Feitoria fut fondée à Canguçu, dans la région de Pelotas, bien au sud de la Province. Comme ses résultats étaient mauvais, elle fut fermée et transférée à Faxinal do Courita, sur la rive gauche du Rio dos Sinos, où son installation se fit le 14 octobre 1788. Comme n'importe quelle autre propriété agricole de l'époque, il y avait la « casa-grande » (maison du propriétaire), de pierre, centre des activités et de la gestion du domaine, et les « senzalas » où vivaient les esclaves. Il y avait aussi les remises pour les animaux et les diverses marchandises. La production du lieu était transportée vers Porto Alegre par le Rio dos Sinos, première route économique de la région de la « Vale ». Probablement parce qu'elle fonctionnait avec les bras des esclaves, la Feitoria ne donna pas les résultats escomptés et fut désactivée le 31 mars 1824, trente-six ans après sa fondation. À cette même date, le président de la province reçut une communication de la Cour lui annonçant que les terres de la Feitoria serviraient à la création d'une colonie d'immigrants allemands. Bibliographie Enciclopédia Rio-Grandense, Sulina, 1968, Porto Alegre A Colonização Alemã e o Rio Grande do Sul, Jean Roche, Globo, 1969, Porto Alegre Voir aussi São Leopoldo Portail du Rio Grande do Sul
Cemitério Evangélico de Porto Alegre

O Cemitério Evangélico de Porto Alegre é um cemitério localizado na cidade brasileira de Porto Alegre. É um dos mais antigos cemitérios da cidade. História Presentemente denominado como Memorial Martim Lutero. Inaugurado no ano de 1852, foi o primeiro cemitério-bosque do estado do Rio Grande do Sul. É mantido pela União das Comunidades Evangélicas de Confissão Luterana em Porto Alegre, Alvorada e Viamão e, apesar de denominação "evangélica", a utilização de sepultamentos é aberta também a todas as demais religiões. Está situado na rua Guilherme Schell, no bairro Santo Antônio. Sepultados ilustres Carlos von Koseritz, jornalista, escritor, político; Ernesto Geisel, militar e presidente da República do Brasil; Lucy Geisel, primeira-dama e esposa do presidente Ernesto Geisel; Orlando Geisel, militar e irmão de Ernesto Geisel; Julio Ugarte y Ugarte, professor e fundador da Igreja Cristã Primitiva; Ruben Berta, presidente e fundador da Varig; Theodor Wiederspahn, arquiteto, engenheiro e construtor alemão; João Gerdau, empresário e agricultor prussiano; Walmor Bergesch, jornalista, radialista e escritor. Referências Ligações externas «Página oficial» «A antiguidadde clássica na representação do feminino : pranteadoras do Cemitério Evangélico de Porto Alegre (1890-1930).» «Cemitérios entram em roteiro turístico de Porto Alegre.»
Cemitério da Santa Casa de Misericórdia

O Cemitério da Irmandade da Santa Casa de Misericórdia é um cemitério da cidade brasileira de Porto Alegre, estando localizado no bairro Azenha. É administrado pela Santa Casa de Misericórdia de Porto Alegre. Fundado em abril de 1850, é o cemitério mais antigo do estado do Rio Grande do Sul ainda em atividade. Possui cerca de quarenta mil jazigos, além de seis capelas para velório. Reunindo belas esculturas em bronze, mármore, ferro e pedra; algumas foram assinadas por escultores conhecidos, tal como André Arjonas. Pessoas notáveis sepultadas Referências Ligações externas Museu a céu aberto (Revista Santa Casa) Cemitérios do Rio Grande do Sul: arte, sociedade, ideologia
Diga di Mauá

La diga idroelettrica di Mauá è una diga situata in Brasile nello Stato di Paranà sul fiume Tibagi, nel comune di Telêmaco Borba. La potenza installata nella diga è di 363 MW. Il lago artificiale conta un'area approssimata di 84 km². Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su diga di Mauá Collegamenti esterni Sito ufficiale, su consorciocruzeirodosul.com.br.
ГЕС Jayme Canet Júnior

