NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Istituto nazionale di ricerche spaziali del Brasile

L'Istituto nazionale di ricerche spaziali (INPE) (in portoghese Instituto Nacional de Pesquisas Espaciais) è un istituto brasiliano che fu creato nel 1961. L'istituto dispone di strutture in dieci città: San Paolo, Brasilia, Atibaia, Cachoeira Paulista, Cuiabá, Eusébio, Natal, Santa Maria, São Martinho da Serra e São Luís e la sua sede è nella città di São José dos Campos, Stato di San Paolo. La missione dell'INPE è promuovere e attuare studi, ricerche scientifiche, sviluppo tecnologico e formazione di risorse umane, nei settori della scienza spaziale e dell'atmosfera, delle applicazioni spaziali, della meteorologia e dell'ingegneria e tecnologia spaziale, come pure in campi correlati, quali le politiche e gli orientamenti fissati dal Ministero della Scienza e Tecnologia del Brasile. Le attività attualmente sviluppate dall'INPE cercano di dimostrare che l'uso della scienza e della tecnologia spaziale possono influenzare la qualità di vita della popolazione brasiliana e lo sviluppo del Paese. Voci correlate Agenzia spaziale brasiliana Missione spaziale completa brasiliana Cosmodromo di Alcântara Satelliti brasiliani Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Istituto Nazionale di Ricerche Spaziali Collegamenti esterni (PT) Istituto nazionale di ricerche spaziali, su inpe.br.
Instituto Nacional de Pesquisas Espaciais

Het Instituto Nacional de Pesquisas Espaciais (INPE) (Nationaal Instituut voor ruimteonderzoek) is een Braziliaanse wetenschappelijke overheidsinstelling voor het onderzoek van en vanuit de ruimte. De instelling heeft vestigingen in een twaalftal Braziliaanse steden, en een hoofdkwartier in São José dos Campos (staat São Paulo). Het Instituut heeft tot doel wetenschappelijke studies en onderzoek te verrichten, technologische ontwikkelingen te verkennen en human resources management te voeren op het gebied van de ruimtewetenschappen, van ruimtevaarttechnologie en -toepassingen, en de meteorologie. Deze doelstellingen werden geformuleerd door het Ministerie voor wetenschap, technologie en innovatie (Portugees: Ministério da Ciência, Tecnologia, Inovações e Comunicações). De activiteiten van het INPE moeten aantonen dat het inzetten van wetenschap en technologie van de ruimte de levenskwaliteit van de Braziliaanse bevolking en de ontwikkeling van het land ten goede komen. Het Instituut voert ook onderzoek naar kernfusie, meer bepaald met het ontwerpen en bouwen van een tokamak-installatie. INPE heeft ook een programma voor satellietwaarnemingen. Een onderdeel daarvan, het China-Brazil Earth-Resources Satellite programma (CBERS), verloopt in samenwerking met China. In augustus 2019 liep het Instituut internationaal in de kijker met de publicatie van satellietbeelden van de natuurbranden in het Amazonegebied.
Igreja Sagrada Família

A Igreja Sagrada Família é a igreja matriz do municipío de Santa Leopoldina, no Espírito Santo. Foi construída em 1911, no topo de uma colina em torno do vale do Rio Santa Maria, que circunda a localidade. Por esse motivo, pode ser vista de vários locais da cidade. História A Igreja Sagrada Família começou a ser construída em 1893, sendo terminada em 1911. Sucedeu a Igreja do Tirol como paróquia do município então conhecido como Cachoeiro de Santa Leopoldina. O local de construção foi um terreno doado pelo governo municipal, no qual havia antes uma pequena capela dedicada a Nossa Senhora do Patrocínio. Essa capela, por sua vez, havia sido construída em 1856. Antes da Sagrada Família se tornar a igreja matriz, a Igreja do Tirol cumpria essa função. As pinturas parietais da Igreja Sagrada Família foram feitas entre os anos de 1928 e 1929, pelos irmãos verbitas Germano Franz Speckemeir e Adalberto Karl Inhetvin. Pinturas parietais Na Igreja Sagrada Família, as pinturas das paredes são os elementos de destaque da decoração. Os motivos das pinturas são, no geral, representativos de flores e plantas, especialmente lírios, mas também trevos, videira e acanto, bem como espigas de milho. Uma interpretação possível da simbologia das pinturas é a evocação da fugacidade das coisas: da possibilidade do gozo da vida e, simultaneamente, da constante presença da morte.==Referências==
Colégio Humboldt São Paulo

