NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Universidade Estadual de Roraima

Universidade Estadual de Roraima (UERR) é uma instituição de ensino superior pública estadual localizada na cidade de Boa Vista, capital de Roraima. Foi criada pela Lei Complementar Nº 91, de 10 de novembro de 2005. Mantida pelo Governo estadual, a UERR realiza os vestibulares anuais no mês de Dezembro para provimento de vagas. Possui diversas unidades por todo o estado, sendo essa política de interiorização do ensino superior uma de suas propostas fundamentais que todavia vem ocorrendo uma reestruturação interna, para seja apenas 2 campus polarizados o de Boa Vista e Rorainópolis , contando atualmente com seis campi. Em 2018, a universidade passou a oferecer vagas para o curso de medicina. Campis da UERR Campus Boa Vista Núcleo Boa Vista Cursos de Administração, Ciências Biológicas, Ciências da Computação, Ciências da Natureza e Matemática, Comércio Exterior, Direito, Educação Física, Filosofia, Geografia, Letras, Química, Matemática, Medicina, Enfermagem, Física, História, Segurança Pública, Pedagogia, Serviço Social e Sociologia. Campus Caracaraí O prédio do Campus Caracaraí foi entregue no dia 10 de fevereiro de 2012 pelo Governo do Estado. O campus dispõe de doze salas de aula, laboratório, auditório e biblioteca. Núcleo Caracaraí Cursos de Ciência da Computação, Matemática, Pedagogia. Campus Rorainópolis Núcleo Rorainópolis Cursos de Ciências Contábeis, Filosofia, Letras, Química, Engenharia Florestal, Ciências Biológicas, Agronomia, Matemática, Pedagogia e Física. Núcleo de Nova Colina Curso de Administração, Letras. Ver também Universidade Federal de Roraima Lista de universidades estaduais do Brasil Referências
Barrage de Coaracy Nunes

Le barrage de Coaracy Nunes, est situé sur le Rio Araguari, à environ 15 km de Ferreira Gomes et 150 km de Macapá. Histoire Le barrage de Coaracy Nunes a été la première centrale hydroélectrique d’Amazonie. Après une phase d'étude commencée en 1956, la phase initiale de la construction est lancée au début des années 1970 et s'est achevée en 1975. Sa puissance totale est de 40 MW puis de 78 MW et il approvisionnait en électricité les petites villes voisines. Il fait partie des trois centrales hydroélectriques freinant le débit du Rio, qui perd progressivement de sa puissance, faute de suffisamment de vitesse pour parcourir le tronçon qui le mène à l’estuaire. À partir de Porto Grande, il perd ses caractéristiques fluviales et se transforme en lac. Notes et références Voir aussi Articles connexes Hydroélectricité au Brésil Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau Portail de l'Amapá Portail des barrages
Usina Hidrelétrica Coaracy Nunes

A Usina Hidrelétrica Coaracy Nunes é uma central hidroelétrica localizada no estado do Amapá, Brasil, cerca de 15 km distante de Ferreira Gomes e a 150 km de Macapá. Sua potência total é de 78 MW. Esta usina hidrelétrica utiliza o potencial hídrico do rio Araguari, e vem gerando energia para o estado desde 1975. Os primeiros estudos direcionados para a construção de uma Usina Hidrelétrica no Rio Araguari, datam da década de 1950, porém, somente ao fim da década de 1960, estudos detalhados de projeto permitiram a viabilização da implantação da usina. Em 27 de dezembro de 1967 foi aprovado o relatório de ensaio de modelo em escala reduzida, com testes pontuais, sem levantamento de curva de colina. Tal estudo permitiu a aquisição inicial de duas turbinas Kaplan de eixo vertical de 20 MW cada, para queda de 23 m. A Eletronorte assumiu oficialmente as responsabilidades da usina desde a fase inicial de construção no início da década de 1970, concluindo as obras em 1975 que abrangeram os sistemas de geração e transmissão. Neste mesmo ano, as duas unidades geradoras foram colocadas em operação comercial. Prevendo o crescimento da demanda e considerando a hidrologia do Rio Araguari, foi deixado pronto um bloco de concreto de primeiro estágio com as mesmas dimensões dos blocos das unidades em operação, para que, no futuro, fosse instalada mais uma unidade geradora. Desde 1975, esta unidade opera em conjunto com o parque térmico de Macapá, passando a ser um sistema hidrotérmico isolado. A expansão crescente e contínua do consumo de energia elétrica no estado do Amapá, da ordem de 10,5 % ao ano, levou a ELETRONORTE S/A a assinar um contrato para o fornecimento de terceira unidade hidrogeradora dotada de turbina Kaplan, entrando em funcionamento em abril de 2000. Referências
ГЭС Куараси-Нунис

