NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stadio del Canindé

Lo Stadio del Canindé (in portoghese Estadio do Canindé), il cui nome completo è stadio dr. Oswaldo Teixeira Duarte, è un impianto sportivo multifunzione di San Paolo del Brasile. Capace di 21000 spettatori, è di proprietà dell'Associação Portuguesa de Desportos, dei cui incontri calcistici è il terreno interno; benché principalmente concepito per il calcio, è anche utilizzato per altri sport come il rugby, del quale ha ospitato appuntamenti internazionali. Storia La Portuguesa comprò il terreno sul quale oggi giorno sorge lo stadio nel 1956. Per poter giocare le partite la società dovette assecondare i dettami della Federazione calcistica paulista si rese necessaria la costruzione di una tribuna in legno e di una recinzione. L'incontro inaugurale, tenutosi l'11 novembre 1956, vide la Lusa sfidare una selezione del Palmeiras-Corinthians. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Stadio del Canindé
Estádio do Canindé

Estádio do Canindé (officieel het Estádio Oswaldo Teixeira Duarte) is een multi-functioneel sportstadion in São Paulo, Brazilië. Het stadion heeft een capaciteit van 21.004 zitjes. Het werd geopend op 11 januari 1956. Het is de thuishaven van voetbalclub Portuguesa. Het stadion werd officieel vernoemd naar Estádio Oswaldo Teixeira Duarte, een oud-voorzitter van de club.
Estádio do Canindé

Estádio do Canindé (oficjalna nazwa Estádio Oswaldo Teixeira Duarte) – stadion piłkarski w dzielnicy Canindé, São Paulo, Brazylia, na którym swoje mecze rozgrywa klub Associação Portuguesa de Desportos. Historia 11 stycznia 1956 – ianuguracja 9 stycznia 1973 – reinauguracja; meczem pomiędzy Portuguesą i Benfiką (1-3); strzelcem pierwszej bramki był Vitor Batista, zawodnik Benfiki 1973 – rozbudowa stadionu 11 stycznia 1981 – instalacja oświetlenia, którego sponsorem był Banco Itaú 1984 – zmiana nazwy na Estádio Oswaldo Teixeira Duarte 9 grudnia 1988 – rekord frekwencji Ciekwostki Strzelcem pierwszej bramki był Nelsinho, zawodnik Portuguesy. Nazwa została nadana w hołdzie Oswaldo Teixeirze Duarte, byłemu prezesowi klubu. Bibliografia Enciclopédia do Futebol Brasileiro, Volume 2 – Lance, Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001. Linki zewnętrzne Historia stadionu – po portugalsku. sitedalusa.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2007-02-12)]. Templos do Futebol Zdjęcie satelitarne
Franco da Rocha Railway Station Complex

Franco da Rocha Railway Station Complex (in Portuguese: Conjunto da Estação Ferroviária de Franco da Rocha) is a historical monument in the city of Franco da Rocha, in São Paulo, Brazil. It is based on the former Franco da Rocha railway station complex, inaugurated under the name of Juquery on 1 February 1888 by the British São Paulo Railway Company. When it was inaugurated, the purpose of the station was to connect the population of the Parnahyba village to the metropolis, and to serve as a passage for production from the interior to the coast of São Paulo. In 1934, it was transferred to the municipality of Juquery, and in 1944, to the municipality of Franco da Rocha. In 2011, with the construction of the new Franco da Rocha Station underway during the municipal administration of Mayor Marcio Cecchettini, the old station was listed by the Council for the Defense of Historical, Archaeological, Artistic and Tourist Heritage (CONDEPHAAT), with the aim of preserving and enhancing it as a cultural heritage site in São Paulo. The monument's architectural typologies reflect the approach adopted by the English in the first railway constructions in São Paulo, with the introduction of new techniques such as brick masonry and cast iron. References
Complejo de la Estación Ferroviaria de Franco da Rocha