Colégio Humboldt São Paulo is a German international school in the Interlagos neighborhood of São Paulo, São Paulo, Brazil. The school serves infant school through the final year of secondary school. History The German school first opened on May 1, 1916; the impetus came during a May 13, 1916 meeting at the Lindau Bakery. Ginasio Humboldt Santo Amaro was previously in Santo Amaro, São Paulo. The school received its current name, Colégio Humboldt, in 1966, after its Oberstufe opened. The current campus in Interlagos opened in 1999. See also German Brazilian Phone Contact :11 5686-4055 References External links (in Portuguese) Colégio Humboldt São Paulo (in German) Colégio Humboldt São Paulo
Colegio Pedro II

El Colegio Pedro II es una institución educativa pública federal ubicada en Río de Janeiro, Brasil. Forma parte de la Red Federal de Educación Profesional, Científica y Tecnológica, vinculada a la Secretaría de Educación Profesional y Tecnológica del Ministerio de Educación. Es el tercer colegio más antiguo en actividad del país luego del Ginásio Pernambucano y del Atheneu Norte-Riograndense. La escuela fue creada en homenaje a su patrono, el emperador Pedro II. Fundado durante la regencia del Marqués de Olinda, Pedro de Araújo Lima, integraba un proyecto más amplio del Imperio del Brasil, del que formaban parte el Instituto Histórico y Geográfico Brasileño y el Archivo Público del Imperio, sus contemporáneos.​ En el plano de la educación, una gran parte de los autores entiende que el colegio pretendía formar una élite nacional. Otros, por el contrario, apuntan las limitaciones de esta visión sugiriendo otras motivaciones para la creación del colegio, principalmente al destacar que la transformación del Seminario de São Joaquim en el Colegio Pedro II estaría basada en la idea de la Reforma de la Constitución de 1834, de establecer un modelo al que las demás provincias del imperio puedan adecuarse al momento de establecer su sistema de educación pública. El colegio priorizaba la educación y la formación de una élite local buscando enseñar a los alumnos con un currículo que servía a los intereres de ésta, tal como ocurría en algunos establecimientos educativos europeos. Cuenta con 12 sedes en Río de Janeiro, en los barrios de Centro, São Cristóvão (3 unidades), Humaitá (2 unidades), Tijuca (2 unidades), Engenho Novo (2 unidades) y Realengo (2 unidades). También posee un campus en Niterói y otro en Duque de Caxias. Referencias Enlaces externos
Colégio Pedro II