ГЭС Куараси-Нунис — гидроэлектростанция, расположенная в штате Амапа, Бразилия, примерно в 15 км от Феррейра-Гомис и в 150 км от города Макапа. Её общая мощность составляет 78 МВт. Эта гидроэлектростанция использует гидроэнергетический потенциал реки Арагуари и вырабатывает электроэнергию для штата с 1975 года. Первые исследования, направленные на строительство гидроэлектростанции на реке Арагуари, относятся к 1950-м годам, однако лишь в конце 1960-х годов детальные проектные исследования позволили реализовать строительство станции. 27 декабря 1967 года был утверждён отчёт об испытаниях уменьшенной модели с точечными тестами, без построения кривой холма. Это исследование позволило первоначально приобрести две вертикальные турбины Kaplan мощностью по 20 МВт каждая при напоре 23 м. Axia Energia Norte официально взяла на себя ответственность за станцию ещё на начальном этапе строительства в начале 1970-х годов, завершив работы в 1975 году, включая системы генерации и передачи электроэнергии. В том же году две генерирующие установки были введены в коммерческую эксплуатацию. С учётом роста спроса и гидрологии реки Арагуари был заранее подготовлен бетонный блок первого этапа с теми же размерами, что и блоки действующих установок, чтобы в будущем можно было установить ещё один генераторный агрегат. С 1975 года эта установка работает совместно с тепловым парком Макапы, образуя изолированную гидротермическую систему. Постоянный и непрерывный рост потребления электроэнергии в штате Амапа, составлявший около 10,5 % в год, привёл к тому, что ELETRONORTE S/A подписала контракт на поставку третьего гидрогенераторного агрегата, оснащённого турбиной Kaplan, который был введён в эксплуатацию в апреле 2000 года. Примечания
ГЕС Куарасі-Нунес

ГЕС Куарасі-Нунес (порт. Usina Hidrelétrica Coaracy Nunes) – гідроелектростанція на північному сході Бразилії у штаті Амапа. Знаходячись між ГЕС Cachoeira Caldeirão (вище по течії) та ГЕС Ферейра Гомес, входить до складу каскаду на річці Арагуарі, котра впадає в Атлантичний океан за десяток кілометрів на північ від одного з рукавів Амазонки. В межах проекту річку перекрили греблю довжиною біля 0,8 км, у кількох сотнях метрів праворуч від якої знаходиться друга споруда подібного призначення довжиною біля 0,55 км з інтегрованим у неї машинним залом. Разом вони утримують витягнуте по долині річки на 9 км водосховище, що має періметр 55,6 км, глибину від 6 до 30 метрів та стабільний рівень поверхні під час операційної діяльності. Останній має складати 42,1 метра НРМ, при цьому площа водойми становить 23,2 км2, а її об’єм 139 млн м3. Машинний зал обладнали трьома турбінами типу Каплан, з яких дві мають потужність по 24 МВт, а одна 30 МВт. Це обладнання працює при напорі у 18 метрів. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 138 кВ. Можливо відзначити, що існує проект спорудження між зазначеними вище двома греблями ще одного машинного залу, котрий дозволить збільшити потужність комплексу до 298 МВт. Примітки
Usina Hidrelétrica Isamu Ikeda

