NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monumento all'Indipendenza del Brasile

Il Monumento all'Indipendenza del Brasile (in portoghese: Monumento à Independência do Brasil), o monumento dell'Ipiranga è un complesso monumentale nazionale brasiliano situato a San Paolo nel parco dell'Indipendenza, realizzato dallo scultore italiano Ettore Ximenes e dell'architetto Manfredo Manfredi. Il monumento sorge presso il torrente Ipiranga, nel punto in cui il 7 settembre 1822 Pietro I del Brasile proclamò l'indipendenza del paese dal Portogallo. Storia Fu costruito a partire dal 1884, con i lavori che si conclusero nel 1926: tuttavia l'inaugurazione ufficiale e la contestuale apertura al pubblico erano avvenute già nel 1922, in occasione del 100º anniversario dell'Indipendenza del Brasile dal Regno di Portogallo. Descrizione Il Monumento all'Indipendenza del Brasile fu inaugurato nel 1922 per le celebrazioni del centenario dell'indipendenza del Brasile. Realizzato in granito, il monumento è decorato con diverse statue di bronzo che rappresentano alcuni momenti storici pre-indipendenza del Brasile, oltre che l'evento stesso dell'indipendenza. Sul lato sinistro si trova la statua che rappresenta l'Inconfidência Mineira, avvenuta nel 1789, e sul lato destro quella che raffigura i rivoluzionari del Pernambuco del 1817. In cima, nella zona centrale del monumento, si trova un'interpretazione della famosa opera del pittore Pedro Américo, che simboleggia il famoso grido dell'indipendenza. Il monumento fu inaugurato nel 1922, ancora incompleto, e fu ultimato quattro anni dopo, nel 1926. È parte integrante del complesso urbano del Parco dell'Indipendenza, che comprende anche l'edificio del monumento eretto nel 1890, che oggi ospita il Museo dell'Ipiranga e la Casa do Grito. La cripta All'interno del monumento si trovano una cripta e una cappella. La cripta è stata costruita nel 1972 per ospitare le spoglie dell'imperatore Pedro I (anche re del Portogallo come Pedro IV) e delle sue mogli, Maria Leopoldina d'Austria e Amelia di Leuchtenberg, inumate rispettivamente nel 1954 e nel 1982. La cripta è consacrata come cappella cattolica, come richiesto dall'allora capo della famiglia imperiale brasiliana, Pedro Henrique di Orléans-Braganza. Egli acconsentì al trasferimento dei resti dei suoi antenati nel monumento a condizione che il luogo fosse consacrato come luogo di sepoltura cattolico, con un altare cattolico, dove si potessero celebrare messe. I resti di Pedro I e Amélie di Leuchtenberg furono trasferiti dal Pantheon Reale della Casa di Braganza a Lisbona, mentre Maria Leopoldina fu trasferita dal Mausoleo Imperiale del Convento di Sant'Antonio a Rio de Janeiro. Bibliografia Michelli Cristine Scapol Monteiro, Affari d’America: Il Monumento all’Indipendenza del Brasile di Ettore Ximenes, in “Studi di Scultura. Età moderna e contemporanea”, n. 1, 2019, pp. 105-120 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monumento all'Indipendenza del Brasile
Памятник независимости Бразилии

Памятник независимости Бразилии (порт. Monumento à Independência do Brasil) — гранитная и бронзовая скульптура в городе Сан-Паулу, Бразилия. Также известен как «Памятник Ипиранга (порт. Monumento do Ipiranga)» или «Алтарь Отечества (порт. Altar da Pátria)». Расположен на берегу реки Ипиранга, в городе Сан-Паулу, на историческом месте, где император Бразилии Педру I провозгласил независимость страны 7 сентября 1822 года. Памятник был разработан и построен итальянским скульптором Этторе Ксименесом и итальянским архитектором Манфредо Манфреди, чтобы отпраздновать первый столетний период Бразильской независимости. Склеп Императорский склеп и часовня находится внутри памятника. Склеп был построен в 1972 году для размещения тела императора Педру I, а также тел его жён Марии Леопольдины Австрийской и Амелии Лейхтенбергской. Склеп был освящён как католическая часовня, по требованию принца Педру Энрике Орлеан-Браганза. Тела Педру I и Амелии Лейхтенбергской были переданы из Королевского пантеона Дома Браганзы в Лиссабоне, а тело Марии Леопольдины Австрийской было перенесено из императорского мавзолея монастыря Святого Антония в Рио-де-Жанейро. Галерея Примечания
Spomenik neodvisnosti Brazilije

