Moll de Valongo

El Moll de Valongo és un antic moll situat en la zona portuària de Rio de Janeiro, entre els carrers Coelho i Castro i Sacadura Cabral. El van declarar Patrimoni Mundial de la Humanitat per la UNESCO el 2017, per ser l'únic vestigi material de l'arribada dels africans esclavitzats a Amèrica. Construït, el 1811, per la Intendència General de Policia de la Cort de Rio de Janeiro, fou un lloc de desembarcament i comerç d'esclaus africans fins al 1831, i el van desactivar amb la prohibició del tràfic transatlàntic d'esclaus d'Anglaterra. Durant els vint anys en què estava actiu, va rebre prop d'un milió esclaus africans, el major port receptor de la diàspora africana del món. El 1843, el moll fou reformat per al desembarcament de la princesa Teresa Cristina de Borbó-Dues Sicílies, que venia a casar-se amb l'emperador Pere II. Va passar llavors a anomenar-se Moll de l'Emperadriu. Entre els anys 1850 i 1920, l'àrea a l'entorn de l'antic moll fou un espai ocupat per negres esclavitzats o lliberts de diferents nacions, àrea que Heitor dos Prazeres anomenà Petita Àfrica. Història Fins a mitjans de la dècada del 1770, els esclaus desembarcaven a la platja del Peix, l'actual plaça XV, i eren venuts a la rua Dreta (hui rua 1r de març), al centre de Rio de Janeiro, a la vista de tots. El 1774, una nova legislació va establir la transferència d'aquest mercat a la regió del Valongo, per iniciativa del segon marqués de Lavradio, Luís de Almeida Portugal Soares de Alarcão d'Eça i Melo Silva Mascarenhas, virrei del Brasil, alarmat amb "el terrible costum que tan aviat els negres desembarquen al port vinguts de la costa africana, entren a la ciutat per les principals vies públiques, no sols carregats d'incomptables malalties, sinó nus". El mercat va ser traslladat, però encara no hi havia el moll, i l'alternativa trobada fou desembarcar els esclaus a la duana i immediatament enviar-los amb bot a Valongo, d'on saltarien directament a la platja. El 1779, el comerç d'esclaus es va establir a l'àrea de Valongo, on va tenir l'auge entre el 1808, amb l'arribada de la família reial portuguesa, i el 1831, quan el tràfic negrer al Brasil es va prohibir, i llavors es feia clandestinament. Del 1808 ençà, el tràfic quasi es puplica, acompanyant el creixement de la ciutat que, després de la transferència de la cort portuguesa al Brasil, passa de 15.000 a 30.000 habitants. Això no obstant, fins al 1811 no es construeix el moll, i passa el desembarcament a ser fet directament a Valongo. Del 1811 al 1831, entre 500.000 i un milió d'esclaus hi van desembarcar. A la fi dels anys 1820, el tràfic d'esclaus al Brasil té l'apogeu. Rio de Janeiro era llavors un important focus comercial d'esclaus, i Valongo era la principal porta d'entrada dels negres vinguts d'Angola, d'Àfrica Oriental i Centreoccidental, mentre que a Maranhão i a Bahia arribaven vaixells vinguts de Guinea i d'Àfrica Occidental, respectivament. El 1831, el tràfic transatlàntic d'esclaus es va prohibir, per pressió d'Anglaterra, i Valongo fou tancat. Els traficants llavors en feien el desembarcament en ports clandestins. El 1843, es feu un aterratge de 60 centímetres d'espessor al moll de Valongo per a a construir-hi un nou ancoratge, destinat a rebre la princesa Teresa Cristina, futura esposa de Pere II. El moll fou rebatejat Moll de l'Emperadriu. Però aquest també acabaria per ser enterrat el 1904, durant la reforma urbana feta per l'alcalde Pereira Passos. Redescobriment El 2011, durant les excavacions realitzades com part de les obres de revitalització de la zona portuària de Rio de Janeiro, es van descobrir els dos molls -Valongo i Imperatriz-, l'un sota l'altre, i, al seu costat, una gran quantitat d'amulets i objectes de culte originaris del Congo, Angola i Moçambic. L'Institut del Patrimoni Històric i Artístic Nacional del Brasil i l'ajuntament de Rio de Janeiro elaboraren un dossier per a la candidatura del jaciment del moll al títol de Patrimoni Mundial de la Humanitat de la UNESCO, i hi fou reconegut en la 41a sessió del comité, el 2017. El 16 d'octubre del 2023, l'arqueòloga Tania Andrade Lima, responsable del descobriment del moll, va rebre el premi internacional Hypatia Award 2023, de la Confederació dels Centres Internacionals per a la Conservació del Patrimoni Arquitectònic. L'homenatge es feu en l'obertura de la 6a Biennal de la Restauració Arquitectònica i Urbana, a Florència, a Itàlia, pels seus serveis prestats a l'Arqueologia, a la Història i al Patrimoni Cultural de la humanitat. El treball arqueològic Al 2010, quan l'Ajuntament de Rio de Janeiro començà les intervencions urbanes per a la implantació del Projecte Porto Meravella en aquella plaça, l'Institut del Patrimoni Històric i Artístic Nacional va sol·licitar a l'Ajuntament la realització del projecte de recerca arqueològica. Llavors, ja es coneixia, tant pels gestors públics com pels investigadors, l'elevat potencial arqueològic de l'àrea, i l'objectiu principal n'era estudiar el Moll de Valongo. El projecte arqueològic fou d'excavació del Moll de Valongo / Moll de l'Emperadriu. "Fer museus dels jaciments arqueològics permet la comunicació del coneixement de forma intel·ligible, l'ús social del territori, la seua preservació, així com un turisme responsable. A més de la idea d'una educació patrimonial "de dalt a baix", els canvis culturals que emergeixen a partir de les impressions, reaccions, dubtes, anotacions i interacció de la població amb els treballs fets pels arqueòlegs ofereixen dinamisme i donen significat plural a l'activitat acadèmica. En ser patrimoni cultural de tots, el jaciment fet museu subverteix la idea de la cristal·lització del coneixement en l'interior d'un grup específic exposant a cel obert un saber construït en la col·lectivitat." En aquest sentit, el museu ofereix una sèrie d'eines i elements que enforteixen el Moll de Valongo com un espai de memòria degudament preservat i també comunicat. Però en aquests 10 anys des del redescobriment, són moltes les denúncies de professionals de l'àrea sobre els problemes amb la preservació i l'absència d'un projecte museològic que garantisca al jaciment una contextualització que informe la societat i propose una reflexió col·lectiva sobre el passat. El diagnòstic és que el monument ha patit una musealització compensatòria, és a dir, feta només per a compensar un error del passat que causà l'esborrament i oblit del monument i el seu significat. Aquesta musealització compensatòria en el cas de Valongo es va realitzar amb la col·locació de corrents a l'entorn de l'espai i la fixació de dues plaques amb breus rètols indicant que s'hi realitzava el desembarcament d'esclaus, i esmentant els dos aterraments. Mentrestant, apunta la investigadora Rafaella Matos Coutinho, el Museu del Demà, localitzat en la mateixa àrea, rep milers de visitants setmanalment. Referències