NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Edificio Copan

L'Edificio Copan (in portoghese: Edifício Copan) è un grattacielo della città di San Paolo in Brasile. Storia L'edificio, progettato dal celebre architetto brasiliano Oscar Niemeyer, venne costruito a partire dal 1953 e ultimato, dopo alcune interruzioni dei lavori, nel 1966. Descrizione L'imponente edificio presenta una forma sinuosa, che ne fa uno degli emblemi della città di San Paolo. Si eleva per 115 metri e 35 piani fuori terra. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Edificio Copan Collegamenti esterni Edificio Copan, su archINFORM. (EN) Edificio Copan, su Structurae. (EN) Edificio Copan, su Skyscraper Center.
Edifício Copan

De Edifício Copan is een 37 verdiepingen hoog appartementsgebouw in het centrum van de Braziliaanse stad São Paulo. Het omvat 1160 woningen met zo'n 5000 bewoners. De begane grond biedt plaats aan 72 winkels én een kerk. Het gebouw is ontworpen door Oscar Niemeyer en was bedoeld als symbool van de vooruitgang van Brazilië. Het werd gebouwd ter ere van het 400-jarige bestaan van São Paulo, wat in 1954 gevierd werd. Oorspronkelijk was het gebouw bedoeld als onderdeel van een veel groter complex, de rest van de bedoelde gebouwen zijn er echter niet gekomen. Edifício Copan is gebouwd in de vorm van een golf en is het grootste betonnen bouwwerk in het land. Na dit project was de weg vrij voor Oscar Niemeyer om een groot aantal gebouwen in de nieuwe hoofdstad Brasilia te bouwen.
Копан (жилой дом)

«Копан» (порт. Edifício Copan) — жилое здание, построенное в Сан-Паулу в 1966 году по проекту Оскара Нимейера. Строительство было начато в 1957. Название никак не связано с городом майя в Гондурасе и является сокращением от Companhia Pan-Americana de Hotéis e Turismo (Панамериканская компания по отелям и туризму). Дом состоит из шести блоков, пристроенных друг к другу. Все блоки связаны друг с другом в трёх местах: крыша, торговая галерея и цокольные этажи. По проекту архитектора здание должно быть в форме волны и стать самым большим жилым зданием в мире. Высота — 140 м, 38 этажей, 1160 квартир и примерно 5000 жителей. Мэрия Сан-Паулу выделила собственный индекс (CEP: 01046-925) зданию ввиду его густонаселённости. Здание обслуживает 100 человек техперсонала. Первый этаж имеет 10 572,80 м² площади, где расположены рестораны, почтовое отделение, церковь, турагентство и многое другое. На крыше здания расположены: терраса, вертолётная площадка и пункт дорожной полиции для наблюдения за пробками. Вдоль всей плоскости дома на уровне каждого этажа имеется запланированный архитектором козырёк от солнца шириной 1.45 м и толщиной 10 см Примечания Ссылки http://www.copansp.com.br/
Будівля Копан

Будівля Копан (порт. Edifício Copan) — один з найвідоміших хмарочосів Сан-Паулу, Бразилія. Побудований в 1951, відкритий в 1966, має 140 метрів і 38 поверхів. Проект будівлі розробив архітектор Оскар Німейєр. Галерея Примітки
Engie Brasil

Engie Brasil (Engie Brasil Energia S.A.), vormals Tractebel Energia S.A., ist ein brasilianisches Unternehmen mit Sitz in Florianópolis, Bundesstaat Santa Catarina. Es handelt sich um den größten privaten Energieerzeuger in Brasilien. Das Unternehmen beschäftigt sich mit der Erzeugung und Vermarktung von elektrischer Energie. Es entwickelt und betreibt Kraftwerke, installiert und betreibt Anlagen, die mit konventionellen Energiequellen betrieben werden wie Wasserkraftwerke, thermoelektrische und ergänzende Einheiten, kleine Wasserkraftwerke sowie Wind-, Biomasse- und Photovoltaikanlagen. Die installierte Leistung des Unternehmens, einschließlich seiner Anteile an Energieerzeugungskonsortien, beträgt 10.791 Megawatt. Die sich in Betrieb befindenden Erzeugungsanlagen des Unternehmens bestehen aus 29 Kraftwerken, davon neun Wasserkraftwerke, sieben thermoelektrische Kraftwerke (drei Kohle-, drei Biomasse- und ein Erdgaskraftwerk), drei Kleinwasserkraftwerke, neun Windparks und ein Photovoltaik-Solarkraftwerk. Die erzeugte Energie entspricht ca. 6 % der Kapazität des Landes. Das Unternehmen generiert fast 90 % seiner installierten Kapazität im Land aus erneuerbaren Quellen und mit geringen Treibhausgasemissionen, wie Wasser-, Wind-, Solar- und Biomassekraftwerken. Das Unternehmen ist mit 68,71 % der Anteile unter der Kontrolle des französisch-belgischen Konzerns Engie, das seine Beteiligung über ENGIE Brasil Participacoes Ltda. ausübt. Engie Brasil Energia S.A. ist an der brasilianischen Börse BOVESPA notiert. Mit der Übernahme von Transportadora Associada de Gás S.A. (TAG) im Juni 2019 besitzt ENGIE Brasil nun auch das umfangreichste Erdgastransportnetz des Landes mit 4500 km Länge, das 10 brasilianische Bundesstaaten und 191 Gemeinden durchquert. Das Netz stellt 47 % der gesamten Gasinfrastruktur des Landes dar. Einzelnachweise
ENGIE Brasil