Le Colégio Pedro II (en français: Collège Pierre II) est un établissement d’enseignement public situé dans l’État de Rio de Janeiro, au Brésil. Baptisé en l’honneur de l’empereur Pierre II du Brésil, le collège est le troisième établissement d’enseignement le plus ancien du Brésil. Fondé le 2 décembre 1837, le collège forme, depuis sa création, une partie des élites politiques et intellectuelles brésiliennes. Il est composé de 12 unités d’enseignement à Rio de Janeiro et dans sa banlieue. Histoire Période Impériale du Brésil Ses origines remontent à l'école des orphelins Saint-Pierre crée en 1739, puis rebaptisée école Saint-Joachim en 1766. L'institution a été fondée à la suite d'un projet envoyé à la régence de Marquis d'Olinda et inauguré dans l'anniversaire de l’empereur Pierre II du Brésil. La plupart des étudiants appartiennent de l'élite économique et politique du pays, par la suite les étudiants sans ressources ont été acceptés. « “(...) (le college devrait) servir à la fois les enfants des élites et les plus démunis (...), en préparant les étudiants au commerce, à l'industrie et à l'administration publique” — Lúcia Bastos Pereira das Neves » Période Républicain du Brésil Avec la Proclamation de la République, en 1889, le nom de l'institution fut changé en Instituto Nacional de Instrução Secundária et, peu de temps après, en Ginásio Nacional. Mais en 1911, il reprend son nom d'origine. En 1937, L'hymne des étudiants du Colégio Pedro II (en portugais: Hino dos Alunos do Colégio Pedro II) a été composé pour marquer le centenaire du Colégio Pedro II. En raison de l'augmentation significative des candidats à l'examen d'entrée, reflétant une demande croissante, l'établissement a dû élargir le nombre de places disponibles. Cela a conduit à l'ouverture des Seções Norte e Sul (en français: Sections Nord et Sud) en 1952, et la Seção Tijuca (en français: section Tijuca) en 1957. L'époque contemporaine Actuellement, l'institution dispose de 14 campus, qui sont: Campus Centro, Campus Duque de Caxias, Campi Engenho Novo I / II, Campi Humaitá I / II, Campus Niterói, Campi Realengo I / II, Campi São Cristóvão I / II / III, Campi Tijuca I / II, proposant des cours d'enseignement primaire et secondaire. En 2008 a été créée "l'Olympiade Interne de Chimie du Colégio Pedro II", un événement qui récompense les étudiants dans la nuit du 1er décembre, en prévision de la célébration de l'anniversaire du Collège, qui a lieu la nuit suivante (la veille de l'anniversaire de l’empereur Pierre II du Brésil). Étudiants notoires Arlindo Cruz, chanteur et compositeur Mário Lago, avocat, poète, animateur radio, compositeur, écrivain et acteur. Floriano Peixoto, président du Brésil (1891-1894) Rodrigo Alves, président du Brésil (1902-1906) Nilo Peçanha, président du Brésil (1909-1910) Hermes da Fonseca, président du Brésil (1910-1914) Washington Luís, président du Brésil (1926-1930) Références Liens externes Site officiel Portail de l’éducation Portail de Rio de Janeiro
Колежиу Педру II

Колежиу Педру II (порт. Colégio Pedro II) — одно из старейших государственных учебных учреждений Бразилии. Расположен в штате Рио-де-Жанейро. По дате основания это второе учебное заведение страны такого типа (первым является Атенеу Норти-Риугранденси, порт. Atheneu Norte-Riograndense). Назван в честь императора Бразилии Педру II. Примечания Ссылки Сайт Колежиу Педру II Ассоциация преподавателей Колежиу Педру II Союз студентов Колежиу Педру II — Сан-Кристован
Estação de Ouro Preto

A Estação de Ouro Preto é uma estação ferroviária localizada no município brasileiro de Ouro Preto, em Minas Gerais. Foi inaugurada em 1888, com a presença do imperador D. Pedro II e a da princesa Isabel. Fazia parte do ramal de Ponte Nova da antiga Estrada de Ferro Central do Brasil, cujo objetivo primordial era ligar Ouro Preto, então capital da província de Minas Gerais, com o Rio de Janeiro, então capital do Império. Atualmente serve como estação do Trem da Vale, uma linha turística que liga Ouro Preto à Mariana. A estação faz parte do Núcleo Histórico de Ouro Preto, tombado à nível municipal e federal. Referências Ligações externas Estação de Ouro Preto no site do Trem da Vale Estação Ferroviária de Ouro Preto no Instituto Estrada Real
Igreja Nossa Senhora da Conceição (Conceição da Barra)

