Metge

Un metge (en femení, metge, metja o metgessa) és un professional que practica la medicina i que intenta mantenir i recuperar la salut humana mitjançant l'estudi, el diagnòstic i el tractament de la malaltia o lesió del pacient. De forma col·loquial, es denomina també doctor (en femení, doctora) a aquests professionals, encara que no hagin obtingut el grau de doctorat. El metge és un professional altament qualificat en matèria sanitària, que és capaç de donar respostes generalment encertades i ràpides a problemes de salut, mitjançant decisions preses habitualment en condicions de gran incertesa, i que necessita formació continuada al llarg de tota la seva vida laboral. El principal objectiu del metge, i per extensió, de la Medicina, és «tenir cura de la salut del pacient i alleujar el seu patiment». Etimologia El terme metge prové del llatí mĕdĭcus, persona que exerceix la medicina, i el verb mĕdēri, que vol dir "cuidar, curar". Història de la medicina Des dels seus orígens, els humans han intentat explicar la realitat i els esdeveniments transcendentals que s'hi produeixen, com la vida, la mort o la malaltia. Les primeres civilitzacions i cultures humanes basaren la seva pràctica mèdica en dos pilars aparentment oposats: un empirisme primitiu i de caràcter pragmàtic (aplicat fonamentalment a l'ús d'herbes o remeis obtinguts de la natura) i una medicina magicoreligiosa, que recorria als déus per intentar comprendre l'inexplicable. Amb Alcmeó de Crotona, l'any 500 aC, començà una nova etapa basada en la tekhnè (‘tècnica’), definida per la convicció que la malaltia es produïa per una sèrie de fenòmens naturals susceptibles de ser modificats o revertits. Aquesta fou la llavor de la medicina moderna, tot i que al llarg dels dos mil·lennis següents sorgiren molts altres corrents (mecanicisme, vitalisme, etc.) i s'incorporaren models mèdics procedents d'altres cultures amb una llarga tradició mèdica, com ara la xinesa. A finals del segle xix, els metges francesos Auguste Bérard i Adolphe-Marie Gubler resumiren el paper de la medicina fins aquell moment: «Curar poques vegades, alleujar sovint, consolar sempre». La medicina del segle xx, impulsada pel desenvolupament científic i tècnic, s'anà consolidant com una disciplina més resolutiva, però sense deixar de ser el fruit sinèrgic de les pràctiques mèdiques experimentades fins aleshores. La medicina científica, la basada en proves, es basa en un paradigma fonamentalment biologicista, però admet i proposa un model de salut-malaltia determinat per factors biològics, psicològics i socioculturals. Educació mèdica L'educació mèdica és la formació professional en medicina, incloent-hi la formació inicial per convertir-se en metge (és a dir, els estudis i pràctiques a una facultat) i la formació addicional posterior (per exemple, residència, beca, i formació mèdica contínua). L'educació i la formació mèdica varien considerablement arreu del món. En l'educació mèdica, que és una àrea activa de recerca educativa, s'han utilitzat diverses metodologies d'ensenyament. L'educació mèdica és també el camp acadèmic didàctic de la formació de metges a tots els nivells, incloent-hi la formació mèdica inicial, de postgrau i contínua. Cal complir uns requisits específics, com ara activitats professionals de confiança, abans de continuar amb les etapes de l'educació mèdica. Rol social i cosmovisió Biomedicina Dins de la cultura occidental i durant els darrers segles, la medicina s'ha basat cada cop més en el reduccionisme científic i el materialisme . Aquest estil de medicina és ara dominant a tot el món industrialitzat, i sovint els antropòlegs mèdics l'anomenen biomedicina. La biomedicina "formula el cos humà i la malaltia en un patró culturalment distintiu", i és una visió del món apresa pels estudiants de medicina. Dins d'aquesta tradició, el model mèdic és un terme per al "conjunt complet de procediments en què tots els metges estan formats", incloent-hi les actituds mentals. Una expressió particularment clara d'aquesta visió del món, actualment dominant entre els metges convencionals, és la medicina basada en l'evidència . Dins de la medicina convencional, la majoria dels metges encara presten atenció a les seves antigues tradicions El sentit crític i l'actitud escèptica de l'escola hipocràtica... l'emancipació de la medicina de les cadenes del sacerdoci i de la casta; en segon lloc , la concepció de la medicina com un art basat en l'observació precisa, i com a ciència, una part integral de la ciència de l'home i de la natura; en tercer lloc , els alts ideals morals, expressats en el més "memorable dels documents humans" (Gomperz), el jurament hipocràtic ; i en quart lloc , la concepció i realització de