ENGIE Brasil formerly Tractebel Energia is a major Brazilian utility company, headquartered in Florianópolis, Santa Catarina. It is one of the largest private electricity producers in Brazil. Its 11 plants, six of them hydroelectric and the remainder thermal, have an installed capacity of 9,000 MW. ENGIE Brasil's major shareholder is ENGIE, the Paris-based utility company. The company originated as Gerasul, short for Centrais Geradoras do Sul do Brasil SA ('Power plants of the South of Brazil' in English) which was sold to Tractebel by Brazil's Eletrosul in 1998. Gerasul held Eletrosul's power generation assets in the southern Brazilian states of Santa Catarina, Rio Grande do Sul, Paraná and Mato Grosso do Sul. Gerasul changed its name to Tractebel Energia in 2002. ENGIE owns around 68% of ENGIE Brasil stocks, which is traded on B3, the Sao Paulo Stock Exchange. References External links The company's home page in Portuguese
Engie Brasil

Engie Brasil Energia S.A. (anciennement Gerasul puis Tractebel Energia S.A.) est une des principales entreprises privées du Brésil dans le secteur de l'électricité. Le groupe français Engie, en possède 68,71 %. Les actions d'Engie Brasil Energia sont échangées sur B3, la bourse des valeurs de São Paulo, et la firme est cotée sur ce marché. Stratégie Engie Brasil détient des concessions (seul ou en copropriété) pour plusieurs centrales électriques au Brésil pour une puissance totale, au 31 décembre 2020, de 10 431,2 MW dont : 11 importantes centrales hydroélectriques pour 8 102,3 MW : Les centrales de Salto Santiago, de Salto Osório, de Cana Brava, de Jaguara, de Miranda, de São Salvador, de Passo Fundo et de Ponte de Pedra détenues seules et des parts dans les centrales d'Itá, d'Estreito et de Machadinho. 2 centrales thermiques non renouvelables pour 1 202 MW : le complexe Jorge Lacerda, et la centrale de Pampa Sul. Plusieurs parcs éoliens, centrales solaire, à la biomasse... Engie Brasil possède 32,5 % de TAG (Transportadora Associada de Gás) , propriétaire du plus grand réseau de transport de gaz naturel du pays, avec 4 500 km. Historique En 1998, Eletrosul (elle-même filiale de la société d'économie mixte Eletrobras), a vendu Gerasul à Tractebel, qui a été renommé Tractebel Energia en 2002. Gerasul était présent dans le Rio Grande do Sul, Santa Catarina, Paraná et le Mato Grosso do Sul. Notes et références Voir aussi Articles connexes Énergie au Brésil Hydroélectricité au Brésil Lien externe Engie Brasil Portail des entreprises Portail du Brésil Portail de l’électricité et de l’électronique Portail de l’énergie
Kostel svatého Františka z Assisi (Belo Horizonte)