Igreja Nossa Senhora da Conceição é uma igreja católica fundada no ano de 1812 em Conceição da Barra, município localizado no interior do estado do Espírito Santo. História A Igreja Nossa Senhora da Conceição é localizada no município de Conceição da Barra, no interior do estado do Espírito Santo. Localizada na região central da cidade, a igreja foi fundada no ano de 1812, possuindo elementos arquitetônicos que dialogam com a arquitetura do ecletismo, da Art Nouveau e elementos da arquitetura do Brasil colonial. Pelo fato de possuir pia batismal e cemitério, a igreja foi elevada à condição de paróquia no ano de 1831. À época possuir esses diferenciais de estrutura faziam com que a igreja se diferenciasse das demais, podendo tornar-se paróquias. Próximo a sua fundação, defronte a igreja havia um largo, que com o desenvolvimento da cidade e seu crescimento veio a tornar-se a Praça Prefeito José Luiz da Costa, uma das principais áreas de lazer da cidade. A igreja recebe o nome de Nossa Senhora da Conceição, segundo o dogma católico, a concepção da Virgem Maria sem mancha (em latim, macula) do pecado original. Tombamento No ano de 2013, a Igreja passou pelo processo de tombamento junto ao Conselho Estadual de Cultura do Espírito Santo, órgão do governo do estado do Espírito Santo responsável pela manutenção histórica do estado. Em 2017, o padre Deucy Correa, então responsável pela paróquia recebeu de representantes do Governo do Estado um projeto de restauração contratado pelo Instituto Sincades em parceria com a Secretaria de Estado da Cultura. O pároco lembrou que a igreja é um patrimônio estadual. “A restauração agora é uma realidade, o que deixa toda a cidade muito feliz. A matriz é de importância para paróquia, para o município de Conceição da Barra e para todo o estado, por ter mais de 200 anos”, afirmou. O então prefeito Francisco Vervloet (PSB) destacou a importância da igreja para a cidade e disse que objetivo é iniciar a obra o mais breve possível. Após dois anos de espera, Casagrande anunciou um aporte de seiscentos e vinte mil reais para a restauração da igreja e um prazo de entrega da obra de um ano. Em outubro de 2020, foi aberto edital de licitação, em busca de empresas que realizassem o serviço. Apesar do lançamento do edital, em dezembro de 2020, o prazo foi prorrogado para encontrar uma empresa que prestasse o serviço. Ver também Nossa Senhora da Conceição Conceição da Barra Ligações externas Igreja Nossa Senhora da Conceição no Facebook Referências
Bosc de ribera

Els boscos de ribera o galeria són boscos caducifolis que creixen a banda i banda dels cursos fluvials, (és a dir, formant galeries sobre sòls que, a partir d'una certa profunditat, acostumen a estar amarats d'aigua provinent del riu o torrent veí (mantell freàtic). A l'àrea mediterrània i submediterrània, són els més productius perquè rarament els falta l'aigua, el principal factor limitador del creixement de la vegetació en aquestes àrees. Si a aquest fet hi afegim la riquesa en nutrients minerals que acostuma a caracteritzar els sòls formats a partir de sediments portats per les aigües fluvials (al·luvions), no és estrany que les alberedes, els boscos que corresponen a la major part de les ribes amb sòls profunds dels rius i rieres del Bages, puguin superar fàcilment els 20 metres d'alçària. La vegetació dels boscos de ribera està adaptada a les inundacions periòdiques que eventualment poden tombar o arrancar arbres i arbustos. A continuació, s'indiquen algunes de les espècies més habituals en els boscos de ribera dels Països Catalans: Àlber (Populus alba) Freixe (Fraxinus excelsior i Fraxinus angustifolia) Gatell (Salix cinerea) Om (Ulmus minor) Pollancre (Populus nigra) i els seus híbrids Salze blanc (Salix alba) Sarga (Salix eleagnos) Tamariu (Tamarix sp.) Vern (Alnus glutinosa) Aquests boscs solen anar acompanyats de diversa vegetació de ribera, que en zones baixes o de mitja muntanya a les nostres contrades pot incloure plantes com ara baladres, murtra, aloc, diverses herbes, falgueres, etc., a més de plantes aquàtiques, joncs, canyes, etc. Referències Bibliografia Català Sanz, Jorge Antonio. La Universitat de València i els seus entorns naturals: Els Parcs Naturals de L'Albufera, el Túria i la Serra Calderona. Universitat de València, 2016-11-28. ISBN 978-84-9133-033-2. Conesa Mor, Josep Antoni. Plantes del bosc de ribera de les Terres de Lleida. Llenyoses i enfiladisses.. Universitat de Lleida, 2016-10-12. ISBN 978-84-9144-094-9. Panareda Clopés, Josep M. L'Evolució del paisatge mediterrani de ribera : discurs llegit en la sessió inaugural del curs 2008-2009. Institut d'Estudis Catalans, 2008. ISBN 978-84-92583-04-1.
Lužní les