ГЕС Maua (Jayme Canet Júnior) (порт. Usina Hidrelétrica Governador Jayme Canet Júnior) — гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Парана. Знаходячись перед малою ГЕС Presidente Vargas (22,5 МВт), входить до складу каскаду на річці Тібагі, яка впадає зліва у Паранапанему (своєю чергою, впадає зліва у Парану). Можливо відзначити, що у майбутньому на Тібагі планується розширення каскаду, зокрема у 2018 році очікується на початок робіт по ГЕС Санта-Бранка. У межах проєкту річку перекрили греблею з ущільненого котком бетону висотою 85 метрів та довжиною 745 метрів, яка потребувала 636 м3 матеріалу. Вона утримує витягнуте по долині річки на 84 км водосховище з площею поверхні 83,9 км2 (на випадок повені до 87 км2), при цьому в операційному режимі передбачене коливання рівня його поверхні між позначками 626 та 635 метрів НРМ (максимальний рівень під час повені може сягати 636,5 метра НРМ). Ресурс зі сховища потрапляє спершу в короткий канал довжиною 120 метрів та шириною 22 метри, за яким починається прокладений у лівобережному масиві дериваційний тунель довжиною 1,9 км та перетином 12,2 × 12,45 метра. Після балансувальної камери вода подається до машинного залу, обладнаного трьома турбінами типу Френсіс потужністю по 117,4 МВт, які працюють при напорі у 114,8 метра. Крім того, для підтримки природної течії річки частина води випускається біля греблі через дві турбіни того ж типу з потужністю 5,5 МВт, які використовують напір у 66,9 метра. Проєктна виробітка ГЕС повинна становити 1,65 млрд кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 230 кВ. Примітки
Universidade Federal de Santa Catarina

Die Universidade Federal de Santa Catarina (UFSC) (deutsch: Bundesuniversität von Santa Catarina) ist eine 1960 gegründete bundesstaatliche öffentliche Universität mit Sitz in Florianópolis im brasilianischen Bundesstaat Santa Catarina. Geschichte Am 13. März 1917 wurde das Instituto Politécnico de Florianópolis als erste in Santa Catarina zu einem Hochschulabschluss führende Studieneinrichtung gegründet. In dieses wurde die am 11. Februar 1932 errichtete juristische Ausbildungsstätte, die Faculdade de Direito de Santa Catarina, integriert. Aus diesen ging am 18. Dezember 1960 die heutige Universität hervor. Struktur Der Hauptcampus befindet sich in Florianópolis, weitere externe Campi in den Städten Araranguá, Curitibanos, Joinville und Blumenau. Für Fachstudien stehen elf Studienzentren zur Verfügung, die Centros de Ensino: Centro de Ciências Agrárias – CCA Centro de Ciências Biológicas – CCB Centro de Ciências da Educação – CED Centro de Ciências da Saúde – CCS Centro de Ciências Físicas e Matemáticas – CFM Faculdade de Direito de Santa Catarina / Centro de Ciências Jurídicas – CCJ Centro de Comunicação e Expressão – CCE Centro de Desportos – CDS Centro das Engenharias da Mobilidade – CEM (Joinville) Centro de Filosofia e Ciências Humanas – CFH Centro Sócio-Econômico – CSE Centro Tecnológico da UFSC|Centro Tecnológico – CTC Rektoren der Universität Weblinks Website der Universidade Federal de Santa Catarina Einzelnachweise
Universidad Federal de Santa Catarina

La Universidad Federal de Santa Catarina (portugués: Universidade Federal de Santa Catarina), cuyas siglas institucionales son UFSC, es una universidad pública que se encuentra en la ciudad de Florianópolis, en el estado de Santa Catarina, Brasil, siendo la única universidad federal de ese estado. Considerada una de las universidades líderes en Brasil, la UFSC es la novena mejor universidad de América Latina en el ranking de Times Higher Education; la 22 para el QS World University Rankings, y clasificada como la décima mejor institución de educación superior en América Latina por el Webometrics Ranking of World Universities. En el ranking anual del diario brasileño Folha de São Paulo, es la sexta mejor universidad brasileña.​​​​​ Historia El 11 de febrero de 1932 se crea la facultad de derecho, primera institución de educación superior del estado de Santa Catarina. Inicialmente organizada como un instituto libre, fue oficializada por decreto estatal en 1935. A partir de la primera facultad nació la idea de crear una universidad que reuniera todas las facultades existentes en Florianópolis, capital del estado. El 18 de diciembre de 1960 fue creada la Universidad de Santa Catarina por el Prof. Joao David Ferreira Lima, conforme a la ley 3.849, que reunía las facultades de derecho, medicina, farmacia, odontología, filosofía, ciencias económicas, servicio social y la escuela de ingeniería industrial, siendo instalada oficialmente el 12 de marzo de 1962. La ley 2.664 del 20 de enero de 1961 sancionó la construcción de un campus universitario en terrenos de la exhacienda de Assis Brasil, localizada en el barrio de la Trinidad. Con la reforma universitaria promulgada en el decreto 64.824 del 15 de julio de 1969 se eliminaron las facultades, y la universidad adquirió su actual estructura educativa y administrativa. En 1979, la UFSC obtiene por medio de un convenio con el Ministerio de Marina la concesión de la Isla de Anhatomirim, la cual cuenta una superficie de 45.000 metros cuadrados, en donde se encuentra emplazada la Fortaleza de Santa Cruz. En 1990, un nuevo convenio con el Ministerio de Marina le otorga a la UFSC la Fortaleza de Santo Antônio en la Isla de Ratones Grande. En ambas islas la universidad ha desarrollado trabajos de pesca en el área de acuicultura y mamíferos acuáticos. En 1992, una vez más, la universidad asume la Fortaleza de São José da Ponta Grossa al norte de la Isla de Santa Catarina. Las tres fortalezsa fueron restauradas por la universidad con recursos de la Fundación Banco de Brasil, en donde se desarrollan trabajos de turismo educativo con la participación de estudiantes universitarios. Véase también Museo Entomológico Fritz Plaumann Referencias
Università federale di Santa Catarina

