NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ріосентро

Ріосе́нтро або Ріосе́нтру (порт. Riocentro; МФА: [ˈʁi.u.sẽ.tɾu]; південно-бразильська вимова [ˈʁi.u.ˈsẽ.tɾo]) — виставочний і конференц-центр у Ріо-де-Жанейро. Збудований у 1977 році, він є найбільшим виставочним центром у Латинській Америці. Визначні події 30 квітня 1981 р. під час першотравневого концерту, у Ріосентро відбувся теракт, вчинений прибічниками жорсткої лінії бразильського диктаторського режиму (1964—1985). Безпосередніми винуватцями двох вибухів були сержант Гільерме Перейра ду Розаріу (Guilherme Pereira do Rosário) й капітан Вілсон Діаш Мачаду (Wilson Dias Machado). Близько 9 години вечора одна з бомб вибухнула прямо на колінах Розаріу, вбивши його на місці й важко поранивши Мачаду. Другий вибуховий пристрій спрацював у кількох милях — на електростанції, що постачала енергію до Ріосентро. Бомба, кинута через огорожу, вибухнула на поверхні землі, при цьому силові установки залишилися непошкодженими й електропостачання не переривалося. Уряд звинуватив у теракті радикалів з лівого крила, проте, вже тоді це припущення не отримало підтримки. Зараз існують свідчення, що теракт був спланований прихильниками жорсткої політики в уряді, щоб переконати поміркованих членів в активності лівих бойовиків, отже, у необхідності нової хвилі політичних репресій. Цей випадок ознаменував занепад військового режиму в Бразилії, що повалився чотири роки по тому. У 1992 році Ріосентро прийняв «Саміт Землі», що проводила ООН. Спортивні заходи У 2007 кілька павільйонів Ріосентро прийняли змагання в межах Панамериканських ігор. Коли Бразилія подала заявку на прийняття Олімпійських ігор 2016 (виграну в жовтні 2009), чотири з шести павільйонів були запропоновані як місце проведення олімпійських змагань. Протягом чемпіонату Кубку Світу ФІФА 2014 Ріосентро слугував місцем розміщення Міжнародного Центру Радіомовлення (ІБС). Під час Олімпіади 2016 у Ріосентро пройшли: Павільйон № 2 — змагання з боксу Павільйон № 3 — Олімпійські й Паралімпійські турніри з настільного тенісу Павільйон № 4 — змагання з бадмінтону Павільйон № 6 — Олімпійські й Паралімпійські змагання з пауерліфтингу. Див. також Важка атлетика на літніх Олімпійських іграх 2016 Бокс на літніх Олімпійських іграх 2016 Бадмінтон на літніх Олімпійських іграх 2016 Настільний теніс на літніх Олімпійських іграх 2016 Важка атлетика на літніх Паралімпійських іграх 2016 Настільний теніс на літніх Паралімпійських іграх 2016 Посилання Офіційний сайт Ріосентро Rio2016.org.br bid package. Volume 2. p. 18. Примітки
Brazilian submarine Riachuelo (S22)

Riachuelo (S22) was an Oberon-class submarine in the Brazilian Navy. Design and construction Riachuelo was ordered in 1972, separately from her two sister boats. The submarine, built by Vickers Shipbuilding and Engineering at their shipyard in Barrow, was laid down on 26 May 1973, and launched on 6 September 1975. She was commissioned into the Brazilian Navy in early 1977. Operational history Riachuelo participated in the multiple exercices with the US Navy and the Uruguayan Navy in the 1970's. Riachuelo received the "Efficiency Trophy" in the year that this award was instituted by the Submarine Force Command. After about two decades of operations, it was discharged from active service on November 12, 1997. It sailed more than 181 thousand nautical miles, in 1,283.5 days at sea and 17,699 hours and forty-one minutes of immersion. Decommissioning and fate Riachuelo was decommissioned in 1997. She is now displayed at the Navy Cultural Centre in Rio de Janeiro. References Bibliography Scheina, Robert L. & Smigielski, Adam (1995). "Brazil". In Chumbley, Stephen (ed.). Conway's All the World's Fighting Ships, 1947–1995 (revised ed.). Naval Institute Press. pp. 29–36. ISBN 1-55750-132-7. External links The Submarine Heritage Centre - Brazilian "O" Class
Riachuelo (S22)

