NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Catedral del Sagrado Corazón de Jesús (Petrolina)

La Catedral del Sagrado Corazón de Jesús y Cristo Rey​ o bien Catedral de Petrolina​ (en portugués: Catedral Sagrado Coração de Jesus e Cristo Rei) es el nombre que recibe un edificio religioso afiliado a la Iglesia católica que se encuentra ubicado en el centro de la ciudad de Petrolina,​ en el estado de Pernambuco en la región Nordeste del país sudamericano de Brasil.​ El templo construido en estilo neogótico fue inaugurado en 1929, sigue el rito romano o latino y sirve como la iglesia madre o principal de la diócesis católica de Petrolina (Dioecesis Petrolinensis) que fue creada en 1923 mediante la bula "Dominicis gregis" del papa Pío XI. Esta bajo la responsabilidad pastoral del obispo Manoel dos Reis de Farias. Desde enero de 2014 la catedral fue sometida a un proceso de renovación interna y externa con obras previstas para terminar en 2015. Por lo que durante ese período de trabajos los fieles tuvieron que realizar sus actividades religiosas en la cercana iglesia de Nuestra Señora Reina de Los Ángeles (Nossa Senhora Rainha dos Anjos).​ Véase también Iglesia católica en Brasil Arquitectura de Brasil Arquitectura de las catedrales y las grandes iglesias Referencias
Олинда

Олинда е град-община в бразилския щат Пернамбуко, метрополис на Ресифи с 397268 жители, бидейки един от най-добре запазените колониални градове в Бразилия. Той е вторият бразилски град обявен за част от световното историческо и културно наследство от ЮНЕСКО през 1982 година, след Оуро Прето, в Минас Жерайс. Източници Външни препратки Официален сайт
Olinda

Olinda je brazilské město ve spolkovém státě Pernambuco. Rozkládá se na pobřeží Atlantského oceánu, 8 km severně od města Recife, jehož metropolitní oblasti je součástí.Historické centrum města s mnoha zachovalými budovami portugalské koloniální architektury je od roku 1982 zapsáno na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO. V roce 2015 zde žilo více než 380 tisíc osob. Historie Město bylo založeno 15. března 1535 Portugalcem Duartem Coelho Pereirou a bylo hlavním městem kapitanátu Pernambuco. Koncem 16. století se Olinda stala centrem výroby třtinového cukru v Brazílii. Bohatství plynoucí z cukrovarského průmyslu bylo příčinou invaze Nizozemců, kteří ovládli město a jeho okolí v roce 1630. O rok později město vyhořelo a bylo opuštěno. Portugalci se vrátili roku 1654 a začali s rekonstrukcí města. Blízké město Recife však mezitím nabylo na významnosti a Olinda již nenabyla zpět svého dominantního postavení. V historické části města se nachází mnoho klášterů, kostelů a dalších sakrárních staveb. Fotogalerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Olinda na Wikimedia Commons
Olinda

Olinda er en by og kommune i nordøstlige Brasilien med 349.976 (2022) indbyggere. Byen ligger ved Atlanterhavets kyst i delstaten Pernambuco og er en del af storbyen Recifes opland. Byen blev grundlagt år 1535 og blev den største og vigtigste by i området, i en region med betydende sukkerrørsdyrkniner. Det centrale Olinda med mange historiske bygninger fra kolonitiden har siden 1982 været optaget på UNESCOs Verdensarvsliste. Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Olinda

