NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatro Glória

Il Teatro Glória è uno storico edificio della città di Vitória in Brasile. Storia L'edificio, progettato dall'ingegnere Ricardo Wright, venne eretto nel 1932. Venne inaugurato lo stesso anno con la proiezione del film L'allegro tenente del 1931. Il palazzo è stato reinaugurato come centro culturale il 27 settembre 2014 con il nome di Sesc Glória. Descrizione Il teatro si trova sull'Avenida Jerônimo Monteiro nel centro della città di Vitória. Presenta uno stile eclettico. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Teatro Glória
Teatro Glória

O Glória, atualmente conhecido por Centro Cultural Sesc Glória, é um teatro localizado no Centro Histórico de Vitória, capital do Espírito Santo, sendo um dos teatros mais antigos da cidade. História O Teatro Glória está localizado na Avenida Jerônimo Monteiro, uma das principais do Centro Histórico. Possui arquitetura eclética. É interessante dizer que o Glória foi o primeiro edifício com mais de cinco andares em Vitória, sendo, portanto, um grande marco para a cidade. A casa de espetáculos foi construída no antigo Jardim Municipal, que era chamado de Éden Park, onde havia certo antigo cinema. Contudo, o local foi vendido e adquirido pela empresa Santos e Cia. por volta de 1926. O projeto do Glória foi feito pelo arquiteto Ricardo Wright. O teatro possui estrutura de concreto armado, sendo uma edificação com revestimento em pó de pedra. Durante toda a sua trajetória no cenário da cultura local, o edifício foi cinema e teatro. As demais dependências foram utilizadas por diversas empresas para fins comerciais como, por exemplo, hotel e escritórios da produção cafeeira. Curiosidades O primeiro filme que passou no cinema do Glória foi O Tenente Sedutor, em 1932. Referências
ГЕС Санта-Бранка

ГЕС Санта-Бранка (порт. Usina Hidrelétrica de Santa Branca) — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Сан-Паулу, дещо менше ніж за сотню кілометрів на схід від однойменного міста. Знаходячись між ГЕС Параїбуна (вище за течією) та малою ГЕС Lavrinhas (30 МВт), входить до складу каскаду на річці Параїба-ду-Сул, яка, відділена від Атлантики прибережним хребтом, тривалий час тече в північно-східному напрямку, минає Ріо-де Жанейро та впадає в океан за 250 км далі на схід від останнього міста. У 1950-х роках для накопичення води з метою організації водопостачання на Паранаїбі-ду-Сул звели греблю Санта-Бранка. Ця земляна споруда висотою 54 метри та довжиною 325 метрів перекрила русло, крім того, під кутом до неї прилягає друга ділянка, під якою облаштували водоскиди, так що загальна довжина греблі перевищує 0,5 км. Вона утримує водосховище з площею поверхні 27,5 км2 та об'ємом 438 млн м3 (корисний об'єм 307 млн м3), нормальне коливання рівня поверхні в якому відбувається між позначками 605 та 622 метри НРМ (максимальний рівень на випадок повені 623,4 метра НРМ). У 1997—1999 роках можливості греблі доповнили функцією виробництва електроенергії, облаштувавши машинний зал у районі водоскидів. Зі сховища через тунель діаметром від 8 до 7,7 метра вода подається на два гідроагрегати з турбінами типу Каплан потужністю по 28,5 МВт. Вони працюють при напорі до 42 метрів та забезпечують виробництво 270 млн кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 138 кВ. Примітки
ГЕС Ilha dos Pombos

ГЕС Ilha dos Pombos — гідроелектростанція в Бразилії на крайньому сході штату Мінас-Жерайс. Знаходячись після ГЕС Simplício/Anta, становить нижній ступінь каскаду на річці Параїба-ду-Сул, яка, відділена від Атлантики прибережним хребтом, тривалий час тече у північно-східному напрямку, минає Ріо-де Жанейро та впадає в океан за 250 км далі на схід від останнього міста. Можливо відзначити, що у другій половині 2010-х років ще нижче за течією заплановано почати будівництво ГЕС Ітаокара. Долину річки перекрили бетонною гравітаційною греблею із кількох розташованих під кутом секцій загальною довжиною 700 метрів та висотою до 18 метрів. Вона утримує водосховище з корисним об'ємом 6,8 млн м3, нормальне коливання рівня поверхні в якому відбувається між позначками 137 та 140 метрів НРМ. Від сховища по правобережжю річки прокладено підвідний канал довжиною 2,7 км, котрий утримують земляні дамби висотою від 4 до 15 метрів, водонепроникність яких забезпечуються за допомогою бетону. На завершенні каналу розташовано машинний зал, який в 1924 році обладнали двома турбінами потужністю по 22 МВт. В 1929-му, 1937-му та 1949-му їх доповнили ще трьома потужністю 29 МВт, 44 МВт та 51 МВт відповідно. Надалі ГЕС пройшла модернізацію з доведенням загальної потужності до 187 МВт. Гідроагрегати станції працюють при напорі 31,4 метра. Відпрацьована вода повертається в річку по відвідному каналу довжиною біля 0,7 км. Примітки
ГЕС Simplício/Anta