Lužní les (luh) je podmáčený les s vysokou hladinou podzemní vody a záplavovým cyklem. Tento dříve běžný biotop mizí s rostoucí regulovaností vodních toků. V České republice lze nalézt největší lužní les na soutoku řek Moravy a Dyje, další zbytky lužního lesa se nacházejí na březích Labe u soutoku s Cidlinou (národní přírodní rezervace Libický luh), Moravy, Dyje a v jejich povodí. Typy lužního lesa Vrbiny a olšiny – u vody měkký luh – dále od vody tvrdý luh – nejdále od vody, nezaplavovaný Podmínky pro vznik lužního lesa Důležitá je přítomnost vodního toku nebo vysoké hladiny podzemní vody. Díky tomu je v půdě nedostatek kyslíku, a tak dochází k redukčním pochodům. Tím vznikají sloučeniny, které dávají půdě modré zbarvení a zvláštní zápach, tzv. glejové půdy. Druhové složení Flóra Typickými stromy lužních lesů jsou topol, dub, jasan, jilm, olše, vrba a lípa. Na prosvětlenějších místech se vyskytují keře jako střemcha, zimolez, svída, kalina či bez. Bylinné složení je ovlivněno přítmím, které ve spodních patrech lesa panuje. Mnohé rostliny se popínají, aby se dostaly výše, jako například chmel otáčivý. Různé šlahouny pak tvoří popenec obecný, ostružiník či svízel. Na jaře vzniká v lužních lesích tzv. jarní aspekt – porost světlomilných rostlin, které kvetou, ještě než vyraší listy stromů. Mezi tyto rostliny patří bledule jarní, sněženka podsněžník, orsej jarní, křivatec žlutý, ptačinec velkokvětý, plicník lékařský, violka lesní a dymnivka dutá. V létě nastupují v bylinném patru především stínomilné byliny, hlavně trávy a dále děhel lesní, pomněnka bahenní, kosatec žlutý, čarovník pařížský, podražec křovištní, vrbina penízková, pryskyřník plazivý, kostival lékařský, krtičník hlíznatý, netýkavka nedůtklivá a kopřiva dvoudomá. Mechové patro nebývá kompaktní, zabírá maximálně 10 % území.[zdroj?] Fauna Kvůli vysoké půdní vlhkosti je v lužních lesích relativně málo půdní fauny, jako jsou žížaly a sekáči.[zdroj?] V blízkosti vody naopak bývá hodně obojživelníků. Mezi typické ptáky patří pěnice, budníček, pěnkava, sedmihlásek, červenka, špaček, cvrčilka, rákosník, čáp, volavka, kvakoš, včelojed, káně, luňák, jestřáb, raroh či orel mořský. Lužní lesy v Česku V ČR se nachází 4 zachovalé a funkční ekosystémy charakterizující lužní lesy.[zdroj?] Libický luh na Kolínsku Litovelské Pomoraví (povodí řeky Moravy mezi Olomoucí a Litovlí) EVL Morava – Chropyňský luh (od soutoku řeky Moravy a Bečvy, podél Malé Bečvy, až po Kroměříž) Dyjský trojúhelník na Dyji a Moravě Kančí obora Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu lužní les na Wikimedia Commons Lužní les je účinná ochrana proti povodním, přesto v ČR mizí[nedostupný zdroj] Lužní lesy – Mapování přírody a krajiny podél Moravy a Bečvy
Riparian forest