la medicina com la professió d'un cavaller cultivat. — Sir William Osler , El xovinisme en medicina (1902) En aquesta tradició occidental, els metges es consideren membres d'una professió erudita i gaudeixen d'un alt estatus social, sovint combinat amb expectatives d'uns ingressos alts i estables i de seguretat laboral . Tanmateix, els professionals mèdics sovint treballen llargues i inflexibles hores, amb torns en horaris poc socials. El seu alt estatus es deu en part als seus amplis requisits de formació i també als deures ètics i legals especials de la seva ocupació . El terme tradicionalment utilitzat pels metges per descriure una persona que busca la seva ajuda és la paraula pacient (tot i que també es pot descriure així algú que visita un metge per a una revisió rutinària). Aquesta paraula, pacient, és un antic recordatori del deure mèdic, ja que originalment significava "algú que pateix". El substantiu anglès prové de la paraula llatina patiens , el participi present del verb deponent , patior , que significa "estic patint", i similar al verb grec πάσχειν ( romanitzat : paschein , lit. patir) i el seu substantiu afí πάθος ( pathos , patiment). Medicina alternativa Tot i que la biomedicina contemporània s'ha distanciat de les seves arrels antigues en la religió i la màgia, moltes formes de medicina tradicional i medicina alternativa continuen defensant el vitalisme en diverses formes: "Mentre la vida tenia les seves pròpies propietats secretes, era possible tenir ciències i medicines basades en aquestes propietats". El Centre Nacional de Medicina Complementària i Alternativa dels EUA (NCCAM) classifica les teràpies de medicina complementària i alternativa en cinc categories o dominis, que inclouen: sistemes mèdics alternatius, o sistemes complets de teràpia i pràctica; intervencions ment-cos, o tècniques dissenyades per facilitar l'efecte de la ment sobre les funcions i els símptomes corporals; sistemes basats en la biologia, inclosa l'herbolària; i mètodes manipulatius i basats en el cos, com la quiropràctica i la massoteràpia. L'aiurveda, la medicina unani i l'homeopatia són tipus populars de medicina alternativa. En considerar aquestes tradicions alternatives que difereixen de la biomedicina (vegeu més amunt), els antropòlegs mèdics emfatitzen que totes les maneres de pensar sobre la salut i la malaltia tenen un contingut cultural significatiu, inclosa la medicina occidental convencional. La salut pròpia dels metges Segons un estudi de metges masculins als Estats Units, l'esperança de vida és lleugerament més alta per als metges (73 anys per als blancs i 69 anys per als negres) que per als advocats o molts altres professionals altament qualificats. Les causes de mort que són menys propenses a ocórrer en els metges que en la població general inclouen malalties respiratòries (incloses la pneumònia, la pneumoconiosi i la MPOC, però excloent l'emfisema i altres obstruccions cròniques de les vies respiratòries), morts relacionades amb l'alcohol, càncers rectosigmoide i anal , i malalties bacterianes. Els metges s'exposen a riscos laborals, i hi ha un aforisme ben conegut que diu que "els metges són els pitjors pacients". Entre les causes de mort que es demostra que són més altes en els metges hi ha el suïcidi i les auto-lesions, les causes relacionades amb les drogues, els accidents de trànsit i les cardiopaties. Els metges també són propensos a l'esgotament laboral . Això es manifesta com una reacció d'estrès a llarg termini caracteritzada per una pitjor qualitat de l'atenció als pacients, esgotament emocional, una sensació de disminució de l'assoliment personal i altres. Un estudi de l' Agència per a la Recerca i la Qualitat de l'Atenció Sanitària va informar que la pressió del temps era la principal causa d'esgotament; una enquesta de l' Associació Mèdica Americana va informar que més de la meitat de tots els enquestats van triar "massa tasques burocràtiques" com la principal causa d'esgotament. Referències Bibliografia James F. Drane JF. Cómo ser un buen médico (2ª ed.). Santafe de Bogotá: San Pablo; 1998. Gómez Esteban R. El Médico como persona en la relación Médico-Paciente. Madrid: Editorial Fundamentos; 2002. ISBN 84-24509110 Guillermo Jaim Etcheberry. ¿Por que ser médico hoy?: Puentes entre la formación y la práctica de la medicina. Buenos Aires: Libros del Zorzal; 2009. ISBN 978-987599127-9 Vegeu també Centre de salut Especialitats mèdiques Història de la medicina Medicina Metge de capçalera Metge de família Enllaços externs Viccionari Col·legi de metges de Barcelona Col·legi de metges de Girona Col·legi de metges de Lleida Arxivat 2015-08-23 a Wayback Machine. Col·legi de metges de Tarragona Col·legi de metges de Balears