ГЕС Simplício/Anta — гідроелектростанція в Бразилії на межі штатів Мінас-Жерайс та Ріо-де-Жанейро. Знаходячись між ГЕС Фуніл (вище за течією) та ГЕС Ilha dos Pombos, входить до складу каскаду на річці Параїба-ду-Сул, яка, відділена від Атлантики прибережним хребтом, тривалий час тече у північно-східному напрямку, минає Ріо-де Жанейро та впадає в океан за 250 км далі на схід від останнього міста. Можна відзначити, що між ГЕС Фуніл та Simplício розміщена насосна станція Santa Cecilia, яка задіяна у подачі ресурсу до сточища іншої річки для використання в роботі ГЕС Нілу-Песанья. Долину річки перекрили греблею Анта з ущільненого котком бетону висотою 29,5 метра та довжиною 270 метрів, яка потребувала 55 тис. м3 бетону та утримує водосховище з площею поверхні 12,29 км2. Зі сховища вода подається через прокладену по лівобережжю річки дериваційну систему довжиною 30 км, що включає п'ятнадцять каналів, сім тунелів (загальна довжина 12,7 км, в тому числі найдовший 6 км з перетином 15 × 16 метрів), а також цілий ряд проміжних водосховищ на притоках Параїби-ду-Сул, які утримують десять гребель (Tocaia, Louriçal 1 та 2, Estaca 1 та 2, Antonina, Norte, Sul, Alga 1 та 2). З урахуванням поверхні п'яти таких водойм загальна площа поверхні сховищ у комплексі Simplício досягає 17,6 км2. По завершенні системи ресурс через три напірні водоводи діаметром по 6 метрів та довжиною по 113 метрів подається до машинного залу Simplício, котрий обладнаний трьома турбінами типу Френсіс потужністю по 101,9 МВт. Завдяки описаній вище деривації ці гідроагрегати використовують падіння річки на 115 метрів. Відпрацьована вода повертається у Параїбу-ду-Сул по відвідному каналу довжиною 0,75 км. Окрім машинного залу Simplício діє зал при греблі Анта, котрий використовує воду, призначену для підтримки природної течії річки. Тут встановлено дві турбіни типу Каплан потужністю по 14 МВт. Загалом ГЕС Simplício/Anta має потужність 333,7 МВт та проєктне виробництво на рівні 1,67 млрд кВт·год електроенергії на рік. Під час спорудження комплексу провели земляні роботи в об'ємі 1,56 млн м3 та здійснили вибірку 1,13 млн м3 скельних порід. Примітки
ГЕС Нілу-Песанья