El Complejo de la Estación Ferroviaria de Franco da Rocha (en portugués: Conjunto da Estação Ferroviária de Franco da Rocha) es un monumento histórico de la ciudad de Franco da Rocha, en São Paulo, Brasil. Se basa en el antiguo complejo de la estación ferroviaria de Franco da Rocha, inaugurada con el nombre de Juquery el 1 de febrero de 1888 por la compañía británica The São Paulo Railway Company.​​ Cuando fue inaugurada, la finalidad de la estación era conectar la población de la aldea de Parnahyba a la metrópoli, y servir de paso para la producción del interior hacia el litoral paulista.​ En 1934, fue transferida al municipio de Juquery, y en 1944, al municipio de Franco da Rocha. En 2011, con la construcción de la nueva Estación Franco da Rocha en marcha durante la administración municipal del alcalde Marcio Cecchettini,​ la antigua estación fue catalogada por el Consejo de Defensa del Patrimonio Histórico del Estado de São Paulo (CONDEPHAAT), con el objetivo de preservarla y valorizarla como patrimonio cultural de São Paulo.​​ Las tipologías arquitectónicas del monumento reflejan el enfoque adoptado por los ingleses en las primeras construcciones ferroviarias en São Paulo, con la introducción de nuevas técnicas como la mampostería de ladrillo y el hierro fundido.​ Referencias
Estação São Roque

A Estação de São Roque é a antiga estação ferroviária do município de São Roque, localizado no interior do estado de São Paulo. Faz parte da Linha Tronco da Estrada de Ferro Sorocabana. História A estação original foi inaugurada em 1875, sendo uma das estações originais da Sorocabana. Embora tenha sido substituída por outra edificação em 1928, continua de pé, mas sem trilhos. Esta nova edificação foi erigida a cerca de 600 m da antiga, devido a uma retificação inaugurada neste ano, que movera os trilhos para longe desta. Operou plenamente até 1976, quando deixou de prestar serviços aos finais de semana, sendo gradativamente abandonada até que, em 1998, operava somente como plataforma de embarque, como uma parada. Recebeu seu último trem de passageiros, já com a CPTM, em 1999, na forma do trem de subúrbios que ligava Itapevi a Mairinque. Foi restaurada pela prefeitura no início da década de 2010, com a expectativa da criação de um roteiro do Expresso Turístico que a atendesse, roteiro que jamais foi criado. Funcionou, então, como delegacia de polícia. A estação original, ainda existente, funcionava como escola em 2015. Projetos futuros A estação, junto das estações de Sorocaba, Brigadeiro Tobias, Amador Bueno, Carapicuíba e Água Branca, faz parte do projeto "Trem Intercidades" do governo estadual, sendo uma parada planejada do serviço parador do Eixo Oeste. O trecho deve ser reeletrificado e sua duplicação, restaurada, a fim de receber novamente composições de passageiros. Planeja-se concretizar esse projeto através de uma concessão ou parceria público-privada, que teve sua audiência pública realizada em 2025. Ver também Estrada de Ferro Sorocabana FEPASA Referências Ligações externas Estação São Roque nova no sítio Estações Ferroviárias Estação São Roque antiga no sítio Estações Ferroviárias
Rolim Building

The Rolim Building (Portuguese: Edifício Rolim) is a historic building located in São Paulo, Brazil. History The building, designed by architect Hipólito Gustavo Pujol Junior, was constructed in 1928 on the site of the former Church of Saint Peter, which had been demolished as part of the redevelopment and enlargement of Praça da Sé. At the time of its completion, it was the tallest building in São Paulo, a title it retained until it was surpassed by the Martinelli Building in 1929. Description The building is on a corner lot in centre of São Paulo. Designed in an eclectic style influenced by Catalan Modernism, it has 13 storeys and is crowned by a bronze dome topped with a small beacon. Gallery References External links Media related to Edifício Rolim at Wikimedia Commons
Edificio Rolim