Spomenik neodvisnosti Brazilije (portugalsko Monumento à Independência do Brasil) je spomenik iz granita in brona, ki stoji v Parku neodvisnosti v São Paulu v Braziliji. Znan je tudi kot spomenik Ipiranga (Monumento do Ipiranga) ali oltar domovine (Altar da Pátria). Spomenik stoji na bregovih potoka Ipiranga, na zgodovinskem mestu, kjer je princ regent Peter (kasneje cesar Peter I. Brazilski) 7. septembra 1822 razglasil neodvisnost države. Spomenik sta zasnovala in zgradila italijanski kipar Ettore Ximenes (1855–1926) in italijanski arhitekt Manfredo Manfredi (1859–1927) za praznovanje prve stote obletnice brazilske neodvisnosti leta 1922. Zgodovina Spomenik neodvisnosti Brazilije ali Oltar domovine, kot ga tudi imenujejo, je bil slovesno odprt leta 1922 za praznovanje stoletnice neodvisnosti Brazilije. Granitni spomenik je okrašen z več bronastimi kipi, ki predstavljajo pomembne trenutke zgodovinskega dogodka, ki je zapečatil usodo naroda. Spomenik je sestavljen iz sklopa granitnih in bronastih skulptur, ki predstavljajo tri sfere izvršilne oblasti (zvezno, državno in občinsko). Na levi strani je kip, ki predstavlja Inconfidência Mineira (pod vodstvom Tiradentesa, ki je nameraval ustanoviti republiko v Braziliji), ki se je zgodila leta 1789, na desni strani pa je kip, ki prikazuje pernambuške revolucionarje iz leta 1817, moške, ki so se prav tako borili za ustanovitev republike. Na vrhu, v osrednjem delu spomenika, obstaja interpretacija znamenitega dela slikarja Pedra América, ki simbolizira znameniti krik neodvisnosti. Spomenik je bil slovesno odprt, še vedno nedokončan, leta 1922, dokončan pa štiri leta kasneje, leta 1926. Leta 1952 so ob spomeniku slovesno odprli grmado s simboličnim ognjem. Je sestavni del urbanega kompleksa Parque da Independência, kjer je tudi spomenik, postavljen leta 1890, v katerem je danes Muzej Ipiranga, poleg Casa do Grito. Manfredo Manfredi je bil odgovoren za oblikovanje oltarja domovine, oseba, ki ga je izklesala, pa je bil Ettore Ximenes, oba sta bila Italijana, ki sta skupaj oblikovala to, kar poznamo danes. Kripta Znotraj spomenika sta kripta in kapela. Kripta je bila zgrajena leta 1972 za posmrtne ostanke cesarja Petra I. (tudi kralja Portugalske kot Peter IV. Portugalski) in njegovih žena, Marije Leopoldine Avstrijske in Amélie Leuchtenberške. Kripta je posvečena kot katoliška kapela, kot je zahteval takratni vodja brazilske cesarske družine Peter Henrik Orléans-Braganza. Strinjal se je, da se dovoli prenos posmrtnih ostankov njegovih prednikov v spomenik pod pogojem, da se kraj posveti kot katoliški grob, s katoliškim oltarjem, kjer se lahko opravljajo maše. Posmrtni ostanki Petra I. in Amélie Leuchtenberške so bili preneseni iz kraljevega panteona hiše Braganza v Lizboni; medtem ko je bila Marija Leopoldina prestavljena iz cesarskega mavzoleja samostana svetega Antona v Riu de Janeiru. Kiparstvo Osrednja plošča Revolucionarji Štiri vogalne figure Opombe Sklici Zunanje povezave Monument to the Independence of Brazil at the São Paulo City Museum Website (portugalsko)
Пам'ятник Незалежності Бразилії