Kostel svatého Františka z Assisi (portugalsky Igreja São Francisco de Assis) je chrám římskokatolické církve, který byl vybudován v brazilském Belo Horizonte. Nachází se ve čtvrti Pampulha, jejíž soubor modernistických staveb byl roku 2016 zapsán na seznam Světového dědictví. Železobetonovou stavbu navrhl architekt Oscar Niemeyer a šlo o jeho první realizaci. Na stavbě spolupracoval s inženýrem Joaquimem Cardozem. Klenba má tvar paraboly a její podoba je inspirována výrokem Paula Claudela, že kostel je boží hangár. Výzdobu kostela vytvořil malíř Candido Portinari a autorem křtitelnice je sochař Alfredo Ceschiatti. Budova je zasazena do komponované okolní krajiny, kterou navrhl zahradní architekt Roberto Burle Marx. Vybudování kostela inicioval Juscelino Kubitschek de Oliveira, který byl v té době starostou Belo Horizonte. Stavba byla dokončena v roce 1943. Arcibiskup v Belo Horizonte Antonio dos Santos Cabral byl velkým odpůrcem neobvyklé stavby a proto k jejímu vysvěcení došlo až v roce 1959. Reference
Igreja de São Francisco de Assis (Belo Horizonte)

Die Kirche Heiliger Franz von Assisi (Igreja de São Francisco de Assis, auch Capela Curial de São Francisco De Assis) steht im Stadtteil Pampulha von Belo Horizonte im Bundesstaat Minas Gerais (Brasilien) und wurde nach dem Entwurf des Architekten Oscar Niemeyer gebaut. Die Kirche „Igreja de São Francisco de Assis“, 1943 fertiggestellt, beherbergt in ihrem Innern die ausdrucksvollen Paneele des Malers Candido Portinari und ist außen verkleidet mit vom selben Künstler bemalten Kacheln. Die Gärten vor dem Gebäude wurden vom Garten-Architekten Roberto Burle Marx angelegt. Infolge einer zwiespältigen Diskussion zwischen Künstlern und Klerikern wurde die Kirche erst am 30. April 1959 geweiht. Sie ist seit 2016 Gebäudeteil im UNESCO-Welterbe in Brasilien Ensemble der Moderne in Pampulha. Die Kirche untersteht dem Erzbistum Belo Horizonte. Weblinks Einzelnachweise
Iglesia de San Francisco de Asís (Belo Horizonte)

La Iglesia de San Francisco de Asís es una iglesia en Belo Horizonte cerca de la Universidad Federal de Minas Gerais y del estadio de fútbol Mineirão, y diseñado por Oscar Niemeyer. Véase también Anexo:Obras de Oscar Niemeyer Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Francisco de Asís. http://www.vitruvius.com.br/arquitextos/arq066/arq066_00.asp http://www.vitruvius.com.br/arquitextos/arq000/esp011.asp
Église Saint-François d'Assise de Belo Horizonte

L'église Saint-François-d'Assise (en portugais : Igreja de São Francisco de Assis), communément appelée en portugais Igreja da Pampulha (« église de Pampulha »), est une église de l'ensemble moderne de Pampulha à Belo Horizonte, dans l'État de Minas Gerais, dans le sud-est du Brésil. Inaugurée en 1943, elle a été conçue par l'architecte brésilien Oscar Niemeyer dans le style moderne. C'est le premier monument architectural moderne classé au Brésil et se compose de quatre paraboles en béton ondulé avec des mosaïques extérieures. Le paysage distinctif de l'église est l'œuvre du paysagiste Roberto Burle Marx, un collaborateur de longue date de Niemeyer. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail du Minas Gerais Portail de l’architecture chrétienne
Chiesa di San Francesco d'Assisi (Belo Horizonte)