Le Riachuelo (S-22) est un sous-marin d'attaque conventionnel de classe Oberon mis en service en 1977 dans la marine brésilienne. C'est le septième navire de la marine brésilienne à porter ce nom, en l'honneur de la bataille navale de Riachuelo (1865). Historique Construction Deuxième d'une série de trois sous-marins, il a été construit par le chantier naval Vickers-Armstrongs à Barrow-in-Furness, (Lancashire en Angleterre), en 1973. Sa quille a été posée le 26 avril 1973 et sa mise à l'eau le 6 septembre 1975. Après avoir effectué les essais en mer, il a été incorporé dans la marine brésilienne le 12 mars 1977 Le Riachuelo a été le deuxième sous-marin (le premier de sa catégorie) à recevoir des batteries de grande capacité fabriquées dans le pays par Saturnia, avec la technologie allemande, installées pendant la période de réparation normale du navire, en 1984. Navire musée Après deux décennies d'opérations, il a quitté le service actif le 12 novembre 1997, après avoir parcouru plus de 335 000 km, en 1 283 jours en mer et 17 699 heures d'immersion. Actuellement reclassé comme musée sous-marin, il est ouvert aux visiteurs à l'Espace Culturel de la Marine, dans le centre historique de la ville de Rio de Janeiro. Galerie Voir aussi Notes et références (pt) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en portugais intitulé « S Riachuelo (S-22) » (voir la liste des auteurs). Liens externes Classe Oberon Gardiner, Robert (toim.): Conway's All the World's Fighting Ships 1947–1995. Londres: Conway Maritime Press, 1995. (ISBN 0-85177-605-1). Liens internes Liste des sous-marins du Brésil Marine brésilienne Bauru (Be-4) ex-USS McAnn (DE-179) Cv Solimões (V-24) Laurindo Pitta Portail du monde maritime Portail des musées Portail du Brésil
Palmeiras-Barra Funda

Palmeiras-Barra Funda è il secondo polo d'interscambio più importante della metropoli brasiliana di San Paolo. Inaugurata il 17 dicembre 1988, la stazione si trova nel quartiere di Barra Funda e raggruppa nello stesso terminal le linee urbane, interurbane, interstatali, internazionali e metropolitane di autobus, treni e metropolitana. Storia La prima compagnia ferroviaria ad inaugurare una stazione a Barra Funda fu l'Estrada de Ferro Sorocabana il 10 luglio 1875. Il 19 maggio 1892, la São Paulo Railway aprì la sua stazione, pochi metri più avanti, dopo il viadotto di Pacaembu. Le stazioni erano isolate l'una dall'altra. L'idea di integrare i treni pendolari con la metropolitana iniziò a prendere forma negli anni '80 del XX secolo. L'attuale stazione è stata realizzata dalla Metropolitana di San Paolo con i finanziamenti del Governo dello Stato di San Paolo e del Governo federale, nel piazzale dell'ex stazione omonima di Sorocabana, per servire la linea Est-Ovest (oggi linea 3-Rossa) e unificare in una stazione le linee ferroviarie suburbane FEPASA (ex Sorocabana) e CBTU (ex Estrada de Ferro Santos-Jundiaí). La stazione è stata inaugurata il 17 dicembre 1988. Al momento dell'apertura era attiva solo la metropolitana e le linee FEPASA. La linea CBTU non sarebbe stata trasferita lì fino al 5 gennaio 1989. Dopo l'unificazione delle linee suburbane FEPASA e CBTU in CPTM, è iniziata la libera circolazione tra le linee delle ex compagnie. Il 27 aprile 2006, la stazione della metropolitana è stata ribattezzata Palmeiras-Barra Funda, in onore della Sociedade Esportiva Palmeiras, una delle principali società sportive di San Paolo. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palmeiras-Barra Funda
Палмейрас — Барра-Фунда