Пам'ятник незалежності Бразилії або Монумент Незалежності Бразилії (порт. Monumento à independência do Brasil) або Пам'ятник Іпіранзі (порт. Monumento do Ipiranga) — пам'ятник, розташований у Парку Незалежності у місті Сан-Паулу, Бразилія. Споруджений на місці проголошення незалежності Бразилії від Португалії принцем (майбутнім імператором) Педру на березі річки Іпіранга. Спроєктований італійським скульптором Етторе Ксіменесом, будівництво тривало в 1884-1926. Галерея Примітки
Aeroclube de Birigui

O Aeroclube de Birigui ICAO: SJWQ) é um aeródromo regional, localizado no município brasileiro de Birigui, no interior do estado de São Paulo. Sobre Denominado SJWQ, o Aeroporto de Birigui abriga hoje sete hangares onde estão instalados o Aeroclube de Birigui e a FMA - Felício Manutenção de Aeronaves. Dados técnicos Birigui / SP - SJWQ Nome do Aeroporto: Aeroclube de Birigui - CMTE Munir Djabak Administração: Privada Telefone: (18) 3211-3984 Dimensões da Pista: 900 x 18m Altitude: 1339 pés Revestimento da Pista: Asfalto Designativo das Cabeceiras: 13/31 (Cabeceira Predominante: 13) Resistência da pista: 5.000kg/0.50MPa Coordenadas Geográficas: 21°13'00"S/050°18'21"O Ver também Aeroclube Birigui Museu TAM Referências Ligações externas PORTARIA ANAC N° 1395/SIA, DE 10 DE JUNHO DE 2015. Inscreve o aeródromo privado Aeroclube de Birigui (SP) no cadastro de aeródromos Lista de Aeródromos Privados - ANAC
Xylem (Unternehmen)

Xylem Inc. ist ein US-amerikanisches Unternehmen, welches Anlagen zur Wasseraufbereitung sowie analytische Geräte herstellt. Es entstand 2011 aus der Abspaltung der Division ITT Fluid von der ITT Corporation. Xylem verfügt über mehrere Marken. Fluidtechnik Pumpen (Flygt, Godwin, Bell & Gossett, Goulds Water Technology, Lowara) Filter (Leopold) UV-/Ozon-Desinfektionsanlagen (Wedeco) Ventile Wärmetauscher Wasser- und Wärmezähler (Sensus) Rührwerke Xylem Analytics WTW Laboranalytik Abwasseranalytik Bellingham & Stanley Refraktometer Polarimeter ebro ebro bietet Messgeräte und Messlösungen für die Bereiche Lebensmittel, Medizin, Pharmazie und Industrie an: Temperatur und Druckdatenlogger und -Systeme Präzisions-Thermometer Infrarot-Thermometer EX-Thermometer Ölqualitäts-Messgerät Vakumeter pH & Leitfähigkeitstester Hygrometer Refraktometer Salzmeter Wärmebildkamera Raumklima-Messgerät Auswertesoftware OI Analytical Analysen für: Gesamter organischer Kohlenstoff (TOC) Chlorinsektizide und Phosphorsäureester Flüchtige organische Verbindungen (VOCs) YSI (Yellow Springs Instrument) "Biochemical Analyzer" (verschiedene Inhaltsstoffe) pH- & Redoxpotential-Meter SI Analytics 2003 übernahm Nova Analytics die Schott-Geräte GmbH. Sie wurde ihrerseits Anfang 2010 von ITT gekauft. Viskositätsmessgeräte pH-Meter Titratoren Einzelnachweise
Xylem