Olinda est une ville brésilienne du littoral de l'État du Pernambouc. Elle se situe face à la capitale de l'État, Recife. Histoire Olinda est l'une des plus vieilles cités brésiliennes, fondée en 1535 par le portugais Duarte Coelho. Elle reçut son titre de ville en 1537. Olinda fut alors le siège de la capitainerie de Pernambuco, mais fut incendiée par les Hollandais qui transférèrent ce siège à Recife. Elle récupéra cette fonction de capitale du Pernambouc en 1654 lorsque les Portugais rétablirent leur autorité en expulsant les Hollandais. En 1837, elle perdit définitivement son titre de capitale au bénéfice de Recife. Géographie Olinda se situe par une latitude de 08° 00' 32" sud et par une longitude de 34° 51' 18" ouest, à une altitude de 16 mètres. Sa population était de 391 433 habitants au recensement de 2007. La municipalité s'étend sur 44 km2. Elle fait partie de la microrégion de Recife, dans la mésorégion métropolitaine de Récife. Elle fait partie de la région métropolitaine de Recife, dont le centre n'est distant que de 6 km. Elle est limitée au sud et à l'ouest par Recife et à l'est par l'océan Atlantique. Culture Ville de grande beauté naturelle, Olinda est aussi un des plus grands centres culturels du Brésil. Déclarée, en 1982, patrimoine mondial de l'Humanité par l'UNESCO, Olinda revit sa splendeur passée chaque année durant son carnaval. En 2005, Olinda a été élue première capitale culturelle du Brésil. Autrefois réputée pour ses lames d'épées appelées "olinde" (mot retiré de la dernière édition du Dictionnaire de l'Académie française). Personnalités liées à la commune Matias d'Albuquerque, comte d'Alegrete (1580-1647), général portugais né à Olinda. João Paulo Batista (1981-), joueur brésilien de basket-ball né à Olinda. Notes et références Voir aussi Articles connexes Phare d'Olinda Liens externes Site officiel Ressource relative aux beaux-arts : Grove Art Online Ressource relative à la musique : MusicBrainz Portail du patrimoine mondial Portail du Pernambouc
Olinda (település)

Olinda brazil város Pernambuco állam északkeleti részén, az Atlanti-óceán partján, lakosságának száma 376 800 fő (2005). Egyike Brazília legértékesebb városainak a gyarmati korból. A települést 1535-ben alapította Duarte Coelho Pereira; a nevét is tőle kapta, amikor az óceán partjára érve így kiáltott fel: oh, linda!, milyen gyönyörű!. Városi rangra emelkedett 1537.március 12-én. Olinda volt Pernambuco fővárosa, de a hollandok 1630-ban felgyújtották és a székhelyet átköltöztették a néhány kilométernyire fekvő Recifébe. A tűzvészben sok épület odaveszett, de később sok mindent sikerült helyreállítani. Nevezetes épületei: Igreja Santa Teresa: a templomot a 17. század közepén alapították. 1686-ban a karmeliták tulajdonába került, akik egy kolostorral bővítették. A templom eredeti formájában maradt fenn; Sâo Bento-monostor és -templom: bencések alapították 1582-ben, 1597 és 1599 között épült, a holland pusztítás után 1680-ban építették újjá. Itt működött az ország első jogi fakultása 1827 és 1852 között. A templom legértékesebb díszei a faragások és a rokokó főoltár. Szépművészeti Múzeum: az épületben az inkvizíció idején börtön működött; Mercado de Ribeira: a rabszolgapiac; Conceiçâo-templom és -kolostor: a 16. század második felében épült. A hollandok felgyújtották, a 17. század második felében építették újjá. Nevezetesek főoltára és kazettás mennyezete; Misericórdia-templom: 1540-ben építették, 1654-ben újjáépítették. A leprások telepe volt; Sâo Joâo Batista dos Militares-templom: az 1581-ben épült templom az egyetlen, amelyet nem gyújtottak fel a hollandok. A bencések kolostora is volt; Nossa Senhora do Monte-templom: 1582-ben alapították; Szent Ferenc-templom és -kolostor: Brazília első ferences rendi építménye, 1585-1590-ben építették, a 17. század második felében újjáépítették; Sé-templom: 1537-ben alapították. Ide temették Olinda püspökeit; Seminário de Olinda: a jezsuiták volt kollégiuma; Püspöki palota: 1676-ban épült; Igreja do Carmo: 1588-ban építették, Brazília első karmelita temploma. Szépségén kívül Olinda egyike Brazília legjelentősebb kulturális központjainak. Sok látványossága, mint például történelmi belvárosa, templomai, az olindai karnevál, amely hasonlít a hagyományos portugál karneválokhoz afrikai vonásokkal, turisták tízezreit vonzzák a városba minden évben. Források Bede Béla – Lempert Márta: Brazília, Panoráma, Budapest, 1983, ISBN 963-243-225-8 További információk Olinda hivatalos honlapja Commercial site
Olinda