A riparian forest or riparian woodland is a forested or wooded area of land adjacent to a body of water such as a river, stream, pond, lake, marshland, estuary, canal, sink, or reservoir. Due to the broad nature of the definition, riparian woodlands have a huge diversity of characteristics including but not limited to soil composition, microclimates, and vegetative structures. However, among the varied range and landscapes, one factor stays constant: a high rate of primary productivity. This makes riparian forests hugely important centers of nutrient recycling. Etymology The term riparian comes from the Latin word ripa, 'river bank'; technically it refers only to areas adjacent to flowing bodies of water such as rivers, streams, sloughs and estuaries. However, the terms riparian forest and riparian zone have come to include areas adjacent to non-flowing bodies of water such as ponds, lakes, playas and reservoirs. Characteristics Riparian forests are subject to frequent inundation. Riparian forests help control sediment, reduce the damaging effects of flooding, and aid in stabilizing stream banks. Riparian zones are transition zones between an upland terrestrial environment and an aquatic environment. Organisms found in this zone are adapted to periodic flooding. Many not only tolerate it, but require it in order to maintain health and complete their lifestyles. Invertebrate communities rely on riparian forests due to their unique characteristics. The constant process of flooding and drought allow for insect communities to flourish since alluvial depositions of nutrients and vital food sources like leaf litter due to their high rate of productivity. These aspects of Riparian forests make them hugely important in the life cycles of invertebrates like insects throughout the world. Decomposers, like the Lepidostoma unicolor, Which can be found in northwestern North America, rely on these external nutritional subsidies for food sources. Many decomposers are in their larval stage when they are in the streams or rivers along riparian forests. Threats Threats to riparian forests: Cleared for agricultural use because of the good soil quality Historically, trees used as wood fuel for steamships, steam locomotives, etc. Urban development (housing, roads, malls, etc.) Grazing Mining Disrupted hydrology, such as dams and levees, which reduces the amount and/or frequency of flooding Invasive species See also Bosque Gallery forest Management of Pacific Northwest riparian forests Riparian zone Tugay Swamp Oak Forests References External links "Assessing the Need for a Riparian Management System (RiMS)"—Iowa State University Extension Bulletin (2002)
Пойменные леса

Пойменные леса — леса, которые произрастают на временно затопляемых территориях речных долин (в поймах). Сомкнутость полога наиболее высокая в тайге, где составляет 70—80 %, по направлению к степной зоне уменьшается до 3—10 %. Произрастая вдоль рек, пойменные леса заходят в зоны тундры, степей и полупустынь. Растения Состав пород, произрастающих в пойменных лесах, зависит от режима затопления, химического состава воды, мощности и гранулометрического состава наносов, характера антропогенных воздействий и некоторых других причин. На наиболее затопляемых участках пойм произрастают древесные и кустарниковые породы, наиболее устойчивые к затоплению, погребению аллювиальными отложениями, подтоплению почвенно-грунтовыми водами. На наиболее низких участках пойм, где продолжительность затопления более 60 суток, произрастают виды ивы, в том числе ива трёхтычинковая, ива русская, ива пятитычинковая, ива белая. На плодородных почвах с избыточным увлажнением произрастает ольха чёрная. В таёжной зоне в местах, затапливаемых на 15—45 суток, место ивы постепенно занимают берёза пушистая и осина. Южнее, в лесостепной зоне основными лесообразующими породами становятся дуб черешчатый, тополь чёрный, тополь белый, вяз гладкий. На участках, затапливаемых примерно на 15 суток, преобладают хвойные породы: сосна обыкновенная, лиственница сибирская, лиственница даурская, реже ель сибирская и ель обыкновенная. В засушливых районах деревья и кустарники произрастают преимущественно в разомкнутых лесных полосах вдоль рек, в Средней Азии и Казахстане здесь образуют тугайные леса из ивы, тополя, лоха, тамарикса и др. Значение Пойменные леса предотвращают эрозию, влияют на климат, выполняют аккумулятивную функцию. Предохраняют сельскохозяйственные угодья от заноса песком и повышают их продуктивность. Улучшают условия водопользования и водопотребления. Создают места обитания промысловых рыб и зверей и зоны отдыха людей. В тундре, степях и полупустынях пойменные леса — основной источник древесины. См. также Пойменные леса в Ростовской области Примечания