Xylem est une entreprise américaine de gestion de l'eau. Elle est issue d'une scission d'ITT Corporation en 2011. Elle est basée à White Plains dans l'état de New York aux États-Unis. Histoire En août 2016, Xylem annonce l'acquisition de Sensus, spécialisée dans les équipements de mesures, pour 1,7 milliard de dollars. Références Portail des entreprises Portail de l’État de New York Portail de l’eau
Xylem

Xylem Inc. è una società statunitense fondata nel 2011 con sede a Rye Brook, attiva nel campo delle tecnologie per l'acqua, principalmente nell'ambito del trasporto, trattamento e utilizzo in ambienti pubblici, residenziali, commerciali, agricoli e industriali. La società opera in oltre 150 paesi con 17 000 dipendenti e ha fatto registrare un fatturato nel 2018 di 5,2 miliardi dollari. L'azienda è quotata alla NYSE ed è inserita nell'indice S&P 500. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Xylem Collegamenti esterni Sito ufficiale, su xyleminc.com. Sito ufficiale, su xylem.com. Xylem Inc. (canale), su YouTube.
Xylem Water Solutions

Xylem är ett vattenteknikbolag som med drygt 23000 anställda globalt, verkar för att lösa världens vattenproblem. Företaget tillverkar pumpar, omrörare, luftare, UV- och ozonrenare samt filtreringsutrustning för vattenrening. Forskning och utveckling av varumärket Flygt sker i Sundbyberg. Tillverkningen sker huvudsakligen i Lindås, Shenyang, Buenos Aires och Herford. Huvudkontoret ligger i Washington DC. Företaget är en del av det konsortium som driver Hammarby Sjöstadsverket, en och forskningsanläggning för ny och förbättrad teknik för reningsverk. Man samarbetar även med Vilhelm Mobergsgymnasiet i Emmaboda genom att upplåta lokaler åt elever på Industritekniska programmet. Varumärken Flygt – Pumpar och omrörare Sanitaire – Luftare Leopold – Filter Wedeco – UV-vattenrenare Godwin - Förbränningsmotor drivna prime pumpar Lowara - Torrt uppställda pumpar,Cirkulationspumpar Historik Företagets historia började 1901 då smeden Peter Alfred Stenberg startade gjuteri och smedja i Lindås. Företaget bytte 1912 namn till Lindås Gjuteri & Formfabriks AB. 1917 överlät Peter Alfred företaget till sina fyra äldsta söner Bernhard, William, Sigfrid och Tage. År 1929 inleddes ett samarbete med Hilding Flygt. Hilding Flygt hade tillsammans med professor Hjalmar O. Dahl vid Tekniska högskolan konstruerat den så kallade vertikala värmeledningspumpen, i vilken motorn satt ovanför pumpen istället för vid sidan om den. En sådan pump tog mindre plats och blev avsevärt mycket driftsäkrare än de konventionella, horisontella pumparna. Hilding saknade dock ekonomiska och tekniska resurser att själv tillverka pumpen. Då satte han in en annons i Svenska Dagbladet, där han efterlyste en verkstad eller ett gjuteri, som ville samarbeta med honom. Den här annonsen lästes av bröderna Tage, Agne och Erik Stenberg och det kom att bli ett fruktbart samarbete. År 1947 utvecklade företagets chefsingenjören Sixten Englesson den första dränkbara länspumpen. När tillverkningen av länspumpar startade var Wedaverken i Södertälje leverantör av aluminiumkomponenter ända fram till 1956 då Flygt startade ett eget gjuteri. Wedaverken svarade med att 1958 lansera sin egen dränkbara länspump. 1956 utvecklade man den första dränkbara avloppspumpen som kombinerade ett pumphjul med stort genomlopp tillsammans med en integrerad elmotor skyddad av mekaniska plantätningar. År 1962 bytte bolaget namn till Stenberg-Flygt AB. Efter försäljning till ITT Industries 1968 bytte bolaget först namn till Flygt AB för att 1991 ta namnet ITT Flygt AB. År 2008 bytte man på nytt namn, nu till ITT Water & Wastewater AB. År 2011 delades ITT i tre nya företag: ITT Corporation, ITT Exelis och Xylem. Flygt ingår numera i Xylem. Referenser Noter Externa länkar Officiell webbplats
Itaipu, Niterói