Olinda – miasto w Regionie Północno-Wschodnim Brazylii, w stanie Pernambuco, nad Oceanem Atlantyckim, w regionie metropolitalnym Recife. Około 376,8 tys. mieszkańców. Dawna stolica regionu Pernambuco i jedno z najstarszych miast Brazylii, którego centrum od 1982 r. jest w całości wpisane na listę światowego dziedzictwa kultury UNESCO. Najbliższe lotnisko to Aeroporto Internacional do Recife/Guararapes–Gilberto Freyre – Recife. Głównymi sektorami ekonomii są turystyka (m.in. karnawał konkurencyjny do Rio), handel i rzemiosło. W mieście rozwinął się przemysł cukrowniczy oraz tytoniowy. Miasto ma bardzo wysoki wskaźnik przestępczości, szczególnie dotkliwe są przestępstwa przeciwko mieniu. Klimat Pogoda w Olinda jest pod wpływem klimatu tropikalnego monsunowego. Są tam wyraźne pory deszczowe oraz krótka pora sucha. Wszystkie średnie temperatury miesięczne są większe niż 18 °C. Najwyższa temperatura roczna występuje tuż przed porą deszczową. Olinda jest bardzo dobrym kierunkiem podróży przez cały rok, a miesiące z najlepszą pogodą to: lipiec, sierpień, wrzesień. Najcieplejsze miesiące to: styczeń (dzień: 30 °C, noc: 25 °C), luty (dzień: 30 °C, noc: 25 °C), marzec (dzień: 30 °C, noc: 25 °C). Najchłodniejszym miesiącem jest lipiec o temperaturze pomiędzy 22 °C w nocy i 27 °C w ciągu dnia. W Olindzie miesiące w których jest najwyższa szansa na deszcz to: czerwiec – 69%, lipiec – 69%, maj – 56%. Przypisy Linki zewnętrzne Strona oficjalna UNESCO (ang.)
Olinda

Olinda este un oraș în statul Pernambuco din nord-estul Braziliei, pe litoralul Oceanului Atlantic. Are 380 mii de locuitori și este unul din cele mai importante centre turistice din Brazilia. Centrul istoric al Olindei, construit în stilul barocului brazilian (multiple edificii din sec. XVII și XVIII), a fost declarat de UNESCO monument de valoare mondială.
Олинда

Олинда (порт. Olinda) — муниципалитет в Бразилии, входит в штат Пернамбуку. Составная часть мезорегиона Агломерация Ресифи. Находится в составе крупной городской агломерации Агломерация Ресифи. Входит в экономико-статистический микрорегион Ресифи. Население составляет 391 433 человека на 2007 год. Занимает площадь 29 км². Плотность населения — 13 361 чел./км². История Город основан 12 марта 1535 года. Статистика Валовой внутренний продукт на 2004 год составляет 1 551 178 000,00 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики). Валовой внутренний продукт на душу населения на 2004 год составляет 4066,00 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики). Индекс развития человеческого потенциала на 2000 год составляет 0,792 (данные: Программа развития ООН). География Климат местности: тропический. В соответствии с классификацией Кёппена, климат относится к категории Aw. Известные уроженцы Барбоза, Мариу Гибсон (1918—2007) — министр иностранных дел Бразилии в 1969—1974 годах. Галерея Примечания
Олинда

Олинда (порт. Olinda, настало од португалске синтагме "Oh! Linda!", значи Ох! Лијепа!) град је у Бразилу у савезној држави Пернамбуко, лоциран на сјевероистоку уз обалу Атлантског океана. Сјеверно од Олинде се налази Ресифе, а јужно Паулиста. Према процени из 2007. у граду је живело 391.433 становника. Олинда је основана 12. марта 1537. Град има очуван дух колонијалног времена. Године 1982, УНЕСКО је прогласио историјски центар Олинде за свјетску баштину. Олинда је позната по свом атрактивном карневалу, који се сматра једним од најбољих у Бразилу. Становништво Према процени из 2007. у граду је живело 391.433 становника. Партнерски градови Касино Parintins Vila do Conde Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Olinda

Olinda är en stad och kommun i nordöstra Brasilien och ligger vid atlantkusten, i delstaten Pernambuco. Staden grundades år 1535 och var i början den största och viktigaste staden i området, i en region med betydande sockerrörsodlingar. Den något sydligare Recife blev efterhand områdets maktcentrum, mycket på grund av stadens viktiga hamntrafik, något som Olinda saknade. Olinda har idag ungefär 390 000 invånare och är en del av Recifes storstadsområde. Centrala Olinda, med många historiska byggnader från kolonial tid, är sedan 1982 upptagen av Unesco som ett av Brasiliens världsarv. Befolkningsutveckling Staden är indelad i sammanlagt 31 stadsdelar, bairros. Källor
Олінда