ГЕС Нілу-Песанья (порт. Nilo Peçanha) — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Ріо-де-Жанейро. Використовує ресурс, відібраний із річки Параїба-ду-Сул, яка, відділена від Атлантики прибережним хребтом, тривалий час тече у північно-східному напрямку, минає Ріо-де Жанейро та впадає в океан за 250 км далі на схід від останнього міста. Забір води для деривації організували між ГЕС Фуніл та ГЕС Simplício/Anta. Тут звели греблю Santa Cecilia висотою 10 метрів та довжиною 176 метрів, котра утримує водосховище об'ємом 3 млн м3. Розташована на його південному березі насосна станція Santa Cecilia із чотирьох агрегатів потужністю по 8 МВт забезпечує підйом на 15,5 метра ресурсу в обсязі 162 м3/с. Спершу він подається до тунелю довжиною 3,3 км, за яким слідує канал довжиною 3,5 км, котрий завершується у створеному на річці Піраї (права притока Параїби-ду-Сул) водосховищі Сантана. Останнє має об'єм 4,35 млн м3 та утримується греблею висотою 14 метрів і довжиною 129 метрів. На південному березі сховища Сантана існує насосна станція Вігоріо, котра обладнана чотирма агрегатами потужністю по 22 МВт, здатними перекачувати на висоту 35 метрів по 189 м3 води на секунду. Вона надходить до ще одного сховища Вігаріо, створеного на правій притоці Піраї за допомогою греблі висотою 47 метрів та довжиною 180 метрів. При об'ємі у 6,1 млн м3 та припустимому коливанні рівня між позначками 396 та 399 метрів НРМ, воно простягається на понад 6 км у південному напрямку практично до самого водорозділу між долинами Піраї та річки Гуанду (впадає в затоку Атлантичного океану на захід від Ріо-де-Жанейро). Зі сховища Вігаріо починається тунель довжиною 0,7 км, який переходить у похилу напірну шахту довжиною 0,5 км та діаметром 6,1 метра до розташованого в долині Гуанду підземного машинного залу. Останній обладнаний шістьма турбінами типу Пелтон загальною потужністю 380 МВт, що працюють при напорі у 312 метрів. Відпрацьована вода потрапляє до Гуанду через відвідний тунель довжиною 0,35 км. Окрім виробництва електроенергії, деривація з Параїби-ду-Сул відіграє важливу роль для водопостачання Ріо-де-Жанейро. Також можна відзначити, що поряд з машзалом станції Nilo Peçanha працює ГЕС Фонтес-Нова, котра використовує іншу схему деривації зі сточища Параїби-ду-Сул, а відпрацьована вода потрапляє далі на розташовану нижче по Гуанду ГЕС Перейра-Пассос. Примітки
ГЕС Фонтес-Нова

ГЕС Фонтес-Нова — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Ріо-де-Жанейро. Використовує ресурс із річок Гуанду (впадає в Атлантичний океан на захід від міста Ріо-де-Жанейро) та Піраї. У 1905 році на Гуанду почалось зведення греблі Lajes. Вона утримувала водосховище з корисним об'ємом 182 млн м3, з якого ресурс відбирався через два сталеві водоводи діаметром 2,4 метри та довжиною по 2 км. Останні переходили у шість водоводів діаметром по 0,8 метра та довжиною по 0,6 км, котрі живили введені в експлуатацію у 1908 році шість гідроагрегатів потужністю по 4 МВт з турбінами типу Пелтон, які використовували напір у 310 метрів. Природним шляхом до сховища Lajes надходило лише 5,5 м3 води за секунду, тому вже невдовзі почали проєкт подачі додаткового ресурсу з річки Піраї, що протікає північніше (ліва притока Параїби-ду-Сул, котра впадає в океан за 250 км на схід від Ріо-де-Жанейро). Тут в 1913-му звели греблю Токос висотою 25 метрів та довжиною 57 метрів, котра утримує сховище з об'ємом 1,9 млн м3. Із нього вода подається до Lajes через тунель довжиною 8,5 км, що забезпечує подачу 12 м3/сек. Це дозволило додатково встановити два гідроагрегати потужністю по 12,5 МВт, а також організувати подачу ресурсу, необхідного для водопостачання міста Ріо-де-Жанейро. Описана вище станція під назвою Fontes Velha пропрацювала до 1989 року, коли була виведена з експлуатації. На той час тут вже кілька десятків років діяла нова черга — ГЕС Фонтес-Нова з трьома турбінами типу Френсіс, які запустили в 1940, 1942 та 1948 роках. При цьому між 1940-м та 1958-м гребля Lajes пройшла через чотири етапи нарощування, що збільшило її на 28 метрів. В підсумку ця споруда має висоту 62 метри та довжину 300 метрів, і при максимальному рівні поверхні у сховищі на позначці 430 метрів НРМ може утримувати корисний об'єм 1025 млн м3. Втім, станом на середину 2010-х ліцензійний максимальний об'єм сховища становить лише 445 млн м3 при максимальному рівні поверхні у 415 метрів НРМ. В межах проєкту Фонтес-Нова старі водоводи замінили на єдиний підвідний тунель довжиною 2100 метрів та діаметром 6,15 метра. Гідроагрегати нової черги використовують напір у 303,3 метра, а їхня загальна потужність становить 132 МВт. Також можна відзначити, що поряд з машзалом станції Фонтес-Нова працює ГЕС Нілу-Песанья, котра використовує іншу схему деривації зі сточища Параїби-ду-Сул, а відпрацьована вода потрапляє далі на розташовану нижче по Гуанду ГЕС Перейра-Пассос. Примітки
ГЕС Перейра-Пассос