L'Università Federale di Santa Catarina (ufficialmente Universidade Federal de Santa Catarina, acronimo UFSC) si trova a Florianópolis, capitale dello stato di Santa Catarina, in Brasile. Ha circa 34 000 studenti iscritti, è una delle più grandi università dell'America Latina. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'Università federale di Santa Catarina Collegamenti esterni (PT) Sito ufficiale, su ufsc.br.
ТЕС Уругваяна

ТЕС Уругваяна — теплова електростанція у бразильському штаті Ріу-Гранді-ду-Сул. У 2000 році на майданчику станції ввели в експлуатацію парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 640 МВт. В ньому встановлені дві газові турбіни потужністю по 187,5 МВт, які через відповідну кількість котлів-утилізаторів живлять одну парову турбіну з показником у 265 МВт (без використання додаткових пальників у котлах-утилізаторах потужність блоку становить лише 527 МВт). ТЕС звели з розрахунку на використання аргентинського природного газу, який постачається по трубопроводу Aldea Brazilera – Uruguaiana. Втім, у 2004-му на внутрішньому ринку Аргентини виник великий дефіцит блакитного палива, що призвело до перебоїв з його поставками до сусідніх країн. У підсумку в 2008-му подача газу на ТЕС Уругваяна остаточно припинилась, що невдовзі призвело до її зупинки. В наступному десятилітті станція працювала лише періодично. У 2020-му ТЕС придбала аргентинська компанія Saesa, яка збирається відновити її діяльність. Останньому сприяє зростання видобутку блакитного палива в Аргентині завдяки розробці сланцевої формації Вака-Муерте. Воду для охолодження отримують зі свердловин (хоча неподалік від майданчику протікає річка Уругвай). Видача продукції ТЕС відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Montenegro Airport

Montenegro Airport är en flygplats i Brasilien. Den ligger i kommunen Montenegro och delstaten Rio Grande do Sul, i den södra delen av landet, 1 600 km söder om huvudstaden Brasília. Montenegro Airport ligger 18 meter över havet. Terrängen runt Montenegro Airport är platt. Närmaste större samhälle är Montenegro, 4,4 km nordost om Montenegro Airport. I omgivningarna runt Montenegro Airport växer i huvudsak städsegrön lövskog. Runt Montenegro Airport är det tätbefolkat, med 257 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Arena Wolmar Salton

The Arena Wolmar Salton also Arena Gaúcho called, is a stadium under construction belonging to the Sport Club Gaúcho football club, located in the city of Passo Fundo, in the state of Rio Grande do Sul. History After a turbulent period, with the attachment of their old stadium due to an accident involving a fan and successive poor results in the field, the Gaucho was no place to send their games and was in danger of closing its activities. About to lose one of the most traditional clubs in the city, there was great commitment of Passo Fundo and City Hall community to reverse the situation, in 2012 land was donated to alvi-green club by the municipal administration for the construction of a new stadium, located funds Gymnasium Teixeirinha with cornerstone was laid on December 13, 2013. With the money raised from the sale of Estádio Wolmar Salton, debts were settled and part of the money was intended for the construction of the new arena. Begun in 2013, the Arena Wolmar Salton will have capacity for 8,000 spectators, having press cabins and lawn in official size, 105 x 68 m, with this drainage and irrigation system already installed. The forecast of the club is the new Arena is inaugurated in 2015 at the beginning of the Campeonato Gaúcho Série B contest. References
Flughafen Cascavel