A Usina Hidrelétrica Isamu Ikeda fica localizada no rio das Balsas, na bacia Tocantins-Araguaia, entre os municípios de Ponte Alta do Tocantins e Monte do Carmo, entre serras. Na época de sua construção, seu acesso era difícil. Para se ter uma ideia, era necessário a criação de um aeroporto, mas encontravam-se terras planas à aproximadamente 15 quilômetros do canteiro de obras. Foi criado, então, uma usina com capacidade de geração de 30 megawatts, é a terceira maior usina do Tocantins. Foi construída em 1982, pelo governador Ary Ribeiro Valadão, quando a região ainda era parte do estado de Goiás. O seu nome deve-se ao engenheiro que a projetou, que em certo dia, dando uma volta no lago formado pela barragem do rio de canoa, a mesma afundou e o engenheiro veio a óbito. Hoje o acesso a região se encontra mais fácil, pois a rodovia se encontra asfaltada de Porto Nacional ate Ponte Alta, portal de Jalapão.
Usina Hidrelétrica Luiz Eduardo Magalhães

A Usina Hidrelétrica Luís Eduardo Magalhães ou Usina Hidrelétrica de Lajeado é uma usina localizada no Rio Tocantins, entre os municípios tocantinenses de Miracema do Tocantins e Lajeado. A UHE Luís Eduardo Magalhães fica localizada a uma distância de 54 km de Palmas, sendo que o lago da usina abrange os municípios de Miracema do Tocantins, Lajeado, Palmas, Porto Nacional, Brejinho de Nazaré e Ipueiras. Com potência instalada de 902,5 MW, possui seis unidades geradoras e Turbinas Kaplan. A Investco é a concessionária responsável pela usina e sua composição acionária é constituída pela EDP South America com 73% das ações, seguida pela CEB com 20% e a CPFL com 7%. Ver também Lista de usinas hidrelétricas do Brasil Referências
ГЕС Лажеаду

ГЕС Лажеаду (порт. Usina Hidrelétrica Luiz Eduardo Magalhães) — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Токантінс. Знаходячись між ГЕС Peixe Angical (вище за течією) та ГЕС Estreito, входить до складу каскаду на річці Токантінс, яка починається на Бразильському нагір'ї неподалік столиці країни Бразиліа та тече на північ до впадіння в річку Пара (правий рукав дельти Амазонки). Також можна відзначити, що існують плани спорудження вище від станції Lajeado ГЕС Іпуейрас, а нижче від неї ГЕС Тупіратінс. У межах проекту річку перекрили греблею, що включає ділянки з ущільненого котком бетону (висота 43 метри, довжина 610 метрів, потребувала 210 тис. м3 матеріалу) та кам'яно-накидну із глиняним ядром (висота 30 метрів, довжина 1920 метрів). Ця споруда утримує витягнуте по долині річки на 172 км водосховище з площею поверхні 630 км2, середньою глибиною 8 метрів та об'ємом 5,2 млрд м3, рівень поверхні якого в операційному режимі може лише незначно змінюватись між позначками 211,5 та 212,3 метра НРМ (у випадку повені до 212,6 метра НРМ). Враховуючи велику водність річки, водоскиди здатні забезпечити пропуск 50 тис. м3/с. Інтегрований у греблю машинний зал обладнано п'ятьма турбінами типу Каплан потужністю по 180,5 МВт, які при напорі у 29 метрів забезпечують виробництво 4,6 млрд кВт-год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ, до підстанції 230/500 кВ. Проект належить дочірній компанії португальської EDP — EDP Lajeado Energia (73 %), а також CEB Lajeado Energia (20 %) та Paulista Lajeado Energia (7 %). Примітки
Barrage de Samuel

Le barrage de Samuel, d'une capacité de 217 MW, est la première centrale hydroélectrique de l'état de Rondônia et l'un des plus importants producteurs d'électricité de l'état, d'où sa grande importance économique. Il est situé sur le rio Jamari, rivière brésilienne du bassin de l'Amazone, affluent de la rive gauche du rio Madeira. Situé à 50 km de Porto Velho, la capitale de l'État, le Barrage de Samuel a une grande importance économique pour l'état de Rondônia. Histoire La centrale hydroélectrique Samuel, construite entre 1982 et 1989, a commencé à produire de l’électricité en 1989, mais fut souvent présenté, tout comme le barrage de Balbina et barrage de Tucuruí, comme appartenant à la catégorie de barrages conçus trop vite, sur une suite d’erreurs techniques: emplacements mal choisis, topographie trop plane, dimensions gigantesques (900 km2 à Samuel et 2 300 km2 à Balbina) causant l'ennoiement de vastes zones forestières, pour un dénivelé et un débit insuffisants à donner une grande puissance aux usines. La centrale hydroélectrique Samuel a causé la submersion de 540 kilomètres carrés. Par comparaison, le barrage de Santo Antônio produira 14 fois plus d’électricité pour une surface submergée inférieure d’un tiers. Notes et références Voir aussi Articles connexes Hydroélectricité au Brésil Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau Portail du Rondônia Portail des barrages
Usina Hidrelétrica de Samuel