Itaipu is a Brazilian district within the municipality of Niterói, in Rio de Janeiro state. It is located at the Oceanic Region of Niterói, which means that its beach is outside the Guanabara Bay. In the colonial time, Itaipu had a strong economy, based on providing agricultural products to the city of Rio de Janeiro. Remains of that period are the church of São Sebastião de Itaipu and the convent of Santa Teresa (now, the Archeological Museum of Itaipu). But there was an economic decline and a consequent population decline. On the turn of the century 20 to the 21, Itaipu began to grow again, with the implantation of sewerage and the construction of many condominiums. Today, the neighborhood has plenty of wild life, seafood restaurants, inns and historical sites. Typical species are the Ipê, the Sagui and the Urubu. References
Itaipu (Niterói)

Itaipu es un distrito del municipio de Niterói, en el estado de Río de Janeiro en Brasil. Ubicación Está localizado en la región oceánica de Niterói, en la orilla del Océano Atlántico, fuera de la Bahía de Guanabara. La Playa de Itaipu es un punto de referencia para lanchas provenientes de la ciudad de Río de Janeiro, gracias a su formato en cala. Possue muchos restaurantes especializados en pescados. Historia En el período colonial (1500-1815), Itaipu fue un próspero barrio que suministraba alimentos a la ciudad de Río de Janeiro. En el siglo XVIII se produjo una crisis económica que hizo bajar la población. Posteriormente el barrio se ha ido recuperando creciendo en el siglo XX mediante la construcción varias de urbanizaciones. Monumentos y fiestas Los monumentos más notables de la población son: La Iglesia de San Sebastián de Itaipu. El Convento de Santa Teresa, hoy Museo de Arqueología de Itaipu. Itaipu celebra sus fiestas el 29 de junio en honor a San Pedro, patrón de los pescadores. También se celebran las fiestas del Niterói Folia, en agosto, y el Motofest, en septiembre. En septiembre también ocurre un hermoso espectáculo natural, la floración del Ipê, el árbol-símbolo de Brasil. Algunas de las especies típicas son el Ipê, el Sagui y el Urubu.
Itaipu (Niterói)

Itaipu est un quartier de la ville de Niterói, État de Rio de Janeiro, Brésil. Itaipu était très développé à la période coloniale (1500-1815), quand il produisait et vendait des produits agricoles à la ville de Rio de Janeiro, à l´autre côté de la Baie de Guanabara. Les industries de salage de poisson, du sucre et de l´eau-de-vie s'y sont développées, mais la crise ultérieure a fait baisser la population et cette activité a décliné. Aujourd´hui, le quartier continue à se développer, avec la installation du réseau de l´eau et d´égout et un développement urbanistique rapide. Le Ipê, le Sagui et l´Urubu sont des espèces typiques de la région. Liens externes Portail de la géographie Portail de l'État de Rio de Janeiro
Itaipu (distrito de Niterói)