Der Flughafen Cascavel bzw. Regionalflughafen West (portugiesisch Aeroporto Regional do Oeste, IATA-Code: CAC, ICAO-Code: SBCA) ist der Flughafen der Stadt Cascavel im Süden Brasiliens. Er wird von der Transitar betrieben. Geschichte Der Flughafen wurde am 12. November 1977 eröffnet. Zum 29. Januar 2013 wurde die Landebahn von 1613 Meter auf 1771 Meter verlängert. Seit 2020 gibt es ein neues Passagierterminal. Fluggesellschaften und Ziele Von Cascavel fliegt VoePass nach São Paulo–Guarulhos. Ebenso wird diese Strecke von LATAM, Gol und Azul bedient. Zwischenfälle Eine vom Flughafen Cascavel gestartete ATR 72-500 (Luftfahrzeugkennzeichen PS-VPB) der VoePass Linhas Aéreas stürzte 90 Minuten nach dem Start ab. Alle 62 Insassen starben bei diesem Unfall (siehe VoePass-Linhas-Aéreas-Flug 2283). Einzelnachweise
Cascavel Airport

Regional West Airport, previously named Coronel Adalberto Mendes da Silva Airport (IATA: CAC, ICAO: SBCA), is the airport serving Cascavel, Brazil. It is operated by Transitar, the semi-independent transportation authority of Cascavel, indirectly related to the Municipality of Cascavel. History The airport was commissioned on November 12, 1977. Since January 29, 2013, the airport has operated with a 1,780m × 45m runway. The expansion from its previous 1,615m × 30m size to the current dimensions was necessary due to the steady increase in the airport's traffic. Ongoing projects at the airport are the installation of the precision approach path indicator as well as a new improved fire station, which will raise the safety category to CAT 5. A new passenger terminal with 6.018,38 m2 opened in 2020. As of the beginning of 2023, the official name of the airport was changed from Coronel Adalberto Mendes da Silva Airport to Regional West Airport. Airlines and destinations Access The airport is located 8 km (5 mi) southwest of downtown Cascavel. See also List of airports in Brazil References External links "Airport information for SBCA". DAFIF. October 2006 – via Great Circle Mapper. "Current weather for SBCA". NOAA/NWS. Accident history for CAC at Aviation Safety Network
Aéroport de Cascavel

L'aéroport de Cascavel (Adalberto Mendes da Silva Airport, (code IATA : CAC • code OACI : SBCA) dessert la ville de Cascavel dans l'État du Paraná au Brésil. Il a été inauguré en 1977, et dispose d'une piste de 1 780 m depuis janvier 2013. Situation Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Cascavel Airport » (voir la liste des auteurs). Liens externes http://worldaerodata.com/wad.cgi?id=BR21995&sch=SBCA Portail de l’aéronautique Portail du Brésil
Aeroporto di Cascavel

L'aeroporto di Cascavel (IATA: CAC, ICAO: SBCA) è un aeroporto civile brasiliano situato nello Stato di Paraná a 8 km dalla città di Cascavel. Situato a 759 m.s.l.m, l'aeroporto, aperto il 12 novembre 1977 e utilizzato per voli domestici, dispone di un unico terminal passeggeri il cui nuovo edificio è stato inaugurato nel 2020, e di una pista in asfalto con orientamento 15/33 lunga 1.771 metri. Voci correlate Volo Voepass Linhas Aéreas 2283 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aeroporto di Cascavel Collegamenti esterni Sito ufficiale, su infraestrutura.pr.gov.br.
Aeroporto Regional do Oeste

Aeroporto Regional do Oeste, voorheen Aeroporto Coronel Adalberto Mendes da Silva, is een luchthaven nabij de Braziliaanse stad Cascavel, Paraná. Het vliegveld ligt ongeveer 8 kilometer ten zuidwesten van het centrum van de stad. Vanaf de luchthaven worden vluchten uitgevoerd binnen Brazilië. Geschiedenis Aeroporto Regional do Oeste werd op 12 november 1977 geopend als Aeroporto Coronel Adalberto Mendes da Silva, deze naam werd begin 2023 gewijzigd naar de huidige naam. In 2020 werd tevens een nieuwe terminal geopend van 6018,38 m2 om zo meer passagiers te kunnen verwerken. Luchtvaartmaatschappijen en bestemmingen Vanaf Aeroporto Regional do Oeste kan met de volgende luchtvaartmaatschappijen naar de volgende bestemmingen worden gevlogen (augustus 2024): Zie ook Lijst van vliegvelden in Zuid-Amerika