Олінда (порт. Olinda) — історичне місто в межах Аглмерації Ресіфі в бразильському штаті Пернамбуку, розташовану на березі Атлантичного океану за декілька кілометрів на північ від столиці штату Ресіфі і на південь від міста Пауліста. Населення міста 376 800 мешканців (2005), це одне з найкраще збережених колоніальних міст Бразилії. Назва міста може бути інтерпретована як вираження краси (від порт. Ó, linda! — «Як красиво!»), хоча дійсним джерелом назви ймовірно є ім'я одного з героїв лицарського роману Amadis de Gaula. Олінда відома цілим рядом турістичних пам'яток, наприклад, вузькими історичними вуличками центру міста, церквами колоніального періоду і Карнавалом Олінди, подібному до традиційних бразильських карнавалів. На відміну від Ріо-де-Жанейро і Салвадора, в Олінді вхід до карнавалу вільний. Свято проходить на вулицях міста, без будь-якої огорожі, на ньому виступають сотні музичних гуртів багатьох жанрів. За численні добре збережені зразки колоніальної архітектури центр міста отримав статус Світової спадщини ЮНЕСКО. Примітки
Leuchtturm Mucuripe (1872)

p4 Der alte Leuchtturm von Mucuripe (portugiesisch Farol do Mucuripe) steht am Hafen in der brasilianischen Gemeinde Fortaleza, Ceará. Er ist eines der ältesten Gebäude in Fortaleza. Er war lange Zeit eine Orientierung für Schiffe, die hier anlegten. Das alte „Auge des Meeres“ (portugiesisch olho do mar), wie er genannt wurde, ging 1957 außer Betrieb. Der Leuchtturm beherbergte zeitweilig das Museum „O Museu de Fortaleza“. Geschichte Der erste Leuchtturm wurde zwischen den Jahren 1840 und 1846 von Sklaven aus Mauerwerk, Holz und Eisen gebaut. Von 1981 bis 1982 erhielt er eine grundlegende Renovierung, um das Jangadeiro-Museum, das heute als Farol-Museum bekannt ist, zu beherbergen. Dessen Sammlungen beziehen sich auf die portugiesische und holländische Kolonialzeit Fortalezas sowie die Provinz Ceará im Kaiserreich Brasilien. Der als Denkmal eingetragene Leuchtturm war Teil des historischen Erbes und eine der schönsten Touristenattraktionen der Stadt Fortaleza. Inzwischen (2021) ist der Leuchtturm von Mucuripe leider verlassen und verfällt zusehends. Neuer Leuchtturm Am 18. September 2017 wurde in der Rua Novo Farol, Bezirk Vicente Pinzon, ein neuer Leuchtturm (portugiesisch Novo Farol do Mucuripe) aus Stahlbeton mit einer Höhe von 71,1 Metern eingeweiht. Er liegt circa 2 km südwestlich vom alten Leuchtturm und ist nun der größte auf dem amerikanischen Kontinent. Weblinks Einzelnachweise
Farol do Mucuripe

O Farol do Mucuripe é um farol localizado no município brasileiro de Fortaleza que foi construído entre os anos de 1840 a 1846 pelos escravos, em alvenaria, madeira e ferro. Ele representa uma das mais antigas edificações de Fortaleza. Foi, durante muito tempo, referência para embarcações que aqui aportavam. Porém o velho olho do mar, como era conhecido, foi desativado em 1957. O farol abrigou em determinado momento o "O Museu de Fortaleza". Em 5 de outubro de 2025, após meses de reformas e restauração completa na estrutura do fatorol e ele foi reaberto ao público geral. História No período de 1981 a 1982, recebeu sua mais significativa reforma a fim de abrigar o Museu do Jangadeiro, atual Museu do Farol, cujo acervo faz referência a Fortaleza Colônia, e o Ceará província do Brasil Império. O museu abrigava peças e acervo sobre os principais momentos e acontecimentos que marcaram a capital cearense: reproduções, desenhos, fotografias, documentos, ilustrações, trechos de romances e relatos de visitantes. Tombado pelo IPHAN, o farol fazia parte do Patrimônio Histórico, tendo sido um dos mais belos pontos turísticos da cidade de Fortaleza. Em 2023, segundo as pessoas que visitavam o local, o farol do Mucuripe estava tristemente abandonado e caindo em ruínas. Fica localizado na Avenida Vicente de Castro, S/N - Serviluz, Fortaleza, Ceará, Brasil. Novo Farol Em 18 de setembro de 2017, foi inaugurado um novo farol em alvenaria com 71,1 metros de altura, na Rua Novo Farol, bairro Vicente Pinzon, nas coordenadas geográficas 03 43,57 S e 038 28,32 W. Está cerca de 2 km de distância do antigo farol. É o maior do Continente Americano. Referências
Mucuripes fyr