Itaipu é um distrito do município de Niterói, no Rio de Janeiro. O distrito possui cerca de 58 000 habitantes (IBGE 2000) e está situado na região sudeste do município. Topônimo Existem várias hipóteses etimológicas para a origem do topônimo "Itaipu": seria uma palavra de origem tupi que significa "pedra que canta", através da junção de itá = pedra e ipo'ú = cantora; o tupinólogo Eduardo Navarro sugere, para o Itaipu paranaense, a etimologia "rio barulhento das pedras", através da junção dos termos tupis antigos itá (pedra), 'y (água, rio) e pu (barulho). No entanto, o autor salienta que topônimos com a mesma grafia podem ter origens etimológicas diversas segundo a configuração geográfica do lugar, de modo que a etimologia do Itaipu niteroiense pode não ser a mesma do Itaipu paranaense. História Em 1835, por meio de ato estadual, a então Vila Real da Praia Grande foi elevada a categoria de cidade com a denominação Niterói. Por intermédio da mesma lei, as povoações de São Gonçalo, Nossa Senhora da Conceição de Cordeiros e São Sebastião de Itaipu foram elevadas a categoria de freguesias e anexadas a Niterói. Já em setembro de 1890, um novo decreto estadual desmembrou do município estas freguesias para criação de um novo município. Assim surgiu o município de São Gonçalo, formado por São Gonçalo, Nossa Senhora da Conceição de Cordeiros e São Sebastião de Itaipu. Com isto, o município de Niterói passou a ser constituído de distrito único e homônimo. Porém, em dezembro de 1943, o distrito de Itaipu é desmembrado de São Gonçalo e volta a fazer parte de Niterói. Atualmente Niterói é constituído por dois distritos: Niterói e Itaipu. Referências Ligações externas Página da Prefeitura de Niterói
Estádio Vail Chaves

Estádio Vail Chaves, is a multi-purpose stadium in Mogi-Mirim, São Paulo, Brazil. It is currently used mostly for football matches. The stadium has a capacity of 19,900 people. Estádio Vail chaves is owned by Mogi Mirim Esporte Clube. History In 1991, the works on the stadium were completed. It was named Estádio Wilson Fernandes de Barros, after a Mogi Mirim Esporte Clube's president, and city's mayor. The inaugural match was played on July 7 of that year, when Mogi Mirim beat Palmeiras 4–2. The first goal of the stadium was scored by Mogi Mirim's Demetrius. References Enciclopédia do Futebol Brasileiro, Volume 2 - Lance, Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001. External links Templos do Futebol
Stade Vail Chaves

Le Stade Vail Chaves (en portugais : Estádio Vail Chaves) est un stade de football brésilien situé à Mogi Mirim dans l'État de São Paulo. Le stade, doté de 19 900 places et inauguré en 1981, sert d'enceinte à domicile à l'équipe de football du Mogi Mirim Esporte Clube. Histoire En 1981 aboutissent les travaux du stade, nommé à l'époque Stade Wilson Fernandes de Barros d'après le nom du président de l'époque du club du Mogi Mirim EC, et également maire de la ville de Mogi Mirim. Il est inauguré le 7 juillet 1981, lors d'une victoire 4-2 des locaux du Paulista contre Palmeiras (le premier but au stade étant inscrit par Demetrius, joueur du Mogi Mirim). En 2005, le stade, surnommé Romildão, est rebaptisé Stade du Pape Jean-Paul II (en hommage au pape Jean-Paul II, décédé la même année). Le record d'affluence au stade est de 32 000 spectateurs, lors d'un nul 1-1 entre Mogi Mirim et Palmeiras le 9 mars 1986. Événements Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l'État de São Paulo
Estádio Romildo Vitor Gomes Ferreira

Estádio Romildo Vitor Gomes Ferreira (dawniej Estádio Papa João Paulo II) – stadion znajdujący się w brazylijskiej miejscowości Mogi Mirim. Jego właścicielem jest klub piłkarski, Mogi Mirim EC. Stadion został wybudowany w 1991 roku i nazwany Estádio Wilson Fernandes de Barros, na cześć byłego prezydenta klubu Mogi Mirim EC. Pierwszym meczem rozegranym na nim była potyczka Mogi Mirim EC z SE Palmeiras. Mecz ten zakończył się wynikiem 4:2 dla Mogi Mirim. W 2005 roku zmieniono nazwę stadionu na Estádio Papa João Paulo II, na cześć Jana Pawła II. Bibliografia Enciclopédia do Futebol Brasileiro, Volume 2 - Lance, 2001.
Esporte Clube Pinheiros