ГЕС Перейра-Пассос — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Ріо-де-Жанейро. Розташована між ГЕС Фонтес-Нова та Nilo Peçanha (обидві вище за течією) та ГЕС Піракікамба, входить до складу каскаду на річці Гуанду, котра впадає в затоку Атлантичного океану на захід від міста Ріо-де-Жанейро. При цьому більша частина ресурсу для роботи каскаду забезпечується завдяки деривації із розташованого північніше сточища річки Параїба-ду-Сул, яка, відділена від Атлантики прибережним хребтом, тривалий час тече у північно-східному напрямку, минає Ріо-де Жанейро та впадає в океан за 250 км далі на схід від нього. У межах проекту Гуанду перекрили земляною греблею висотою 55 метрів та довжиною 231 метр. Вона утримує невелике водосховище з корисним об'ємом 4,5 млн м3 та нормальним коливанням рівня поверхні між позначками 82,5 та 86,5 метра НРМ. Пригреблевий машинний зал обладнали двома турбінами потужністю по 50 МВт, які працюють при напорі у 37,5 метра. Примітки
Usina Hidrelétrica de Salto Grande (Minas Gerais)

A Usina Hidrelétrica de Salto Grande é uma usina hidrelétrica localizada no interior do estado de Minas Gerais, Brasil. É composta por duas barragens, sendo uma de 249 m de comprimento e 31 m de altura no curso do rio Guanhães (Barragem Guanhães) e outra de 314 m de comprimento e 24 m de altura no rio Santo Antônio. A casa de força e a subestação da hidrelétrica se encontram no rio Santo Antônio em Braúnas. Descrição A usina de Salto Grande começou a ser construída em 1949 e entrou em operação em 1956. O maquinário destinado às obras do complexo era descarregado em Ipatinga, então povoado pertencente a Coronel Fabriciano, onde era armazenado e aos poucos transportado até a hidrelétrica em construção. Foi um dos primeiros empreendimentos da Companhia Energética de Minas Gerais (Cemig). A 10 km a montante de Salto Grande foi construída a Usina Hidrelétrica de Porto Estrela, que entrou em operação em 2001. O maior lago, da Barragem Guanhães, está no curso do rio Guanhães, próximo a sua foz no Santo Antônio, e gera uma área alagada de 5,76 km² que abrange os municípios de Dores de Guanhães e Braúnas. Enquanto isso, o lago da Barragem Santo Antônio se encontra no rio Santo Antônio, a 6 km acima do encontro com o rio Guanhães. Ela gera 2 km² de área alagada entre Dores de Guanhães, Joanésia e Ferros, complementando a vazão da outra. A casa de força e a subestação, onde ficam as turbinas e geradores, situam-se em Braúnas. A hidrelétrica comporta quatro unidades geradoras e a capacidade instalada era de 102 MW em 2026, segundo dados da operadora, a Cemig. Também em Braúnas, a 5 km da sede municipal, está localizada a Vila Operária de Salto Grande, que foi construída pela Cemig para abrigar os trabalhadores da usina. Entregue na década de 1960, foi equipada com 48 casas, centro de saúde, igreja, escola, clube e local de hospedagem. Ver também Lista de barragens do Brasil Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Referências Bibliografia Secretaria de Estado de Meio Ambiente e Desenvolvimento Sustentável de Minas Gerais (SEMAD) (15 de julho de 2022). «Parecer nº 43/SEMAD/SUPPRI/DAT/2022» (PDF). Governo de Minas Gerais. Consultado em 17 de junho de 2026. Cópia arquivada (PDF) em 17 de junho de 2026 Ligações externas Barragem da Usina Hidrelétrica de Salto Grande em Braúnas no WikiMapia
ГЕС Сальто-Гранде (Ріо-Досі)