A Usina Hidrelétrica de Samuel é uma central hidroelétrica no rio Jamari, no município de Candeias do Jamari (a cerca de 52 km ao leste de Porto Velho), no estado de Rondônia, com uma capacidade geradora instalada de 216 MW. Por não possuir bacia acentuada, o rio Jamari recebeu em seu leito um dique de 57 km de extensão de cada margem para formar o lago da hidrelétrica, neste empreendimento que é considerado um dos maiores erros de engenharia no Brasil no século XX. A construção da Usina Hidrelétrica de Samuel foi iniciada em 1982 pelas Centrais Elétricas do Norte do Brasil S.A (Eletronorte). O barramento aconteceu em 1988 e sua operação comercial teve início em 1989, com o total enchimento do reservatório. Destina-se a abastecer o mercado de energia elétrica do Sistema Acre–Rondônia. Características gerais A energia elétrica consumida em Rondônia é gerada pela Usina Hidrelétrica Samuel e por um parque termolétrico operado pela Eletronorte e por produtores independentes de energia. Samuel tem potência instalada de 216 MW. A hidrelétrica foi concebida inicialmente para suprir as cidades rondonienses de Guajará-Mirim, Ariquemes, Ji-Paraná, Pimenta Bueno, Vilhena, Abunã e a capital, Porto Velho. Atualmente, 90% dos 52 municípios de Rondônia são beneficiados com a energia do sistema Termonorte que está interligado com o sistema nacional. Em 20 de novembro de 2002, a capital do Acre, Rio Branco, passou a ser abastecida também com a energia de Samuel. Em maio de 2006, esse sistema foi ampliado, permitindo que a geração térmica do Acre fosse substituída pela hidráulica, proporcionando a substituição da geração a derivados de petróleo. Além de Samuel, a Eletrobras Eletronorte operava a Usina Termolétrica Rio Madeira, que produzia 90 MW, sendo desativada em 2009. Críticas ao empreendimento Segundo o Movimento dos Atingidos por Barragens (MAB), a obra foi responsável pela criação de grandes bolsões de miséria na periferia de Porto Velho ao ter ignorado direitos e negado assistência há cerca de 650 famílias de atingidos. Referências Bibliografia Philip Fearnside (2015), Hidrelétricas na Amazônia: Impactos Ambientais e Sociais na Tomada de Decisões sobre Grandes Obras (PDF), ISBN 978-85-211-0143-7, 1, Manaus: Instituto Nacional de Pesquisas da Amazônia, Wikidata Q107598498 Philip Fearnside (2015), Hidrelétricas na Amazônia: Impactos Ambientais e Sociais na Tomada de Decisões sobre Grandes Obras (PDF), ISBN 978-85-211-0144-4, 2, Manaus: Instituto Nacional de Pesquisas da Amazônia, Wikidata Q107598522 Philip Fearnside (2019), Hidrelétricas na Amazônia: Impactos Ambientais e Sociais na Tomada de Decisões sobre Grandes Obras (PDF), ISBN 978-85-211-0195-6, 3, Manaus: Instituto Nacional de Pesquisas da Amazônia, Wikidata Q107598500
ГЕС Самуел