L'Esporte Clube Pinheiros és un club esportiu brasiler de la ciutat de São Paulo. El club va ser fundat el 7 de setembre de 1899 per immigrants alemanys amb el nom Sport Club Germânia. Durant el curs de la Segona Guerra Mundial, el 1941, canvià el seu nom per Pinheiros. Seccions Basquetbol Handbol Ha estat 30 cops campió paulista fins al 2016, i cinc cops campió brasiler, fins al 2015. També ha estat dos cops campió Pan-americà fins al 2017. En categoria femenina fou campió nacional el 2016. Judo Als Jocs Olímpics de 1984 a Los Angeles Douglas Vieira guanyà la medalla d'argent. El 2008 Leandro Guilheiro guanyà la medalla de bronze. A Londres 2012 Rafael Silva guanyà la medalla de bronze. Natació Manuel dos Santos guanyà en 100 m lliures el bronze als Jocs Olímpics de 1960 a Roma. Gustavo Borges guanyà quatre medalles entre 1992, 1996 i 2000. César Cielo fou medalla d'or el 2008 a Beijing. Tennis L'any 1903, el SC Germânia construí les seves primeres pistes de tennis. Fou fundador de la Federação Paulista de Tênis. El club ha estat diversos cops seu de la Copa Davis, com davant l'Índia el 2010. El 1956, Ingrid Metzner fou la primera tennista brasilera en participar a Wimbledon. Voleibol L'equip femení juga a la superlliga brasilera. En unió amb la Universidade Presbiteriana Mackenzie ha format l'equip Pinheiros/Mackenzie. Atletisme La secció d'atletisme és activa des dels inicis del club. El 1924 el club fou fundador de la Federação Paulista de Atletismo. João Carlos de Oliveira guanyà el bronze en triple salt als Jocs Olímpics de 1976 a Montreal i el 1980 a Moscou. Waterpolo El waterpolo es juga dins del club des de 1949. El 2004, el Pinheiros guanyà la copa del Brasil, i el 2008 la primera edició de la lliga nacional, la Liga Nacional de Pólo Aquático. Palmarès Futbol Campionat paulista (2): 1906, 1916 Referències Enllaços externs Web oficial Arxivat 2009-08-13 a Wayback Machine. (portuguès)
Esporte Clube Pinheiros

El Esporte Clube Pinheiros es un club polideportivo brasileño de la ciudad de São Paulo. Historia El Esporte Clube Pinheiros es un club polideportivo y social ubicado en la metrópoli brasileña de São Paulo, que fue fundada en 1899 como, Sport Club Germânia por inmigrantes alemanes. Cuenta con alrededor de 35.000 miembros. El patrimonio del club se valoran en más de 350 millones de reales brasileños (más de 115 millones de euros). Palmarés Waterpolo 5 veces campeón de la Liga de Brasil de waterpolo masculino 3 veces campeón de la Copa de Brasil de waterpolo masculino (1992, 2003, 2005) 9 veces campeón de la Copa de Brasil de waterpolo femenino (2002-2010) Balonmano 2 veces campeón del Campeonato Panamericano de Clubes de Balonmano (2011, 2017) Fútbol 2 veces campeón del Campeonato Paulista de Fútbol (1906, 1915)​ Voleibol Títulos continentales Campeonato Sudamericano (1): 1970.​​ Títulos nacionales Copa Brasil (1): 2015. Títulos estaduales Campeonato Paulista (6): 1985, 1986, 1987, 1999, 2009 y 2010. Copa São Paulo de Voleibol Femenino (5): 2014, 2015, 2017, 2018 y 2022. Otros títulos Salonpas Cup (1): 2003. Masculino Referencias