Багатосистемний термінал Палмейрас — Барра-Фунда (порт. Terminal Intermodal Palmeiras-Barra Funda) — транспортний термінал у місті Сан-Паулу, що об'єднує станцію Лінії 3 метро Сан-Паулу та станції поїздів CPTM і Socicam. Посилання SOCICAM (empresa administradora do Terminal) (порт.) Página Oficial da Companhia Paulista de Trens Metropolitanos (порт.) Estação Barra Funda no site da CPTM (порт.) Estação Barra Funda-EFS (порт.) Estação Barra Funda-FEPASA (порт.) Estação Barra Funda-SPR/EFSJ (порт.) Estação Palmeiras Barra Funda (метро Сан-Паулу) (порт.)
Estación Júlio Prestes

La Estación Júlio Prestes (en portugués: Estação Júlio Prestes) es una histórica estación ferroviaria de la ciudad de São Paulo, Brasil. Construida en 1938, está ubicada en el distrito de Santa Cecília, en el barrio de Campos Elíseos. Su nombre se puso en homenaje al exgobernador del estado de São Paulo y expresidente electo de Brasil, Júlio Prestes. Actualmente la estación sólo atiende a la línea 8 del Tren Metropolitano de São Paulo, operada por el consorcio privado ViaMobilidade. La estación alberga la sede de la Secretaría de Cultura de São Paulo​ y, desde 1999, la sala de conciertos de la Orquesta Sinfónica del Estado de São Paulo (Osesp), Sala São Paulo.​ En la Plaza Júlio Prestes, es posible ver la estatua de bronce de Alfredo Maia y la escultura abstracta en acero de Emanoel Araújo. Historia La estación original fue inaugurada el 10 de julio de 1875 por la Estrada de Ferro Sorocabana y se denominaba Estação São Paulo. Su función era traer el café del interior del Estado de São Paulo hacia la capital. La antigua estación quedaba al lado de la Estação da Luz, lo que facilitaba el transporte del café, ya que la São Paulo Railway era la única que hacía el trayecto de la capital a la ciudad de Santos. Con el pasar de los años, la compañía se enriqueció y decidió la construcción de una nueva estación, de mayor tamaño. Entonces comenzó la construcción de la actual estación, proyectada por Cristiano Stockler das Neves en 1925 con el estilo Luis XVI. Su construcción fue terminada en 1938, época en que los buses urbanos ya circulaban en São Paulo, lo que disminuyó la utilización de los tranvías y trenes. Los tiempos de gloria de la estación duraron poco. En los años 40 su nombre se cambió en homenaje al expresidente del Estado Júlio Prestes. La estación fue abandonada poco tiempo después. En la década de 1990, el gobernador Mário Covas, atendiendo a un pedido del regente John Neschling, decidió restaurar la estación de manera que el lugar donde antiguamente se localizaba el jardín fuese convertido en una sala de conciertos, la Sala São Paulo. Actualmente sirve a los trenes de la Línea 8 de CPTM. Tabla Véase también Arquitectura de Brasil Referencias Enlaces externos Estación Júlio Prestes Página oficial de la CPTM Estación Júlio Prestes en el sitio de la CPTM (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Stazione Júlio Prestes

La stazione Júlio Prestes è una delle principali stazioni ferroviarie della città di San Paolo del Brasile. Storia La stazione originaria, denominata Estação São Paulo, venne aperta il 10 luglio 1872 dalla Estrada de Ferro Sorocabana, una delle più importanti compagnie ferroviarie brasiliane. La stazione moderna, che prende il nome da Júlio Prestes, presidente eletto del Brasile nel 1930 ma che non entrò mai in carica a causa di un golpe militare, è stata completata nel 1938. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione Júlio Prestes
Жулиу-Престис (станция)