Mucuripes fyr (portugisiska: Farol do Mucuripe, även Velho Farol de Fortaleza) är en inaktiv fyr i Mucuripes hamn i Fortaleza i Brasilien som har inretts till museum. Fyrplatsen anlades år 1846 och fyren, som är en av de äldsta byggnaderna i Fortaleza, tändes första gången den 29 juli 1872. Det 22 meter höga, sexkantiga tornet av tegel är byggt i barockstil med en lanternin högst upp. Fyren togs ur drift år 1957 och renoverades 1981-1982. Byggnaden inreddes till restaurang och byggdes senare om till Museu do Farol. Museet stängdes år 2004 och byggnaden förföll. Fyrplatsen kan besökas. Fyren är en symbol för Ceará och avbildas på delstatens flagga. Den nyrenoverade byggnaden återinvigdes den 5 oktober 2025 i närvaro av bland andra guvernör Elmano de Freitas, borgmästaren i Fortaleza, Evandro Leitão och medlemmar av delstatsregeringen. Två nya fyrar En ny fyr uppfördes år 1958 omkring 2 kilometer från den gamla. Det 22 meter höga runda tornet är svart med vita band. Fyren togs ur drift år 2017 och en 18 september 2017 invigdes en 71 meter hög fyr tätt intill. Det är Sydamerikas högsta fyr. Fyrapparaten visar två vita blixtar var tionde sekund. Fyrplatsen och fyrarna är stängda för allmänheten. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Mucuripes fyr.
Сао Луис

Сао Луис (на португалски: São Luís) е град в щата Мараняо, както и негова столица в Североизточна Бразилия. Сао Луис е с население от 1 011 943 жители (2010 г.) и площ от 827,141 km². Намира се на 4 m н.в. на остров Сейнт Луис в залива Свети Марк в Атлантическия океан. Пощенският му код е 65000 – 000, а телефонният е +55 98. Първите европейци, които идват до района на града, са французи, които се опитват да създадат колония тук през 1612 г., но тя е превзета от португалци през 1615 г. История Единствена столица на бразилски щат, създадена от французи. Икономика Износ на желязна руда. Металургия и преработка на алуминий. Транспортна инфраструктура Международно летище „Маршал Кунха Мачадо“ (преди наричано „Тиририкал“). Има две пристанища. Фериботно пристанище Итаки, 2-ро по-дълбочина след Ротердам. По жп линията се транспортира руда. Образование В града има два държавни университета – UFMA и UEMA. Култура В града има много поети и писатели. Известен е като „острова на любовта“. Центърът на града е обект на културното наследство на ЮНЕСКО от 1997 г. Има много сгради в центъра, облицовани с декоративни плочки, затова е известен като „градът на плочките“ и „бразилската Атина“. Известни личности Родени в Сао Луис Раймунду Кореия (1859 – 1911), поет
São Luís

São Luís és una ciutat situada en el nord-èst de Brasil i capital de l'estat de Maranhão. Està localitzada en l'illa homònima en l'Atlàntic Sud, entre les badies de São Marcos i São José de Ribamar. Upaon-Açu és l'antiga denominació donada pels indis Tupinambás que allí habitaven, i que significa "Illa Gran". La població de São Luís és d'1.021.385 habitants (estimació de 2007). Va ser fundada en 1612 pels francesos. El seu centre històric va ser declarat el 1997 Patrimoni de la humanitat per la UNESCO. Persones il·lustres Augusto Fragoso, Militar i escriptor Rafael Leitão (1979), Gran Mestre d'escacs Referències
São Luís