La chiesa di San Francesco d'Assisi (in portoghese:igreja de Sao Francisco de Assis, comunemente conosciuta come igreja da Pampulha) è una chiesa nel quartiere di Pampulha, nella città di Belo Horizonte, nello Stato di Minas Gerais, Brasile sudorientale. Il progetto architettonico della chiesa è di Oscar Niemeyer, mentre il calcolo strutturale dell'ingegnere brasiliano Joaquim Cardozo. È considerata il primo monumento architettonico moderno in Brasile. Storia Nel 1940 Niemeyer incontrò Juscelino Kubitschek de Oliveira, sindaco di Belo Horizonte, il quale voleva sviluppare un nuovo quartiere a nord della città nella zona di Pampulha. Kubitschek commissionò a Niemeyer il disegno di una serie di edifici, noti in seguito come il "complesso Pampulha". Il primo monumento moderno in Brasile fu così proprio la chiesa di San Francesco d'Assisi, completata nel 1943. Niemeyer dichiarò di essersi ispirato all'affermazione del poeta francese Paul Claudel: «Una chiesa è hangar di Dio sulla terra». Il progetto ricevette l'acclamazione internazionale durante l'esibizione del 1943 sul tema Edifici brasiliani, al Museo d'arte moderna di New York (MoMA). Tuttavia Antônio dos Santos Cabral, arcivescovo di Belo Horizonte, rifiutò di consacrare la chiesa in parte per la sua forma non ortodossa e da lui considerata inadatta per scopi religiosi, in parte per la pittura murale dell'altare, dipinta da Candido Portinari, che ritraeva Cristo come il salvatore di matti, poveri ed eretici. Solo nell'aprile del 1959 la chiesa è stata consacrata dall'arcivescovo coadiutore João Rezende Costa, che riconosceva l'interesse artistico ed il significato spirituale dell'edificio. La chiesa di Pampulha è registrata presso l'Istituto del patrimonio storico e artistico nazionale (Iphan) e presso l'Istituto del patrimonio storico e artistico dello Stato di Minas Gerais (Iepha/MG). Note Voci correlate Oscar Niemeyer Belo Horizonte Juscelino Kubitschek Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Francesco d'Assisi Collegamenti esterni (EN) Chapel of São Francisco, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. Chiesa di San Francesco d'Assisi, su archINFORM. (EN) Chiesa di San Francesco d'Assisi, su Structurae.
Igreja São Francisco de Assis (Belo Horizonte)

De Sint-Franciscus-van-Assisikerk (Igreja São Francisco de Assis of Igreja da Pampulha) is een kerk in Pampulha-Belo Horizonte (Minas Gerais, Brazilië), ontworpen door architect Oscar Niemeyer met ingenieursstudies van Joaquim Cardozo. Het gebouw maakt deel uit van een gebouwencomplex, het Conjunto Arquitectónico da Pampulha. De controversiële kerk werd afgewerkt in 1943, maar pas zestien jaar later ingewijd, in 1959. Toen Juscelino Kubitschek burgemeester van de Belo Horizonte was, wilde hij een nieuwe stadswijk ontwikkelen: Pampulha. Hiervoor deed hij onder meer beroep op de jonge architect Oscar Niemeyer. Samen met Roberto Burle Marx ontwierp hij een stadswijk (met o.a. de São Franciscokerk, de balzaal en het casino) rond een kunstmatig meer. De burgemeester was dermate tevreden dat hij als president aan dezelfde mensen het ontwerp van de nieuwe hoofdstad Brasilia toevertrouwde. De São Francisco de Assiskerk was echter dermate revolutionair in vormgeving dat de katholieke clerus pas in april 1959 de kerk wilde inwijden. Aartsbisschop Dom Antonio dos Santos Cabral verklaarde de kerk "ongeschikt voor religieuze doeleinden". Zowel de architecturale vorm als andere artistieke zaken werden als problematisch beschouwd, vooral de muurschildering van Cândido Portinari achter het altaar. Galerij Panorama
Igreja de São Francisco de Assis (Belo Horizonte)

O Santuário Arquidiocesano São Francisco de Assis ou Igreja São Francisco de Assis, popularmente conhecida como Igrejinha da Pampulha é um templo católico brasileiro localizado no bairro da Pampulha, em Belo Horizonte, Minas Gerais. O santuário tem projeto arquitetônico de Oscar Niemeyer, cálculo estrutural do engenheiro Joaquim Cardozo e foi inaugurado em 1943, sendo o último prédio a ser inaugurado do Conjunto Arquitetônico da Pampulha. Histórico É considerada a obra-prima do conjunto. No projeto da capela Niemeyer fez novos experimentos em concreto armado, abandonando a laje sob pilotis e criando uma abóbada parabólica em concreto, até então só utilizada em hangares. A abóbada na capela da Pampulha seria ao mesmo estrutura e fechamento, eliminando a necessidade de alvenarias. Inicia aquilo que seria a diretriz de toda a sua obra: uma arquitetura onde será preponderante a plasticidade da estrutura de concreto armado, em formas ousadas, inusitadas e marcantes. As linhas curvas da igreja seduziram artistas e arquitetos, mas escandalizaram o acanhado ambiente cultural da cidade, de tal forma, que as autoridades eclesiásticas não permitiram, por muitos anos, a consagração da capela devido à sua forma inusitada e ao painel de Portinari onde se vê um cachorro representando um lobo junto à São Francisco de Assis. A igreja permaneceu durante catorze anos proibida ao culto. Aos olhos do arcebispo Dom Antônio dos Santos Cabral a igrejinha era apenas um galpão. Seu interior abriga a Via-crúcis, constituída por catorze painéis de Portinari, considerada uma de suas obras mais significativas. Os painéis externos são de Portinari (painel figurativo) e de Paulo Werneck (painel abstrato). Os jardins são assinados por Burle Marx. Alfredo Ceschiatti esculpiu os baixos-relevos em bronze do batistério. Na área externa, é recoberta de pastilhas de cerâmica em tons de azul claro e branco, formando desenhos abstratos. A igrejinha da Pampulha é um dos mais conhecidos "cartões postais" de Belo Horizonte. Em 4 de outubro de 2021 o arcebispo de Belo Horizonte, Dom Walmor Oliveira de Azevedo elevou, em missa solene, a 'Igrejinha' à categoria de Santuário Arquidiocesano. Tombamento A igreja foi tombada pelo Instituto do Patrimônio Histórico e Artístico Nacional em 1947 e como parte do conjunto em 1994. Também foi tombada pelo Instituto Estadual do Patrimônio Histórico e Artístico de Minas Gerais em 1984 e em 2016, a igreja e o conjunto foram inscritos na lista do patrimônio da humanidade da Organização das Nações Unidas para a Educação, Ciência e Cultura. Ver também Oscar Niemeyer Joaquim Cardozo Conjunto Arquitetônico da Pampulha Referências Ligações externas Media relacionados com Igreja de São Francisco de Assis (Belo Horizonte) no Wikimedia Commons
Церковь Сан-Франсиску