Станция Жулиу-Престис (порт. Estação Júlio Prestes) — историческая железнодорожная станция в городе Сан-Паулу, Бразилия. Станция была открыта 10 июля 1875 года в период строительства железной дороги Сорокабана и была названа «станция Сан-Паулу». Станция была расположена неподалёку от станции Луз, через обе станции осуществлялись перевозки кофе по железной дороге Сан-Паулу, единственному пути, соединявшему город с портовым городом Сантус. Поскольку часто возникала необходимость увеличения размеров станции, было построено её современное здание, спроектированное Кристиану Стоклером да Невисом в 1925 году в стиле Людовика XVI. Строительство было завершено в 1938 году, когда в городе уже действовали автобусные маршруты, что быстро уменьшило значение станции и железных дорог в целом. В 40-х годах XX века станция была переименована по имени бывшего президента штата Сан-Паулу Жулиу Престиса. С тех пор станция была практически заброшена. Однако в 1990-е годы губернатор штата Мариу Ковас решил отреставрировать станцию, что и было сделано. Часть станции была переделана в культурный центр, в котором открылся концертный зал, Зал Сан-Паулу. Остальная часть станции сейчас обслуживает линию 8 пригородных поездов CPTM. Примечания
Жуліу-Престіс (станція)

Станція Жуліу-Престіс (порт. Estação Júlio Prestes) — історична залізнична станція у місті Сан-Паулу, Бразилія, відкрита 10 липня 1875 із будівництвом залізниці Сорокабана і названа «станція Сан-Паулу». Вона одразу стала одним з головних входів до міста. Станція була розташована неподалік від станції Лус, через обидві станції здійснювалися перевезення кави по залізниці Сан-Паулу, єдиному шляху, що з'єднував місто з портовим містом Сантус. З часто виникла потреба збільшення розмірів станції, в результаті чого була збудована її сучасна будівля, спроєктована Крістіану Стоклером да Невісом в 1925 в стилі Людовіка XVI. Будівництво завершене в 1938, коли в місті вже діяли автобусні маршрути, що швидко зменшило значення станції та залізниць загалом. В 1940-х перейменована на ім'я колишнього президента штату Сан-Паулу Жуліу Престіса. Станція була практично покинута через короткий час після цього. Проте в 1990-х губернатор штату Маріу Ковас вирішив відреставрувати станцію, що і було зроблено, частина станції перероблена на культурний центр, в якому відкрився концертний зал, Зал Сан-Паулу. Решта станції зараз обслуговує Лінію 8 приміських поїздів CPTM.
Tucuruvi (São Paulo Metro)

Tucuruvi is a metro station on São Paulo Metro Line 1-Blue, located in the district of Tucuruvi in São Paulo. It was opened on 29 April 1998, as part of the Line 1 north expansion plan. History The project of Tucuruvi station arose in 1978, during the first update of HMD plan (originally contracted by Metro in 1968), after receiving the data from the 1977 "Origin-Destination" research. Besides the definition of the expansion directives to Tucuruvi, the construction was contracted only in 1986, not before being target by two controversies. The first of them came from the fact that the Metro chose an area in Avenida Doutor Antonio Maria Laet. In a letter to the newspaper Folha de São Paulo, a resident of the region made a series of inquiries, among them that the location proposed by the Metro was of hard access for the region residents from south of the avenue, and proposed the construction of Avenida Tucuruvi. In response, the Chairman of Metro, Walter Bernardes Mory, alleged that the station in the proposed location would have a higher cost (with special ventilation equipments, escalators and elevators) and would require a great depth. The second controversy came from the attorney and candidate for federal deputy candidate by the Brazilian Labor Party (PTB), Marco Antonio Perez Alves, who published an announcement of a quarter page in Folha de S. Paulo, denouncing a supposed scheme of targeting of construction biddings (made in September 1986) to determined companies. In the case of Tucuruvi station, the construction would be targeted to the constructor CBPO. In fact, CBPO won the bidding, besides the complaint didn't evoke reactions from authorities. The construction of the station began in May 1988, with opening scheduled for 1990. However, the state was in the beginning of an economic crisis, which would take it to an intervention in Banespa and a high debt of the Metro with the Brazilian Development Bank. This way, the construction was interrupted and resumed many times, until being interrupted in mid-1994 (when the station was predicted to open) and resumed in 1996 (through a concession of the ticket offices revenues to the constructors for 15 years), with the opening on 29 April 1998. To celebrate the return of train tracks to Tucuruvi, removed in 1965, during the deactivation of Cantareira Tramway, the State Government hired a concert of the samba group Demônios da Garoa. Shopping Mall Since the expropriation of the areas for the station construction in 1986, Metro predicted the implementation of a large intermunicipal bus terminal to attend the São Paulo North Side residents and Guarulhos. Its construction was delayed to 2002, until being cancelled. Replacing the terminal, Metro chose to build a shopping mall, with a small linear bus terminal, to increase their non-tariff revenues. References
Estación Tucuruvi