ГЕС Самуел — гідроелектростанція на південному заході Бразилії у штаті Рондонія. Використовує ресурс річки Jamari, що є правою притокою Мадейри (в свою чергу впадає праворуч в Амазонку). У межах проекту річку перекрили комбінованою греблею з кількох частин: - на правобережжі розташовані земляна та кам'яно-накидна ділянки (довжиною 387 та 191 метр відповідно); - по центру в руслі Jamari знаходиться бетонна споруда з інтегрованим машинним залом та водоскиди (довжиною 174 та 71 метр відповідно) з максимальною висотою 57,5 метра; - на лівобережжі розташована земляна ділянка довжиною 188 метрів. Гребля утримує витягнуте по долині річки на 120 км водосховище, для формування правого та лівого берегів якого у нижній частині споруджено земляні дамби довжиною 38 та 22 км відповідно, з висотою від 4 до 8 метрів. Водойма має площу поверхні 560 км2 та об'єм 3493 млн м3 (корисний об'єм 943 млн м3), в якому можливе коливання рівня поверхні між позначками 80 та 87 метрів НРМ. Машинний зал обладнали п'ятьма турбінами типу Каплан потужністю по 43,2 МВт, які працюють при номінальному напорі 27,6 метра. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Ver-o-Rio

Ver-o-Rio is a tourist complex located in a 5,000-square-meter (54,000 sq ft) Brazilian public square inaugurated in 1999 in the city of Belém (Pará). It is on the shores of Guajará Bay in the Umarizal neighborhood and next to the Center of Social Sciences and Education of the State University of Pará (UEPA). Also known as “Uma janela para o Rio" (A Window to the River), the place emerged from the "Projeto Ver-o-Rio, Janelas Abertas para as Águas" (Ver-o-Rio Project, Windows Open to the Waters), created to provide contemplative tourism and free access to the edge of the bay. History Historically occupied by industries, warehouses, and private ports, Belém's extensive waterfront has undergone changes implemented by the city council to modify its use, integrating the square more closely with the river, which plays a significant role in the region's leisure, transportation, and economic activities." A series of proposals were made, including the “Ver-o-Rio Project, Windows Open to the Waters”, which aimed to “provide the population with contemplative tourism and free access to the waterfront”. Specifically, the site where the complex stands today was home to the Panair Pier, a hangar, a maintenance structure, and a seaplane airport with a ramp from which daily national and international flights departed between the late 1920s and the mid-1960s when operations ceased. In 1999, after the area was cleared, the complex was built during the municipal administration of then-mayor Edmilson Rodrigues. It was placed under the administration of the Belém Municipal Tourism Coordination (Belemtur). Similarly, the Estação das Docas (Docks Station) was inaugurated in 2000 in the Campina neighborhood, as part of efforts to integrate the city's urban landscape with the river. Characteristics Ver-o-Rio is an area designed for public use, featuring natural landscapes, typical food, musical shows, and a view of Combú Island. The complex has typical food stalls, bars, a stage, a playground, a Portuguese stone sidewalk, and a tide gauge (a device that measures the level of the tide), as well as an indigenous memorial, and has been used as a venue for water sports and has served as the starting or finishing point for rowing competitions. See also Culture and tourism in Belém (Pará) History of Belém Estação das Docas References
Ver-o-Rio

O Complexo Turístico Ver-o-Rio é uma praça pública brasileira inaugurada em 1999 na cidade paraense de Belém (Pará), em uma área de cinco mil metros quadrados, às margens da baía do Guajará no bairro do Umarizal e próxima ao Centro de Ciências Sociais e Educação da Universidade do Estado do Pará (UEPA). Conhecido também como "Uma janela para o Rio", este logradouro surgiu do "Projeto Ver-o-Rio, Janelas Abertas para as Águas" criado com o objetivo de proporcionar um turismo contemplativo e acesso livre a orla da baía. História Historicamente ocupada por indústrias, galpões e portos particulares, a extensa orla de Belém passou por mudanças promovidas pela prefeitura da cidade com o objetivo de promover a abertura para o rio, um dos principais elementos da região amazônica utilizado tanto para contemplação de lazer quanto como meio de transporte e atividades econômicas. Assim, uma série de propostas foram feitas, estando entre elas o "Projeto Ver-o-Rio, Janelas Abertas para as Águas", que tinha como missão “Proporcionar a população um turismo contemplativo e acesso livre a Orla”. Especificamente no local onde hoje se encontra o complexo funcionava o Pier da Panair, um hangar, uma estrutura para manutenção e um aeroporto de hidroaviões com rampa de onde saíam voos diários nacionais e internacionais entre o final da década de 1920 e os meados da década de 1960, quando teve suas operações encerradas. Com a desocupação da área, em 1999 o complexo pode ser erguido durante a gestão municipal do então prefeito de Belém Edmilson Rodrigues, passando a ser administrado pela Coordenadoria Municipal de Turismo de Belém (Belemtur) e se tornando um dos principais atrativos turísticos de Belém. No mesmo contexto e também objetivando promover a abertura da cidade para o rio, foi inaugurado no ano de 2000 a Estação das Docas no bairro da Campina. Características O Ver-o-Rio alía contemplação à natureza com a praticidade na utilização do espaço urbano com comidas típicas, shows musicais e a paisagem da ilha do Combú. O complexo conta ainda com barracas de comidas típicas, bares, um palco, playground, calçadão de pedra portuguesa e um marégrafo (aparelho que mede o nível da maré), além de um memorial indígena. Também se destaca por ser um ambiente de prática de esportes aquáticos, já tendo servido de ponto de partida ou de chegada de competições de remo. Ver também Cultura e turismo de Belém (Pará) Construções de Belém (Pará) História de Belém (Pará) Região Geográfica Intermediária de Belém Referências
Marché Ver-o-Peso