Церковь Сан-Франсиску (порт. Igreja São Francisco de Assis) — католическая церковь, находящаяся в административном районе Пампулья города Белу-Оризонти, штат Минас-Жерайс, Бразилия. Национальный памятник (ID 373). История Церковь Сан-Франсиску была построена в 1943 году как один из архитектурных элементов административного района Пампулья, строительство которого началось в 1940 году вокруг одноимённого искусственного озера. Инициатором строительства Пампульи был мэр Белу-Оризонти Жуселину Кубичек, будущий президент Бразилии. Церковь представляет собой один из самых известных образцов бразильского модернизма. Она была построена по проекту архитектора Оскара Нимейера и инженера Жуакина Кардозу. Архитектурный стиль храма и его росписи с самого начала вызвали негативную реакцию архиепископа архиепархии Белу-Оризонти Антониу дус Сантус Кабрала. Он заявил, что храм непригоден для богослужений. В течение 14 лет в церкви не разрешали проводить богослужения из-за её крайне необычных формы и росписей. С определённых ракурсов её форма напоминает серп и молот (известно, что Нимейер был убеждённым коммунистом). Преемник Жуселину Кубичека на посту мэра после неудачных попыток разрушить храм наполнил помещение церкви предметами культа различных направлений искусства. Позднее храм перешёл в собственность Национального департамента художественного и исторического наследия. После того как храм был отреставрирован в 1958 году, вспомогательный епископ архиепархии Белу-Оризонти освятил церковь в апреле 1959 года. Архитектура Внешние стены расписаны Кандиду Портинари (фигуративная роспись, святой Франциск проповедует рыбам) и Паулу Вернеком (абстрактная роспись). Сад вокруг церкви спроектирован Роберту Бурле-Марксом. Церковь стоит на берегу озера и выполнена из железобетона. По форме она напоминает авиационный ангар с крышей параболической форма и двумя боковыми пристройками. Около здания церкви поставлена колокольня в форме призмы, расширяющейся кверху. В интерьере церкви расположены четырнадцать живописных панелей, выполненных Портинари. Примечания Ссылки Церковь в 3D in Google Earth
Церква Сан-Франциско