ГЕС Сальто-Гранде — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Мінас-Жерайс. Знаходячись вище від ГЕС Порто-Естрела, становить верхній ступінь у каскаді на річці Санто-Антоніо, що є лівою притокою Ріо-Досі (впадає в Атлантичний океан за 80 км на північ від Віторії). Головний резервуар для накопичення ресурсу створили на лівій притоці Санто-Антоніо — річці Guanhães, яку за кілька сотень метрів від гирла перекрили бетонною гравітаційною греблею висотою 31 метр. Утворене нею водосховище має об'єм у 155 млн м3 (корисний об'єм у 58 млн м3) і нормальне коливання рівня поверхні між позначками 346 і 356 метрів НРМ. Окрім прямого притоку, воно поповнюється за рахунок деривації із Санто-Антоніо, для чого на останній за 2,5 км від сховища Guanhães звели ще одну бетонну гравітаційну греблю висотою 24 метри, яка утримує водойму з об'ємом 97 млн м3 (корисний об'єм 11 млн м3). Від основного водосховища ресурс подається далі по головному дериваційному тунелю, прокладеному через лівобережний гірський масив до розташованого за понад 4 км машинного залу. Останній збудований на березі Санто-Антоніо та обладнаний чотирма турбінами типу Френсіс загальною потужністю 102 МВт, які працюють при напорі у 95 метрів. Примітки
Usina Hidrelétrica de Porto Estrela

A Usina Hidrelétrica de Porto Estrela é uma usina hidrelétrica localizada na divisa dos municípios de Açucena, Braúnas e Joanésia, no colar metropolitano do Vale do Aço, interior do estado de Minas Gerais, Brasil. Sua barragem se encontra no leito do rio Santo Antônio e possui 420 m de comprimento e 56,5 m de altura. Descrição A barragem da Usina Hidrelétrica de Porto Estrela está localizada no curso do rio Santo Antônio, posicionando-se a 10 km a jusante da Usina Hidrelétrica de Salto Grande, em Braúnas, e a 42 km a montante da foz do rio Santo Antônio no rio Doce. O principal acesso se dá pelo município de Joanésia, em um percurso de cerca de 70 km a partir de Ipatinga via estrada. A central foi executada em um consórcio entre a Coteminas, Cemig e a então Companhia Vale do Rio Doce e entrou em operação em 4 de setembro de 2001. O complexo gera uma área alagada de 4,2 km², comportando duas unidades geradoras. A capacidade instalada era de 112 MW em 2022. Na ocasião, era administrada por um consórcio entre a Coteminas e a Aliança Geração de Energia. O lago da usina é utilizado para pesca, embora haja locais de restrição da atividade e proibição no período da piracema. A central hidrelétrica também é responsável por monitorar o nível do rio Santo Antônio em eventos de cheias, emitindo alertas a comunidades das margens. Imagens Ver também Lista de barragens do Brasil Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Referências Bibliografia Consórcio Porto Estrela (3 de outubro de 2022). «Plano de Ação de Emergência (PAE) UHE Porto Estrela» (PDF). Aliança Geração de Energia. Consultado em 17 de junho de 2026. Cópia arquivada (PDF) em 17 de junho de 2026 Ligações externas Media relacionados com Usina Hidrelétrica de Porto Estrela no Wikimedia Commons Usina Hidrelétrica de Porto Estrela no WikiMapia
ГЕС Порто-Естрела

ГЕС Порто-Естрела (порт. Usina de Porto Estrela) — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Мінас-Жерайс. Знаходячись після ГЕС Сальто-Гранде, становить нижній ступінь у каскаді на річці Санто-Антоніо, що є лівою притокою Ріо-Досі (впадає в Атлантичний океан за 80 км на північ від Віторії). У межах проекту річку перекрили греблею висотою 61 метр та довжиною 420 метрів, яка утримує сховище об'ємом у 89 млн м3 (корисний об'єм 33 млн м3). Розташований поряд з нею пригреблевий машинний зал обладнали двома турбінами загальною потужністю 112 МВт. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Usina Hidrelétrica de Sá Carvalho

A Usina Hidrelétrica de Sá Carvalho é uma usina hidrelétrica localizada no município brasileiro de Antônio Dias, no interior do estado de Minas Gerais. Possui duas barragens, uma principal no rio Piracicaba (denominada Barragem Antônio Dias), de 117 m de comprimento e 15 m de altura, e outra no ribeirão Severo (Barragem de Severo), de 34 m de comprimento e 14 de altura. O complexo gera uma área alagada de 1,5 km², comportando quatro unidades geradoras. A potência instalada era de 78 MW em 2014, configurando-se como uma das quatro maiores da bacia do rio Doce em Minas Gerais. História A usina foi construída pela Acesita (atual Aperam South America), devido à demanda gerada pela instalação de sua planta industrial em Timóteo, a 21 km da hidrelétrica, ocorrida em 1944. A construção da UHE foi iniciada em 1947, sendo inaugurada em setembro de 1951. Na ocasião era tida como a maior usina hidrelétrica de Minas Gerais e permaneceu como única fonte de energia da Acesita até 1971. Já em 1995, a central foi ampliada. A Acesita operou a usina hidrelétrica até 1999, quando a vendeu para a Companhia Energética de Minas Gerais (Cemig), que se tornou subsidiária da central. Nesse mesmo ano entrou em operação a Usina Hidrelétrica de Guilman Amorim, construída pela Acesita, Belgo-Mineira e Samarco para geração de energia às empresas. A nova UHE também se encontra no rio Piracicaba, a montante de Sá Carvalho. Ver também Lista de barragens do Brasil Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Referências
ГЕС Sá Carvalho