La Estación Tucuruvi es una de las estaciones de la Línea 1–Azul del Metro de São Paulo. Fue inaugurada el 29 de abril de 1998, dentro de los planes de expansión hacia el norte de Línea 1. Hasta 1965, en un lugar muy cercano, funcionaba la vieja Estación Tucuruvi, del legendario Tramway da Cantareira, desactivado en ese mismo año. Ubicación Se trata de la última estación de la Línea 1 - Azul en su sentido norte, siendo que, luego de la misma, existe una terminal de maniobras y estacionamiento de trenes. Se ubica en la Avenida Doutor Antonio Maria Laet, 100, en el distrito de Tucuruvi, en la Zona Norte. Características Esta estación se encuentra semienterrada, con plataformas laterales revestidas por persianas horizontales amarillas que permiten la entrada natural de aire y luz en su interior. Tiene 8.630m² de área construida. Posee dos salidas: una para la Avenida Doutor Antonio Maria Laet y otra en dirección sur, junto a una escalera para los usuarios que desean acceder a la calle Paranabi y a la Avenida Tucuruvi. Tiene una estructura en concreto aparente, bloqueos electrónicos y acceso para personas portadoras de deficiencia física. La capacidad de la estación es de 30.000 pasajeros en hora pico. Demanda media de la estación Estación bastante transitada, cuenta con entradas medias de 52 mil pasajeros por día, siendo la segunda más transitada de la Zona Norte, empatando con la Estación Portuguesa-Tietê, y solamente detrás de Santana, que es considerada la más concurrida en la zona norte.​ Líneas de SPTrans Líneas de SPTrans que salen de la Estación Tucuruvi del Metro:​ Líneas de EMTU Líneas de EMTU que llegan a la Estación Tucuruvi del Metro partiendo de Guarulhos: Alrededores de la estación​ Secretaria Municipal de Abastecimiento (SEMAB) Shopping Metro Tucuruvi (en construcción) Subprefectura de Santana-Tucuruvi En el "Mapa de alrededores" de la estación, es posible visualizar una salida para una terminal de autobuses que nunca fue construida, que sería paralela a la línea, situándose en el lado opuesto de la Av. Doutor Antônio Maria Laet. Educación Biblioteca Pública Dinah Silveira de Queiroz Educandário Nossa Sra. do Carmo Educandário São Paulo da Cruz EEPG Cônego João Ligabue EEPSG Profº Luzia Godoy EEPSG Profº Silva Jardim EESG Albino Cesar Religión Iglesia Batista do Tucuruvi Iglesia Evangélica Pentecostal Iglesia Menino Jesús do Brasil Iglesia Metodista do Tucuruvi Iglesia Pentencostal "Senda de Cristo" Iglesia Presbiteriana Independiente Parroquia Nossa Sra. das Neves Tabla Véase también Metro de São Paulo Tucuruvi Shopping Metro Tucuruvi Enlaces externos Sitio oficial del Metro de São Paulo Información sobre la Estación Tucuruvi en el Sitio del Metro Archivado el 6 de julio de 2011 en Wayback Machine. Lista de puntos de interés de la Estación Tucuruvi Archivado el 30 de octubre de 2011 en Wayback Machine. Referencias
Тукуруві (станція метро Сан-Паулу)