Церква Сан-Франсиско (порт. Igreja São Francisco de Assis) — католицька церква, що знаходиться в адміністративному районі Пампулья міста Белу-Оризонті, штат Мінас-Жерайс в Бразилії. Національна пам'ятка (ID 373). Історія Церква Сан-Франсиску була побудована в 1943 році як один з архітектурних елементів адміністративного району Пампулья, будівництво якого почалося в 1940 році навколо однойменного штучного озера. Ініціатором будівництва Пампульі був мер Белу-Орізонті Жуселіну Кубічек, майбутній президент Бразилії. Церква є одним із найвідоміших зразків бразильського модернізму . Вона була побудована за проєктом архітектора Оскара Німеєра та інженера Жуакіна Кардозу . Архітектурний стиль храму та його розписи від початку викликали негативну реакцію архієпископа архієпархії Белу-Орізонті Антоніу Дус Сантус Кабрала. Він заявив, що храм непридатний для богослужінь . Протягом 14 років у церкві не дозволяли проводити богослужіння через її вкрай незвичайні форми та розписи. З певних ракурсів форма храму нагадує серп та молот (відомо, що Німеєр був переконаним комуністом). Наступник Жуселіну Кубічека на посаді мера після невдалих спроб зруйнувати храм наповнив приміщення церкви предметами культу різних напрямів мистецтва. Пізніше храм перейшов у власність Національного департаменту художньої та історичної спадщини. Після того, як храм було відреставровано у 1958 році, єпископ архієпархії Белу-Орізонті освятив церкву у квітні 1959 року. Архітектура Зовнішні стіни розписані Кандіду Портінарі (фігуративний розпис, святий Франциск проповідує рибам) та Паулу Вернеком (абстрактний розпис). Сад довкола церкви спроєктований Роберту Бурле Марксом. Церква стоїть на березі озера і виконана із залізобетону . За формою вона нагадує авіаційний ангар з дахом параболічної форми та двома бічними прибудовами. Біля будівлі церкви поставлена дзвіниця у формі призми, що розширюється догори. В інтер'єрі церкви розташовано чотирнадцять живописних панелей, виконаних Портінарі. Статус спадщини Церква Святого Франциска Ассізького була визнана об'єктом спадщини Державним інститутом історичної та художньої спадщини Мінас-Жерайс (IEPHA-MG) з 1984 року, Національним інститутом історичної та художньої спадщини (IPHAN) з 1997 року, і Муніципальною радою культурної спадщини Мінас-Жерайс. Церква Святого Франциска Ассізького стала об'єктом Світової спадщини ЮНЕСКО в липні 2016 року. Вона є частиною сучасного ансамблю Пампулї, включеної до списку ЮНЕСКО колекції будівель Німейєра в Пампулї. Примітки Посилання Церква у 3D in Google Earth
Teatro João Caetano (Río de Janeiro)

El Teatro João Caetano es un teatro de Río de Janeiro. Fue el primer teatro de la ciudad y fue inaugurado en 13 de octubre de 1813. Está localizado en la plaza Tiradentes, sin número. Tiene capacidad para 1.222 personas.​ Lleva su nombre en honor del dramaturgo João Caetano. Historia El primer teatro construido fue inaugurado en 13 de octubre de 1813 y se llamaba Real Theatro de São João. Desde entonces, recibió varios nombres: Imperial Theatro São Pedro de Alcântara, en 1826 y en 1839; Theatro Constitucional, en 1831; y, finalmente, Teatro João Caetano, a partir de 1923. El primer nombre fue en homenaje al príncipe regente, Juan VI. Siempre en evidencia y muy frecuentado por la sociedad, el teatro sufrió tragedias y reformas hasta que, en 26 de junio de 1930, fue inaugurado el edificio actual con el nombre de Teatro João Caetano. Frente al edificio, se encuentra una estatua en tamaño natural del dramaturgo João Caetano, que también fue propietario del teatro. De mayo de 1978 hasta marzo de 1979, el teatro pasó por la última remodelación. Fue reinaugurado en 11 de marzo de 1979, con la presentación de la comedia musical El Rey de Ramos, de Días Gomes. Porssus tablas han pasado dramas, recitales, ballets, óperas, tragedias, vaudevilles, farsas, entre otros. En 25 de junio de 1885 y en 6 de enero de 1886, actuaron, en João Caetano, las dos mayores actrices del siglo XIX: Eleonora Duse y Sarah Bernhardt. Fue en João Caetano también que acontecieron grandes montajes de musicales, como My Fair Lady, en 1962, con Bibi Ferreira y Paulo Autran, y Hello, Dolly!, con la misma pareja, en 1965. Fachada La fachada tiene un revestimiento de mármol blanco y vidrio ahumado, el techo tiene tejas francesas y las viejas puertas de correr fueron sustituidas por puertas inmensas de vidrio ahumado, que dan acceso al hall con piso de granito. Hay dos taquilla. Una da al exterior, y la otra al hall. Además de las dos puertas de salida laterales, hay otras dos en los dos ángulos del hall principal para permitir simultáneamente la entrada y la salida del público. Véase también Centro de Río de Janeiro Referencias Enlaces externos Teatro João Caetano Sobre el Teatro João Caetano (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). Foto del Teatro João Caetano en 1930 Archivado el 10 de enero de 2019 en Wayback Machine.