L'Edificio Rolim (in portoghese Edifício Rolim) è un edificio storico della città di San Paolo in Brasile. Storia L'edificio, progettato dall'architetto Hipólito Gustavo Pujol Junior, venne costruito nel 1928 sul terreno dove sorgeva la vecchia chiesa di San Pietro, demolita nell'ambito dei lavori di ampliamento e rifacimento dalla Piazza da Sé. All'epoca del suo completamento era l'edificio più alto di San Paolo, fino a quando venne superato dall'Edificio Martinelli nel 1929. Descrizione L'edificio è situato nel centro di San Paolo. Occupa un lotto angolare e presenta uno stile eclettico ispirato al modernismo catalano. Alto 13 piani, culmina con una cupola in bronzo sormontata da un piccolo faro. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Edificio Rolim
Edifício Rolim

O Edifício Rolim é um edifício histórico situado no centro da cidade de São Paulo, no Brasil. História O edifício, projetado pelo arquiteto Hipólito Gustavo Pujol Junior, foi construído em 1928 no terreno onde se localizava a antiga igreja de São Pedro, demolida como parte das obras de ampliação e remodelação da Praça da Sé. Na época de sua conclusão, era o edifício mais alto de São Paulo, até ser superado pelo Edifício Martinelli em 1929. Em 2015 o edifício foi tombado, e no fim de 2024 alguns dos andares passaram a sediar uma atração turística de terror. Descrição O edifício está localizado no centro de São Paulo. Ocupa um terreno de esquina e apresenta um estilo eclético inspirado no modernismo catalão. Com 13 andares de altura, culmina em uma cúpula de bronze encimada por um pequeno farol. Galeria Referências
Mercearia

Uma mercearia, mercadinho, venda ou minimercado é uma pequena loja tradicional que vende produtos de grande consumo, sobretudo alimentos, podendo complementar a oferta com produtos de higiene, bebidas e objetos de uso doméstico. Um merceeiro, dono de uma mercearia, armazena diferentes tipos de alimentos de várias proveniências para venda a retalho. No Brasil, segundo a Comissão Nacional de Classificação (CONCLA) do IBGE, as mercearias possuem uma área de vendas inferior a 300 metros, sendo que acima disso passa a ser enquadrado como supermercado. As grandes mercearias com autosserviço e de oferta mais alargada designam-se por supermercados. No Brasil, era comum ouvir alguém dizer "A venda do Seu Manuel", "A venda do Seu Antônio" ou "A vendinha da esquina", nos bairros da periferia das grandes cidades. Em localidades pequenas, afastadas da civilização, usa-se a denominação de "venda" para estabelecimentos de pequeno porte onde são vendidos de tudo um pouco, não se compara a uma mercearia pela quantidade do estoque. Essas vendas não têm estoque grande de mercadoria, e grande parte da freguesia costuma pagar por mês uma caderneta de fiado. Esse tipo de venda também pode ser encontrada em canteiros de obras, em fazendas e outras localidades onde trabalhadores costumam pagar suas despesas por mês no dia do pagamento. Na literatura, Jorge Amado escreve em seu romance Gabriela, cravo e canela, sobre "A venda do Seu Nassib" na cidade de Ilhéus na Bahia. Em séries de TV, os personagens Chris Potter (Kenan & Kel) e Doc Harris (Todo Mundo Odeia o Chris) possuíam mercearias onde os protagonistas trabalhavam - "Rigby's" e "Doc's" respectivamente. O tipo de mercearia que vende frutas e verduras é chamado quitanda ou fruteira. Ver também Mercado Supermercado Loja Conveniência Referências
Alimentară

Alimentarele erau în România comunistă magazine aflate în proprietatea statului, având ca destinație comerțul cu amănuntul de produse alimentare. În anii '70 au fost construite mii de astfel de stabilimente în orașe, de obicei la parterul blocurilor. După căderea comunismului, alimentarele au fost transformate în societăți comerciale cu capital de stat, căzând în cele din urmă pradă speculanților imobiliari. Cuvântul desemnează și în prezent magazinele mixte de comerț cu amănuntul. Istoric În cursul anilor '80 aprovizionarea cu alimente a fost caracterizată de mari lipsuri de produse de bază, ceea ce în contextul unor prețuri nefixate de o economie de piață ducea în mod curent la deficite. Pe lângă această situație endemică tuturor țărilor couniste (în mai mică sau mai mare măsură), în cazul român s-a adăugat și obstinația dictatorului Nicolae Ceaușescu de a plăti în ritm foarte rapid întreaga datorie externă a statului. Raportul Tismăneanu scria că „Plata datoriei externe s-a făcut cu sacrificii uriașe din partea populației, care a trebuit să îndure și să facă față unor serii repetate și îndelungate de lipsuri în ceea ce privește aprovizionarea cu alimente, bunuri de larg consum și accesul la diverse servicii. Astfel, în 1981 conducerea de partid a decis raționalizarea pâinii, a laptelui, zahărului, a cărnii și a produselor din carne. În paralel, se impune un program de „alimentație rațională”. Situația se manifesta prin formarea de cozi lungi atunci când se aducea marfă. Adesea populația nici nu știa ce marfă urma să se vândă. S-a format o întreagă cultură urbană în jurul acestui fenomen social, fiind larg răspândite bancurile despre Ceaușescu. Mărturiile cetățenilor români și străini schițează un tablou dezolant al alimentarelor (ca de altfel a tuturor magazinelor) în ultima parte a regimului comunist. Înalta nomenclatură comunistă a fost scutită de aceste inconveniente, având magazine proprii, inaccesibile publicului larg. Mai mult, propaganda oficială depunea eforturi de a prezenta o versiune edulcorată a realității, dictatorul Nicolae Ceaușescu obișnuind să le prezinte invitaților internaționali Alimentara Fortuna din Calea Victoriei, care era umplută cu produse înainte de vizitele oficiale. Note Vezi și Aprozar
Бакалея

Бакале́я (от тур. bakkal — продавец товаров первой необходимости, от араб. بَقْلٌ‎ — зелень, овощи) — сухие продовольственные товары первой необходимости, полуфабрикаты и консервы, а также некоторые базовые хозяйственные товары (мыло, стиральный порошок, спички). С точки зрения организации продовольственной розничной торговли, бакалейные товары, отличающиеся длительными сроками сохранности и неприхотливостью в хранении, противопоставляются гастрономическим, как правило, готовым к употреблению, более дорогим и требующим специальных условий хранения. В дореволюционной России этим восточным словом обозначались сухие съестные товары — сначала сухофрукты и копчёности, потом чай, сахар, кофе, мука, крупа, пряности. Позднее слово распространилось на бакалейную лавку или отдел магазина, которые вели розничную продажу таких товаров. Владелец бакалейной лавки или магазина — бакалейщик. В Советском Союзе реализацией бакалейных товаров населению с 1950-х годов занималась Главбакалея в составе Министерства торговли СССР. В советском законодательстве были установлены требования к рабочему месту сотрудника бакалеи, к инвентарной таре и другим аспектам торговли, предписывалось вести систематическую борьбу с насекомыми-вредителями и грызунами. По современной торговой классификации к продовольственным бакалейным товарам относятся: крупы, поваренная соль, мука, макаронные изделия, сахар, разрыхлители для теста, каши, пюре и лапша быстрого приготовления, агар, желатин, кондитерские посыпки, концентрированные ароматизаторы и красители, приправы, сахарозаменители, крахмал, пищевые концентраты, дрожжи, чай и чайные напитки, кофе и кофейные напитки, пищевая сода, какао, растительные масла, уксус, пряности. Благодаря доступности холодильного оборудования, современные магазины у дома обычно торгуют как бакалеей, так и гастрономическими товарами, включая мясные и молочные изделия, а также свежими овощами и фруктами. Примечания
Livsmedelsaffär

En livsmedelsaffär, också kallad livsmedelsbutik och mataffär, är en butik som saluför livsmedel. Handlaren, ägaren av livsmedelsbutiken, lagerhåller ett sortiment av matvaror som säljs till kunder. Vissa livsmedelsbutiker håller ibland även andra varor till försäljning, till exempel kläder, leksaker och hushållsartiklar. Historik Det äldre ordet speceriaffär syfta på försäljning av torrvaror, specerier. När snabbköpen, butiker där kunden själv plockar ihop sin varor från hyllorna, kom blev ordet speceriaffär ibland synonymt med en butik med gammaldags betjäning över disk. Svenska livsmedelskedjor Majoriteten av alla stora och medelstora svenska livsmedelsbutiker tillhör någon livsmedelskedja. Svenska livsmedelshandeln domineras av fyra livsmedelskedjor: Axfood, Coop, ICA och Lidl. Dessutom finns en del mindre aktörer såsom Menigo, PEKÅS och Reitan Convenience. Livsmedelsbutiker Flera av livsmedelskedjorna håller sig med flera typer av butikskategorier. Här ett urval av butiker under respektive livsmedelskedja. Axfood City Gross Direkten Eurocash Handlar'n Hemköp Matöppet Tempo WiLLY:S WiLLY:S Hemma Bergendahls EKO Stormarknad Coop Coop Coop Daglivs (endast i Stockholm) Coop Konsum Coop Nära Stora Coop X:-TRA EMAB Frendo Gulf (Bensinstationsbutik) Gekås Ullared Har endast en butik i eget namn. ICA ICA Kvantum ICA Malmborgs (endast i Lund och Malmö) ICA Maxi ICA Nära ICA Supermarket Lidl Har endast en butikskategori i eget namn. Menigo Nära Dej Time PEKÅS Har endast en butikskategori i eget namn. Reitan Convenience 7-Eleven Pressbyrån Varianter på livsmedelsbutiker Charkuteri, en köttbod specialiserad på berett kött som korv. Delikatessbutik, en specialaffär för beredda livsmedel som: charkvaror, ost, kex och liknande kolonialvaror. Frukthandel, för frukt och grönt. Gårdsbutik Lanthandel Snabbköp Stormarknad Referenser
Бакалія

Бакалі́я (з тур. bakkaliye «бакалія», тур. bakkal «торговець овочами»; там з арабської, врешті пов'язане з араб. baql «сушені плоди і овочі») — крамниця або відділи, що торгують хлібопродуктами, сіллю, цукром, чаєм, прянощами тощо; а також самі ці продукти. Спочатку так називалися лише сухі їстівні продукти — сухофрукти, копченості та ін. Пізніше назва поширилася на схожі товари — чай, цукор, каву, борошно, крупу, перець, прянощі тощо, а також на бакалійну крамницю і магазин, що торгують цими товарами; власник крамниці або магазину — бакалійник. З точки зору організації продовольчої роздрібної торгівлі, бакалійні товари, що відрізняються тривалими термінами збереження та невибагливістю у зберіганні, протиставляються гастрономічним, як правило, готовим до вживання, дорожчими і такими, що вимагають спеціальних умов зберігання. Примітки Джерела Економічна енциклопедія / С. В. Мочерний. — К. : Видавничий центр «Академія», 2000—2002. — Т. I–III. — ISBN 966-580-074-4.
Irapé-Talsperre

Die Irapé-Talsperre ist die höchste Talsperre in Brasilien. Das Bauwerk ist ein Steinschüttdamm am Rio Jequitinhonha im Bundesstaat Minas Gerais; es steht auf der Grenze der Gemeinden Berilo und Grão Mogol, etwa 26 km westlich von Virgem da Lapa. Die Talsperre wurde zwischen 2002 und 2006 zur Wasserkraftgewinnung gebaut. Geschichte 1963 wurde der Jequitinhonha auf sein Wasserkraft-Potenzial untersucht und 1984 wurden diese Studien überarbeitet. Der brasilianische Energieversorger CEMIG gewann 1998 die Ausschreibung für den Bau der Irapé-Talsperre. Der Bau begann im September 2002 und gleichzeitig wurde das Kraftwerksprojekt offiziell umbenannt in Juscelino-Kubitschek-Kraftwerk, nach dem früheren Präsident von Brasilien. Die Umleitung des Flusses war im April 2003 vollendet mit zwei 14 m durchmessenden Stollen; einer 1227 m lang und der andere 1067 m. Der Stausee wurde ab Dezember 2005 gefüllt und der erste Generator wurde am 20. Juli 2006 in Betrieb genommen. Der zweite Generator ging im August und der dritte im Oktober 2006 ans Netz. Seit ihrer Fertigstellung ist dies die höchste Talsperre in Brasilien. Bauwerke Der Staudamm ist ein Steinschüttdamm mit einer Höhe von 208 m und einer Länge von 500 m. Er wurde in einer tiefen Schlucht direkt oberhalb einer Flussbiegung gebaut. Das gesamte Bauwerksvolumen zählt ca. 10,3 Millionen m³. Der aufgestaute See hat eine Wasseroberfläche von 137 km². Der Überlauf mündet in drei 634 m langen Hochwasserentlastungsstollen. Diese leiten Wasser aus dem Stausee auf die östliche Seite der Flussbiegung. Zwei davon liegen hoch über dem Tal und der dritte ist auf mittlerer Höhe. Jeder Stollen hat eine maximale Abführleistung von 2000 m³/s, somit ist die Gesamtleistung der Hochwasserentlastung 6000 m³/s. Das Wasserkraftwerk steht am Fuß des Dammes und beherbergt drei Francis-Turbinen mit je 120 MW, insgesamt sind 360 MW installiert. Die Generatoren sind auf eine elektrische Leistung von 130 MW ausgelegt, zusammen 390 MW. Die Baukosten betrugen 1 Milliarde Real (~480 Millionen US$). Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste der größten Wasserkraftwerke der Erde Liste von Talsperren der Welt #Brasilien Einzelnachweise Weblinks Irapé Dam (H=208 m) CEMIG – Companhia Energética de Minas Gerais Usina Hidrelétrica de Irapé
Irapé Dam

Irapé Dam, the tallest dam in Brazil, is an embankment dam on the Jequitinhonha River in the state of Minas Gerais. It is on the border of Berilo and Grão Mogol districts, about 26 kilometres (16 mi) west of Virgem da Lapa. The dam was constructed between 2002 and 2006 for the purpose of hydroelectric power generation. History In 1963, the Jequitinhonha River was studied for its hydroelectric potential and the studies were reviewed in 1984. Brazilian power company CEMIG won the bid to build the Irapé Dam in 1998. Construction on the dam began in September 2002 and in September of that year, the power plant was officially renamed Juscelino Kubitschek Power Plant, after the former President of Brazil. The river diversion was complete by April 2003 with two 14-metre (46 ft) diameter tunnels; one 1,227 metres (4,026 ft) in length and the other 1,067 metres (3,501 ft). The dam's reservoir began to fill in December 2005 and the first of the power plant's generators was commissioned on 20 July 2006. The second generator was commissioned in August and the third in October 2006. At the time of its completion it was the tallest dam in Brazil. Design The dam is a rock-fill-type with a height of 208 metres (682 ft) and length of 500 metres (1,600 ft). It is built within a steep canyon just upstream of a bend in the river. Total structural volume amounts to about 10,300,000 cubic metres (360,000,000 cu ft). The reservoir created by the dam has a surface area of 137 square kilometres (53 sq mi). Controlling overflow are three 634-metre-long (2,080 ft) spillway tunnels. Each diverts water from the reservoir to the eastern side of a bend in the river. Two of the tunnels are located high above the valley while one is at an intermediate height. Each tunnel has a maximum discharge capacity of 2,000 cubic metres per second (71,000 cu ft/s), making the total maximum discharge capacity of the spillway 6,000 cubic metres per second (210,000 cu ft/s). Juscelino Kubitschek Power Plant Juscelino Kubitschek Power Plant is located at the dam's base and houses three 120 megawatts (160,000 hp) Francis turbine-generators for an installed capacity of 360 megawatts (480,000 hp). The generators are rated to operate at 130 megawatts (170,000 hp) though, providing a maximum capacity of 390 megawatts (520,000 hp). See also List of tallest dams in the world List of power stations in Brazil References
Represa de Irapé

La presa de Irapé, la presa más alta en Brasil, es una presa de materiales sueltos construida en el río Jequitinhonha, en el estado de Minas Gerais. Se encuentra en la frontera entre los distritos de Berilo y Grão Mogol, unos 26 km al oeste del municipio de Virgem da Lapa. La presa se construyó entre 2002 y 2006 como central hidroeléctrica.​​​ Referencias