Тукуруві (порт. Estação Tucuruvi) — станція метро Сан-Паулу, розташована на Лінії 1 (синя) в окрузі Тукуруві. Її було відкрито 29 квітня 1998 року, під час розширення Лінії 1. З 1965 року поруч з сучасним місцем розташовання станції, працювала станція легендарного трамваю Кантарейри під назвою Тукуруві, закрита у рік відкриття станції метро. На станції заставлено тактильне покриття. Посилання Офіційна сторінка метро Сан-Паулу [Архівовано 12 січня 2011 у Wayback Machine.] (порт.)
Flughafen São José dos Campos

Der Flughafen São José dos Campos (portugiesisch Aeroporto de São José dos Campos – Professor Urbano Ernesto Stumpf; IATA-Code: SJK, ICAO-Code: SBSJ) ist ein öffentlicher Flughafen auf 646 m Seehöhe, 12 km von São José dos Campos, São Paulo, Brasilien entfernt. Der Flughafen São José dos Campos gehört der Luftwaffe, Força Aérea Brasileira (FAB), wobei Aeropart Participações Aeroportuárias aufgrund einer Vereinbarung für die Verwaltung und Bereitstellung von Dienstleistungen am Terminal verantwortlich ist. Die Infrastruktur des Flughafens wird von der Zivilluftfahrt, der Embraer – Empresa Brasileira de Aeronáutica SA, dem Aeronautics Technological Center (CTA) und dem örtlichen Fliegerclub gemeinsam genutzt. Der Flughafen verfügt über ein Passagierterminal mit einer Kapazität für 190.500 Passagiere. Er hat eine Asphaltpiste mit 2676 m Länge und 45 m Breite. Die Fläche des Flughafens, der für die Zivilluftfahrt genutzt wird, beträgt 118 ha, die Gesamtfläche 1259 ha. Geschichte Der Flughafen São José dos Campos wurde in den 1950er Jahren eröffnet. Der Flughafen verfügte ursprünglich über eine unbefestigte Landebahn. In den 1970er Jahren wurde die Start- und Landebahn mit der Gründung der brasilianischen Luftfahrtgesellschaft Embraer asphaltiert und auf eine Länge von 3000 Metern erweitert. Derzeit ist die Landebahn auch für Instrumentenlandungen geeignet, die mit dem ILS (Instrument Landing System) der Kategorie I betrieben werden. In den 1980er Jahren wurde zur Erfüllung laufender Militärprogramme, insbesondere des AMX-Kampfjets, an der Schwelle 33 eine Vorrichtung installiert, die die Landungsstrecke verkürzt und die Länge der nutzbaren Start- und Landebahn auf 2676 Meter reduziert. Seit 1996 wurde der Flughafen von Infraero verwaltet. Im Jahr 2010 nahm die Fluggesellschaft Azul ihren Betrieb am Flughafen auf. Im Jahre 2022 wurde die Konzession zur Betreibung des Flughafens für die nächsten 30 Jahre dem Unternehmen Aeropart Participações Aeroportuárias erteilt. Flugbetrieb Im Jahr 2019 wurden 65.152 Passagiere befördert und 861 Flugbewegungen durchgeführt. Azul Linhas Aéreas ist die wichtigste Fluggesellschaft für den Flughafen. Siehe auch Liste der Verkehrsflughäfen in Brasilien Weblinks Website des Flughafens (portugiesisch) Einzelnachweise