ГЕС Sá Carvalho — гідроелектростанція в Бразилії на сході штату Мінас-Жерайс. Знаходячись після ГЕС Guilman Amorim, становить нижній ступінь в каскаді на річці Піракікаба, що є лівою притокою Ріо-Досі (впадає в Атлантичний океан за 80 км на північ від Віторії). Річку перекрили бетонною гравітаційною греблею Antônio Dias висотою 15 метрів та довжиною 112 метрів, котра утримує невелике сховище з об'ємом 1,38 млн м3 (корисний об'єм лише 0,05 млн м3), для якого нормальним є коливання рівня поверхні між позначками 371,4 та 372,9 метра НРМ. Звідси вода подається через прокладений у лівобережному гірському масиві дериваційний тунель до розташованого за 2,6 км проміжного сховища. Останнє створене на струмку, що впадає в Піракікабу, за допомогою так само бетонної гравітаційної греблі Северо висотою 14 метрів та довжиною 34 метри. Від греблі Северо починається другий дериваційний тунель, що виводить до розташованого за 1,7 км машинного залу, обладнаного чотирма турбінами загальною потужністю 78 МВт (дві по 15 МВт та по одній у 18 МВт та 30 МВт). Примітки
Usina Hidrelétrica Alecrim

A Usina Hidrelétrica Alecrim está localizada no rio Juquiá, pertencente a bacia hidrográfica do rio Ribeira de Iguape, no estado de São Paulo. É um empreendimento privado, pertencente à Companhia Brasileira de Alumínio do grupo Votorantim, classificada pela agência energética como de Auto-produção. Características A usina foi inaugurada em 1974, com capacidade instalada total de 72 MW. Seu reservatório possui uma área inundada de 81,64 hectares, com capacidade de 29,25 milhões de metros cúbicos de água. Faz parte do Complexo Juquiá da Votorantim Energia, composto por 6 usinas hidrelétricas (Alecrim, Barra, Salto do Iporanga, Fumaça, França e Serraria) e 1 pequena central hidrelétrica (Porto Raso). Indústria do alumínio A geração da usina tem sua produção destinada à produção de alumínio, que em 2006 consumia sozinho 6% de toda a energia produzida no Brasil, sendo que 27% do total consumido em 2010 vinha de autogeração. Referências Ver também Lista de usinas hidrelétricas do Brasil
ГЕС Алекрін

ГЕС Алекрін (порт. Usina Hidrelétrica de Alecrim) – гідроелектростанція на південному сході Бразилії у штаті Сан-Паулу. Знаходячись між ГЕС Porto Raso (вище по течії) та ГЕС Serraia, входить до складу каскаду на річці Juquiá-Guaçu, яка є лівою притокою Rio Ribeira de Iguape (впадає в Атлантичний океан за півтори сотні кілометрів на південний захід від міста Сан-Паулу). Станція Alecrim є найпотужнішою у згаданому каскаді та єдиною в ньому з показником понад 50 МВт. Всі сім гідроелектростанцій у сточищі Juquiá-Guaçu звела між 1958 та 1989 роками металургійна Companhia Brasileira de Aluminio, виробництво якої потребує великої кількості електроенергії. Введена в експлуатацію у 1974-му, ГЕС Alecrim стала третьою за часом спорудження. Для неї річку перекрили бетонною греблею полегшеної конструкції висотою 55 метрів. Від створеного водосховища через прокладений у правобережному гірському масиві дериваційний тунель ресурс подається до розташованого за 4 км від греблі машинного залу, який обладнали трьома турбінами типу Френсіс потужністю по 24 МВт. Видача продукції відбувається по ЛЕП довжиною 68 км, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки