NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Centro, Rio de Janeiro

Centro (Downtown, lit. "Center") is a neighborhood in the Central Region of Rio de Janeiro, Brazil. It represents the financial heart of the city, and the crux of the Central Region. Characteristics Despite still having a large number of residences, the neighborhood is predominantly commercial with a mixture of historical buildings as well as modern skyscrapers. Residential areas lie mainly along Rua do Riachuelo and Castelo. The historic and financial centre of the city, sites of interest include the Paço Imperial, Candelária Church, Igreja de Santa Rita de Cássia, the Old Cathedral of Rio de Janeiro, and the modern-style Saint Sebastian's Cathedral. Around Marechal Floriano Square, there are several landmarks from the Belle Époque such as the Municipal Theatre and the National Library building. The Centro area also has several museums such as the National Museum of Fine Arts and the National Historical Museum. Other important historical attractions in downtown Rio include its Passeio Público, an 18th-century public garden, as well as the imposing arches of the Carioca Aqueduct and the Casa Cavé, the oldest confectionery in the city. A "bondinho" (tram) leaves from a station near Saint Sebastian's Cathedral, crosses the aqueduct (converted to a tram viaduct in 1896) and rambles through the hilly streets of the nearby Santa Tereza neighbourhood. Downtown remains the heart of the city's business community. Some of the largest companies in Brazil have their head offices here, including Petrobras, Eletrobras, BNDES and Vale. Most of Rio's skyscrapers, especially the tallest ones, are located in this neighbourhood. Crowded from Monday to Friday during regular work hours, it becomes empty during the evening and on Saturdays, Sundays, and holidays. References External links Centro, Rio de Janeiro travel guide from Wikivoyage
Centro (Rio de Janeiro)

Le Centre (en portugais : Centro) est un quartier de classe moyenne de la zone centrale de la ville de Rio de Janeiro, au Brésil. Le quartier est essentiellement commercial et touristique, mais possède aussi des bâtiments résidentiels. Il accueille la plus grande concentration de bâtiments financiers, sièges d'entreprises (Petrobrás, Vale, Embratel (pt), parmi d'autres) et bureaux de la ville. La caractéristique de ses bâtiments peut varier des constructions historiques à des gratte-ciel modernes. Depuis 1763, lorsque la ville de Sao Sebastiao do Rio de Janeiro a été élevée au rang de siège administratif de la colonie portugaise du Brésil, jusqu'à 1960, lorsque la nouvelle capitale a été créée à Brasilia District fédéral, le Centre a été le théâtre de certaines des plus importantes décisions et événements de l'histoire du pays. Des vestiges architecturaux de ce passé subsistent aujourd'hui, convertis en d'importantes attractions touristiques. Depuis 2009, le Centre a été l'objet d'un processus intense et rapide de récupération et de revitalisation à travers le programme Porto Maravilha (« Port Merveille »), dirigé par la mairie de la ville avec le soutien du Ministère des Villes et du secteur privé. Sur le plan culturel, le quartier est sans doute celui qui a le plus grand nombre de sites connectés au patrimoine historique de la ville, et du Brésil. En plus des antiquités, il y a aussi quelques joyaux architectural du modernisme, comme le bâtiment Gustavo Capanema, conçu par Le Corbusier, Oscar Niemeyer et Lúcio Costa, entre autres, avec ses tuiles et fresques intérieures peints par Candido Portinari. Les plus grands campus des grandes universités et instituts du pays sont installés dans le centre, tels que la Faculté de droit de l'Université fédérale de Rio de Janeiro et l'Institut fédéral de la philosophie et des sciences sociales de Rio de Janeiro. Le quartier dispose d'un grand nombre d'établissements commerciaux, hôtels, théâtres, cinémas, marchés populaires, places, musées, bibliothèques, cafés. Il est traditionnellement le centre de la vie Bohême de la ville, surtout le sub-quartier Lapa. Il est desservi par les stations de métro Cinelândia, Carioca, Uruguaiana, Presidente Vargas et Central ainsi que la gare Central do Brasil. Géographie Il ne borde pas les zones Nord et Sud de la ville, étant bordé de tous côtés par les quartiers centraux (à l'exception de la baie de Guanabara). Ses quartiers voisins sont : Catumbi, Cidade Nova, Gamboa, Gloria, Lapa, Santa Teresa, Saúde et Santo Cristo. Naturellement, c'est une grande zone plate avec quelques collines basses. Son littoral d'origine n'existe plus, en raison de plusieurs décharges progressives, principalement pour la modélisation actuelle du port de Rio de Janeiro. Elle est traversée par l'Avenida Presidente Vargas, l'Avenida Rio Branco et l'Avenida Rodrigues Alves, qui subit actuellement une transformation urbaine drastique en raison de la démolition de l'autoroute périphérique surélevée. Galerie Voir aussi Église Sainte-Lucie de Rio de Janeiro Références Portail de Rio de Janeiro
Centro (Rio de Janeiro)

Centro è il quartiere (bairro) che corrisponde al centro storico della città di Rio de Janeiro in Brasile. Amministrazione Fu istituito ufficialmente il 23 luglio 1981 e corrisponde geograficamente alla Regione Amministrativa II del municipio di Rio de Janeiro di cui è l'unico bairro. Note Bibliografia (PT) Vivaldo Coaracy, Memória da Cidade do Rio de Janeiro, Rio de Janeiro, Itatiaia, 1988, OCLC 18489060. Voci correlate Piazza Tiradentes Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Centro Collegamenti esterni (PT) Rio Guia Oficial, su rioguiaoficial.com.br, Guida ufficiale della città di Rio de Janeiro. URL consultato l'8 gennaio 2010 (archiviato dall'url originale il 22 febbraio 2010). Centro, su OpenStreetMap. URL consultato l'8 gennaio 2010.
Centro (Rio de Janeiro)

Centro is een buurt in de Braziliaanse stad Rio de Janeiro. De buurt heeft enkele residentiële gebouwen, maar het overgrote gedeelte van de buurt is commercieel en toeristisch. Vanaf 1763 tot 1960 was Rio de Janeiro de administratieve hoofdstad van Brazilië en gedurende die periode werden de belangrijkste beslissingen van het land hier genomen. Het centrum heeft dan ook nog altijd een erfenis van deze periode met vele gebouwen met een (vroegere) functie in de administratie van het land. Geschiedenis De geschiedenis begint in 1567 toen de 120 Portugezen die de stad gesticht hadden in Urca zich verplaatsten naar het centrum. Geografie De buurt wordt begrensd door: Catumbi, Cidade Nova, Gamboa, Glória, Lapa, Santa Teresa, Saúde e Santo Cristo. Cultuur Bezienswaardigheden Aqueduto da Carioca, aquaduct Centro Cultural Banco do Brasil, cultureel centrum Chafariz do Mestre Valentim Biblioteca Nacional do Brasil Pira Olímpica, bewegend kunstwerk Theatro Municipal do Rio de Janeiro, theater Edifício Gustavo Capanema Kerken Convento de Santo Antônio Kerk van Onze-Lieve-Vrouw van Candelária Igreja de Nossa Senhora do Carmo da Antiga Sé Igreja de Santa Luzia Mosteiro de São Bento, klooster Sint-Sebastiaankathedraal Musea Museu de Arte do Rio, kunstmuseum Museu do Amanhã, wetenschap museum Museu Histórico e Diplomático, historisch museum Museu Histórico Nacional, nationaal historisch museum Museu Naval, scheepvaartmuseum Museu Sacro Franciscano Overheid Palácio Duque de Caxias Palácio Tiradentes Pleinen Campo de Santana en Praça da República, stadspark en plein Largo da Carioca Praça XV Verkeer en vervoer Aeroporto Santos Dumont, luchthaven in de baai Estação Praça XV, veerdienst Spoorlijnen Educatie Federale Universiteit van Rio de Janeiro (UFRJ) Faculdade Nacional de Direito (FND) Galerij
Сентро (Ріо-де-Жанейро)

Сентро (порт. Centro, Центр міста, «Центр») — район у центральному регіоні Ріо-де-Жанейро, Бразилія. Він являє собою фінансове серце міста і суть Центрального району. Особливості Незважаючи на велику кількість житлових будинків, район є переважно комерційним, з поєднанням історичних будівель та сучасних хмарочосів. Житлові райони розташовані переважно вздовж вулиць Руа-ду-Ріачуелу та Каштелу. Історичний та фінансовий центр міста, серед визначних пам'яток — Імператорський палац, церква Канделарія, Собор Пресвятої Діви Марії Кармельської та сучасний собор Святого Себастьяна. Навколо площі Маршала Флоріано розташовано кілька пам'яток Прекрасної епохи, таких як Муніципальний театр і будівля Національної бібліотеки. У районі Сентро також є кілька музеїв, таких як Національний музей образотворчих мистецтв та Національний історичний музей. Серед інших важливих історичних пам'яток у центрі Ріо — Пасео-Публіку (Passeio Público), громадський сад 18-го століття, а також вражаючі арки акведука Каріока. «Бондіньо» (трамвай) відправляється зі станції біля собору Святого Себастьяна, перетинає акведук (перетворений на трамвайний віадук у 1896 році) і блукає горбистими вуличками сусіднього району Санта-Тереза. Центр міста залишається серцем ділової спільноти. Тут розташовані головні офіси найбільших компаній Бразилії, зокрема Petrobras, Eletrobras, BNDES і Vale . Більшість хмарочосів Ріо, особливо найвищі, розташовані в цьому районі. Переповнений з понеділка по п'ятницю в робочі години, він порожніє ввечері, а також у суботу, неділю та на свята. Примітки Посилання Centro, Rio de Janeiro у Вікімандрах
Centro Cultural Banco do Brasil

The Centro Cultural Banco do Brasil (CCBB, in English: Bank of Brazil Cultural Center) is a cultural organization of the Bank of Brazil based in Brazil with centers in Belo Horizonte, Brasília, Rio de Janeiro and São Paulo. The CCBB began in 1986. It opened in Rio de Janeiro in 1989, Brasília in 2000, São Paulo in 2001 and Belo Horizonte in 2013. Its three centers in Rio de Janeiro, Brasilia, and São Paulo are among the top hundred most visited art museums. In 2013, the three centers combined had 4.4 million visitors: 2,034,397 visitors in Rio de Janeiro, 1,468,818 visitors in Brasília, and 931,639 visitors in São Paulo. The largest of the CCBB institutions is located in Rio de Janeiro, in an Art Deco building designed by Francisco Joaquim Bethencourt da Silva. Similar in size is the São Paulo institution, designed in the same style by Hippolyto Pujol. The smallest of the four complexes is the Brasília branch, designed by Alba Rabelo Cunha. Both the Rio de Janeiro and São Paulo branches contain theatres, cinemas, and multiple art galleries. Gallery See also Cultural center CAIXA Cultural São Paulo São Paulo Cultural Center References External links Official website (in Portuguese)
Centro Cultural Banco do Brasil

Centro Cultural Banco do Brasil est une organisation culturelle créée [Quand ?] par Banco do Brasil, la plus grande banque du Brésil. Il possède des musées à Rio de Janeiro, Brasilia, Belo Horizonte et São Paulo. Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative au spectacle : Archives suisses des arts de la scène Portail des musées Portail du Brésil
Культурный центр Банка Бразилии

Культурный центр Банка Бразилии (порт. Centro Cultural Banco do Brasil) или CCBB — культурная организация под патронажем Banco do Brasil, базирующаяся в Бразилии с центрами в Рио-де-Жанейро, Бразилиа, Сан-Паулу и Белу-Оризонти. Культурный центр Банка Бразилии появился в 1986 году. Он открыл свои центры: в Рио-де-Жанейро — в 1989, в Бразилиа — в 2000, в Сан-Паулу — в 2001 и в Белу-Оризонти — в 2009 году. Его три центра в Рио-де-Жанейро, Бразилиа, Сан-Паулу входят в число ста самых посещаемых художественных музеев в мире: центр в Рио-де-Жанейро занимает 21-ю строчку (2 034 397 посетителей в 2013 году), центр в Бразилиа — 33-е место (1 468 818) и центр в Сан-Паулу — 69-е место (931 639). Вход на выставки бесплатный. Центр в Рио-де-Жанейро расположен в здании в стиле арт-деко, построенном Франсиску Жоакимом Бетенкуром да Силва. Аналогичным по своему размеру является центр в Сан-Паулу, выдержанным в едином архитектурном стиле Ипполито Пуйолем. Уступающее в размере здание Культурного центра в Бразилиа было сооружено по проекту архитектора Альба Рабелу Кунья. В состав центров в Рио-де-Жанейро и Сан-Паулу входят театры, кинотеатры и несколько художественных галерей. См. также Культурный центр Галерея Примечания
Культурний центр Банка Бразилії

Культурний центр Банка Бразилії (порт. Centro Cultural Banco do Brasil) або CCBB — культурна організація під патронажем Banco do Brasil, що базується у Бразилії з центрами в Ріо-де-Жанейро, Бразиліа, Сан-Паулу і Белу-Оризонті. Культурний центр Банка Бразилії з'явився в 1986 році. Він відкрив свої центри: у Ріо-де-Жанейро — в 1989, у Бразиліа — в 2000, в Сан-Паулу — в 2001 і у Белу-Оризонті — в 2009 році. Його три центри в Ріо-де-Жанейро, Бразіліа, Сан-Паулу входять до числа ста найвідвідуваніших художніх музеїв у світі: центр у Ріо-де-Жанейро займає 21-й рядок (2 034 397 відвідувачів 2013 року), центр у Бразіліа — 33-тє місце (1 468 818) і центр у Сан-Паулу — 69-те місце (931 639). Вхід на виставки безплатний. Центр у Ріо-де-Жанейро розташований у будинку в стилі арт-деко, побудованому Франсіску Жоакімом Бетенкуром да Сілва. Аналогічним за своїм розміром є центр у Сан-Паулу, витриманим в єдиному архітектурному стилі Іпполіто Пуйолем. Будівля Культурного центру, що поступається за розмірами, у Бразиліа була споруджена за проектом архітектора Альба Рабелу Кунья. До складу центрів у Ріо-де-Жанейро і Сан-Паулу входять театри, кінотеатри і декілька художніх галерей. Див. також Культурний центр Список найвідвідуваніших художніх музеїв світу (2014) Примітки Ресурси Інтернету Офіційний сайт (порт.)
Estació da Luz

L'estació da Luz (en portugués, Estação da Luz) és una coneguda estació de tren al barri da Luz, a São Paulo al Brasil. Forma part del sistema de trens metropolitans de la Companhia Paulista de Trens Metropolitanos (CPTM). L'estació alberga el Museu de la Llengua Portuguesa (Museu da Língua Portuguesa), inaugurat el 2006, per la qual cosa també se l'anomena Estação Llum da Nossa Língua. L'estació va ser construïda en les acaballes del segle xix com a seu de la nova companyia São Paulo Tramway, Light and Power Company. En les primeres dècades del segle xx, va ser la principal porta d'entrada a la ciutat, però sobretot era important per a l'economia: hi transitava el cafè en direcció de Santos i arribaven els productes importats que proveïen la ciutat en una època en la qual el grau d'industrialització era baix. L'actual estació va ser construïda entre 1895 i 1901, al lloc de l'original Estação da Luz de 1867. Escollida en un catàleg anglès (és idèntica a una estació existent a Melbourne, Austràlia), tots els materials de construcció van ser importats d'Anglaterra i van ser simplement muntats a São Paulo. Els plans són atribuïts a l'enginyer anglès Henry Driver. En la dècada de 1940 l'estació va patir un incendi i, després de la reforma, s'hi va afegir una planta administrativa. A partir d'aquest període, el transport ferroviari va entrar en un procés d'ocàs a Brasil, i també el barri da Luz, amb la consegüent degradació de l'estació. En la dècada de 1990 va passar per una sèrie de reformes, una de les quals va ser encapçalada per l'arquitecte Paulo Mendes da Rocha. L'estació és una espècie de temple a la magnitud del poder del cafè en la història de la ciutat. Alçada al costat del Jardí da Luz (Jardim da Luz), durant dècades la torre va dominar el paisatge paulista. El rellotge era la referència per a posar en hora els rellotges de polsera de la població. En el període d'increment de l'estació (o sigui, en les primeres dècades del segle xx, quan da Luz era una regió destacada a la ciutat), l'Estació formava part d'un conjunt arquitectònic que no només era una referència urbana sinó que també formava part de la vida quotidiana del municipi, constituint allò que es podria titllar com la imatge de la ciutat. L'estació, veïna del Jardim da Luz, era a costat de l'edifici de la Pinacoteca de l'Estat, un dels símbols de la regió da Luz, marcant els límits dels barris Bom Retiro i Campos Elisios. A més d'això, fins a mitjans dels anys 70, un tercer element completava aquell espai: en la perspectiva de l'avinguda Tiradentes hi havia, al davant a la Pinacoteca, un monument a la figura de Ramos d'Azevedo, arquitecte responsable del projecte de diversos edificis importants en aquell període. Vegeu també Cracolândia Referències Clóvis de Athayde, Jorge. Luz: notícias e reflexões (en portuguès). Volum 27 de la Série História dos bairros de São Paulo}. Departamento do Patrimônio Histórico, 1988, p. 128. de Campos Elias. Um século de Luz (en portuguès). São Paulo: Scipione, 2001, p. 223. ISBN 978-8526238657. Lima de Toledo, Benedito. São Paulo - 3 cidades em um século. Livraria Duas Cidades, 1980.
Estação da Luz

Estação da Luz vasútállomás Brazíliában, São Paulo városában. Képgaléria Irodalom Jorge, Clóvis de Athayde. Luz – Notícias e reflexões. Departamento do Patrimônio Histórico. 1988 Elias, Maria Beatriz de Campos (dir.). Um século de Luz. Editora Scipione. 2001 Toledo, Benedito Lima de. São Paulo: Três cidades em um século. Editora Cosac e Naify. 2003.
Лус (станция)

Станция Лус (порт. Estação da Luz, istaˈsɐ̃w̃ da ˈlus) — железнодорожная станция в округе Бон-Ретиру города Сан-Паулу, Бразилия. Станция является терминалом для пригородных поездов CPTM и метро Сан-Паулу, объединяя многие линии обеих систем. Станция также известна Музеем португальского языка, открытым в её здании в 2006 году. История Станция была построена в конце 19 века как главный терминал железной дороги Сан-Паулу. В течение первых десятилетий 20 века она была главными воротами в город, благодаря чему она имела большое экономическое значение как главный транспортный узел, куда доставлялся кофе с плантаций штата для перевозки до порта Сантус и экспорта, а во внутреннем направлении привозились все импортные товары. Современное здание было открыто в 1901 году. За образец была взята станция Флиндерс-Стрит в Мельбурне, построенная по проекту английского архитектора Генри Драйвера под руководством компании Walter Macfarlane & Co из Глазго. Материалы для строительства преимущественно поставлялись из Великобритании. В 1940-х годах станция пострадала от пожара и была перестроена, в неё был добавлен ещё один этаж. С тех пор железнодорожный транспорт в Бразилии потерял большое значение, также как и округ Лус, что привело к потере значения и станцией. Однако в 1990-х и 2000-х годах с развитием новых транспортных систем города и ростом его экономического значения станция вновь получила развитие и была перестроена. Культурное значение В течение десятилетий станция доминировала над ландшафтом города, а с часами на её башне сверялись все часы города. Также станция остается архитектурным памятником, показывающим влияние традиционной архитектуры района города. Во многом она определяла лицо города. Со строительством метро Сан-Паулу в 1970-е годы, у станции был построен монумент Ромус ди Азеведо, изменивший облик района и добавивший монументальности станции. Транспортные линии Станция Лус является второй по пассажиропотоку станцией городского транспорта Сан-Паулу и станцией, через которую проходит наибольшее число линий: линии 7, 10 и 11 CPTM и линии 1 и 4 метро. Действующие линии Линии проектируемые Закрытые линии Примечания Ссылки
Лус (станція)

Станція Лус (порт. Estação da Luz) — залізнична станція в окрузі Лус міста Сан-Паулу, Бразилія. Станція є терміналом для поїздів CPTM та метро Сан-Паулу, об'єднуючи багато ліній обох систем. Станція також відома Музеєм португальської мови, відкритим у її будівлі в 2006 році. Історія Станція була збудована наприкінці 19 століття як головний термінал Залізниці Сан-Паулу. Протягом перших десятилість 20 століття вона була головним входом до міста, через що вона мала велике економічне значення, як головний транспортний вузол, куди доставлялася кава з плантацій штату для перевезення до порту Сантус та експорту, а у зворотнему напрямку перевозилися всі імпортні товари. Сучасна будівля була відкрита в 1901 році, збудована за прикладом станції Фліндерс-Стріт в Мельбурні за проектом англійського архітектора Генрі Драйвера під керівництвом компанії Walter Macfarlane & Co з Глазго. Матеріали для будівництва переважно постачалися з Великої Британії. В 1940-ти роках станція постражджала від пожежі та була перебудована, до неї був доданий ще один поверх. З того часту залізничний транспорт в Бразилії втратив значення, так саме як і округ Лус, що привело до втрати значення і станцією. Проте в 1990-тих і 2000-них роках із розвитком нових транспортний систем міста та ростом його економічного значення станція знов отримала значення та була перебудована. На станції заставлено тактильне покриття. Культурне значення Протягом десятиліть станція домінувала над ландшафтом міста, а її годинник був головним, за яким звірялися всі годинники міста. Також станція залишається архітектурною пам'яткою, що показує вплив традиційної архітектури району міста, багато в чому вона визначала обличчя міста. Із будівництвом метро Сан-Паулу в 1970-тих роках, біля станції був збудований монумент Ромуса ді Азеведу, що змінив вигляд району та додав монументальності станції. Транспортні лінії Станція Лус є другою за пасажиропотоком станцією містського транспорту Сан-Паулу та станція, через яку проходить найбільше число ліній: лінії 7, 10 і 11 CPTM та лінії 1 і 4 метро. Діючі лінії Лінії, що проектуються Закриті лінії
Congregación Israelita Paulista

La Congregación Israelita Paulista (en portugués: Congregação Israelita Paulista) se encuentra en São Paulo, Brasil.​ Se trata de la sinagoga más grande de América Latina, sirviendo a más de 1500 personas. Fue fundada en 1936 por un grupo de refugiados de la Alemania nazi, como una sinagoga reformista, pero también tiene vínculos con el movimiento conservador. El rabino de la congregación sigue los movimientos liberales del judaísmo. Véase también Sinagoga Torá Religión abrahámica Referencias
Congregação Israelita Paulista

Congregacao Israelita Paulista (CIP), la congrégation israélite de São Paulo, est la plus importante synagogue d'Amérique latine. Établie en 1936 par un groupe de réfugiés juifs fuyant l'Allemagne nazie, cette communauté appartient au courant réformiste mais entretient aussi des liens avec le mouvement conservateur. Le rabbinat de cette communauté est composé des rabbins Henry Sobel (président), Yehuda Busquila et Michel Schlesinger, et d'un assistant, Uri Lam, qui prévoit également d'étudier pour devenir rabbin dans un proche avenir. Deux 'Hazzanim, Avi Bursztein et Alexandre Edelstein, participent aux prières. Un grand nombre d'activités communautaires sont organisées: les offices religieux, des groupes d'études religieuses, des activités éducatives juives pour les plus jeunes, une chorale et des cours de danse israélienne, des activités pour les personnes âgées, des programmes de scoutisme, des cours d'hébreu, des conférences à thèmes. Liens externes Site officiel Portail du judaïsme Portail de São Paulo
Congregação Israelita Paulista

A Congregação Israelita Paulista (CIP) foi fundada em 1936 por um grupo de imigrantes judeus refugiados da Alemanha nazista. Alguns dos fundadores foram Elze Silberstein e Heinz Silberstein. A CIP, como é mais conhecida, maior congregação judaica da América Latina em número de sócios (cerca de duas mil famílias) e frequentadores, promove diversas atividades: serviços religiosos, grupos de estudos judaicos, escola judaica, coral, atividades para a terceira idade, campo de estudos Fritz Pinkuss, movimentos juvenis Chazit Hanoar e Avanhandava, destacando-se positivamente na comunidade judaica paulista, estimada em pouco mais de sessenta mil pessoas. O rabinato da Congregação atualmente está atrelada ao movimento do Judaísmo conservador (Masorti) e do judaísmo liberal (judaísmo reformista). Atualmente é composto pelos rabino Rabino Natan Freller e pelo Rabino Dario Bialer (como convidado recorrente). Há ainda os chazanim (cantores litúrgicos) Avi Bursztein e Alexandre Edelstein.. A comunidade judaica no Brasil é de 110 mil pessoas, sendo que o estado de São Paulo é onde está a maioria deles, ou seja; 65 mil pessoas. Há também na cidade de São Paulo 45 sinagogas. Referências Ligações externas website oficial da Congregação Israelita Paulista