Le marché Ver-o-Peso est un marché situé dans la ville de Belém au Brésil dans l'État du Pará et se trouve sur l'Avenue Boulevard Castilho Franca, (Vieille Ville) sur les rives de la baie de Guajará. Lieu touristique et culturel de la ville, il est considéré comme le plus grand marché en plein air d'Amérique latine. Le marché de Ver-o-Peso alimente la ville avec toutes sortes de denrées alimentaires et d'herbes médicinales venant de l'intérieur du Pará, principalement apportées par le fleuve. Il a été candidat pour être l'une des 7 Merveilles du Brésil (pt). Inauguré en 1901, c'est un des plus anciens marchés publics du Brésil. Histoire Au XVIIe siècle, dans une zone formée par l'igarapé de Piri où se trouve aujourd'hui le marché Ver-o-Peso, les Portugais ont établi un point de contrôle et de taxes des denrées apportées au quartier général de la capitainerie (Belém-PA). Ce poste fut nommé "Casa de Haver o Peso" (Maison de Avoir du Poids) et devait également contrôler le poids des produits commercialisés. Au début du XIXe siècle, l'igarapé Piri fut bouché et les docks de Ver-o-Peso furent construits dans son embouchure. Bien que la ville ait été secouée par la révolte populaire appelée Cabanagem (1835-1840), la Maison est restée en activité jusqu'à la moitié de l'année 1839. Au mois d'octobre de cette même année, la répartition fut supprimée et la Maison fut louée et destinée à la vente de poisson frais. En 1847, à la fin du contrat de location, la Maison fut démolie et on commença la construction des Marchés de Poisson et de Viande, ce dernier également connu sous le nom de Marché Municipal ou Marché Bolonha, ayant été construit par l'ingénieur Francisco Bolonha. Lors du cycle du caoutchouc, entre la fin du XIXe et le début du XXe siècle, Belém eut une grande importance commerciale, surtout sur la scène internationale. Pendant cette période, nous pouvons également remarquer des changements urbains. D'importants bâtiments furent érigés, parmi lesquels le Palais Lauro Sodré, le Theatro da Paz (Théâtre de la paix), le Palais Antônio Lemos et le Marché Ver-o-Peso. La construction du Marché du Fer, comme était initialement connu le Marché Ver-o-Peso, fut autorisée par la loi municipale no 173 du 30 décembre 1897, et son édification, par le projet de Henrique La Rocque, fut commencée en 1899. Toute la structure en fer du Marché a été apportée d'Europe suivant la tendance française de l'art nouveau de la Belle Époque. Il fut inauguré en 1901. Le Marché fait partie d'un complexe architectural et paysager comprenant une superficie de 35 000 mètres2, avec un certain nombre de bâtiments historiques, dont le Marché du Fer, le Marché de la Viande, la Place de l'Horloge, les Docks, la Foire de l'Açai, la Ladeira do Castelo et le Solar da Beira et la Place du Pêcheur. L'ensemble fut classée monument historique par l'IPHAN en 1977. Notes et références Portail de l’Amazonie Portail du commerce Portail du Pará