São Luís je brazilské město ve státě Maranhão, ve kterém žije více než 1 milion obyvatel. Rozkládá se na ostrově Upaon-Açu na severovýchodě Brazílie. Město vzniklo v roce 1612, kdy se tu usadilo 500 francouzských kolonistů, kteří byli následně vytlačeni Portugalci. V blízkosti města se nachází námořní přístav Porto do Itaqui, který patří ke strategicky významným a rušným přístavům brazilského zahraničního obchodu. Z města vedou železniční tratě do sousedních států Pará, Tocantins a Piauí, které jsou využívány mimo jiné pro export zemědělských a těžařských výrobků z vnitrozemí do zdejšího přístavu a dále do zahraničí. Vzhledem ke strategické poloze města (blíže k USA a Evropě) zde sídlí mnoho průmyslových korporací a společností. Město má letecké spojení s většinou velkých brazilských měst, taktéž odtud létají spoje do 150 km vzdáleného národního parku Lençóis Maranhenses, pro který je São Luís výchozím místem. Centrum města Centrum města si zachovalo svůj historický charakter, pro nějž je typická portugalská architektura, která se musela přizpůsobit zdejšímu horkému a vlhkému podnebí. Kamenné zdi bytových domů jsou často obloženy keramickými kachličkami azulejos, které slouží jako izolace i jako dekorace. Mezi významné stavby patří např. zdejší biskupský palác a katedrála, paláce Dos Leões a La Ravardière nebo divadlo Arthur Azevedo. Historický střed města o rozloze 220 ha byl roku 1997 zapsán na seznam světového dědictví UNESCO. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu São Luís na Wikimedia Commons
São Luís

São Luís er hovedstad og en kommune i delstaten Maranhão i den nordøstlige del af Brasilien. Byen har omkring 1.037.775 (2022) indbyggere. Den ligger på en ø i deltaet, hvor floderne Pindaré og Itapecuru munder ud i Atlanterhavet. Byen blev grundlagt i 1612 af Franske kolonister. Det gamle bycentrum af São Luís er optaget på UNESCOs Verdensarvsliste. Galleri
São Luís

São Luís Maranhão állam fővárosa Brazíliában. A város a São Luís-szigeten helyezkedik el a Baía de São Marcosban, az Atlanti-óceán egy öblében, amelyet a Pindaré, Mearim, Itapecuru és más folyók torkolata alakított ki. A város lakossága mintegy 998 385 fő (2006). A városnak tengeri kikötői vannak, a Ponta da Madeira és a Porto do Itaqui, rajtuk keresztül exportálják az amazóniai területekről származó vasérc jelentős részét. A város fő iparága a kohászat, valamint itt van a Maranhãoi Állami Egyetem. Eredetileg a város helyén a tupinambá törzs nagy faluja állt. Az első európaiak a franciák voltak 1612-ben, akik francia gyarmattá akarták tenni a területet. Erődjüket IX. (Szent) Lajos francia király után nevezték el Saint Louis-nak (portugálul São Luís). Ezt 1615-ben Jerônimo de Albuquerque hódította meg Portugália számára, így a franciáknak csak kevés idejük maradt a város felépítésére. Sao Luíst mindenesetre franciák által alapított városként tartják számon, és Brazília államainak fővárosai között az egyetlen, amit nem a portugálok alapítottak. 1641-ben a várost lerohanták a hollandok. 1645-ig maradtak, de nem sikerült befolyásolniuk a város építészeti arculatát, vagy bármilyen nyomot hagyni rajta, hiszen nem az építéssel voltak elfoglalva, hanem uralmuk megőrzésével. Így lett São Luís a portugál gyarmati építészet egyik legnagyobb és legjobb állapotban fennmaradt öröksége. A város eleinte elmaradt más tengerparti városok mögött, de a 18. század végén a gyapottermesztés hatására rohamos fejlődésnek indult. Ekkor és a következő évszázadban épültek a városi polgári építészet alkotásai, amelyek híressé teszik Sao Luíst. Sok, a 16-18. században épült temploma közül a legjelentősebb a katedrális (Igreja da Sé), amelynek ma már csak a főoltára barokk, az átépítések következtében a többi része klasszicista. A kormányzói palota (Palácio do Governo) szintén klasszicista stílusú. A módos polgárok házainak díszítésénél jellemző a díszes csempeborítás. 1989-ben egy kiterjedt program kezdődött, a város történelmi központjának, a gyarmati korszak épületeinek tatarozása és helyreállítása. Szigete a Szerelem szigete és a Brazíliai Athén néven is ismert, hiszen sok költő és író élt itt, mint például Aluísio Azevedo, Graça Aranha, Gonçalves Dias, Ferreira Gullar. Július elején tartják a nevezetes Bumba-Meu-Boi ünnepséget, amely egy népszerű pásztorjáték, amelynek előadásában keverednek a portugál, az indián és az afrikai elemek. Népesség A város népességének változása: Források Bede Béla – Lempert Márta: Brazília, Panoráma, Budapest, 1983, ISBN 963-243-225-8 További információk citybrazil.com.br Fotók A világörökségi helyszín az UNESCO honlapján