NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Salto del Guairá

Salto del Guairá és una ciutat del Paraguai, capital del departament de Canindeyú. Es troba a 600 km de la capital del país, Asunción, i a tan sols 6 km de la frontera amb el Brasil. Població D'acord amb les dades del cens del 2002, Salto del Guairá tenia una població urbana de 6.653 habitants (11.298 al districte), segons l'estudi de la Direcció General d'Estadística, Enquestes i Censos. Origen del nom El nom de la ciutat deriva d'una de les cascades més grans d'Amèrica del Sud, Saltos del Guairá. Actualment, la cascada ja no existeix, però ha deixat espai al gran llac artificial d'Itaipú, el qual marca el seu límit nord. Història La ciutat va ser fundada el 3 de març de 1959; el 30 de juliol de 1973 es va formar el districte, mentre que el 2 de juliol de 1974 Salto del Guairá va ser reconeguda capital de Canindeyú. Referències Enllaços externs SENATUR (castellà)
Salto del Guairá

Salto del Guairá ist ein Distrikt und die Hauptstadt des Departamento Canindeyú. Die Stadt liegt am Rio Paraná, an der Grenze zu Brasilien im äußersten Osten Paraguays, rund 230 Kilometer nördlich von Ciudad del Este. Ihr Name leitet sich ab von den früheren Wasserfällen Saltos del Guairá, die 1982 im Itaipú-Stausee versanken. Die Stadt hat etwa 21.000 Einwohner, der Distrikt 37.600 Einwohner. Geschichte An diesem Ort befand sich bereits die früheste koloniale Siedlung im heutigen Paraguay, das 1556 gegründete und im 17. Jahrhundert aufgegebene Ciudad Real. Die heutige Stadt wurde am 3. März 1959 gegründet, der Distrikt am 30. Juli 1973. Klima Die mittlere Jahrestemperatur liegt bei 23–25 °C, die durchschnittliche Mindesttemperatur ist 11,2 °C im Juni und die durchschnittliche Höchsttemperatur 31,5 °C im Dezember. Die relative Luftfeuchtigkeit liegt bei 75 %. Der mittlere Niederschlag schwankt zwischen 1400 mm und 1600 mm im Jahr. Der August weist mit 66 mm den geringsten, der Dezember mit 188 mm den größten Niederschlag auf. Wirtschaft Die Wirtschaft der Stadt basiert hauptsächlich auf dem Einkaufstourismus aus Brasilien. Nach dem Bau der 3600 m langen Ayrton-Senna-Brücke im Jahr 1998, drei Kilometer flussaufwärts, hat sich die Zahl der brasilianischen Touristen stark erhöht. Seitdem die brasilianische Regierung die Errichtung zollfreier Läden in den eigenen Grenzstädten ab Juli 2018 erlaubt, sind jedoch 300.000 Arbeitsplätze auf der paraguayischen Seite bedroht, besonders in den Städten Ciudad del Este und Salto del Guairá. Um in Zukunft auch Touristen anzulocken, wird eine Uferstraße (Costanera) mit Strand entlang des Flusses gebaut, die Ende 2019 fertiggestellt sein soll. Salto del Guairá ist nach 413 Kilometern Endpunkt der von Asunción kommenden Ruta 3. Zur brasilianischen Stadt Guaíra (Paraná) auf der anderen Flussseite besteht neben der angesprochenen Straßenverbindung auch eine Fährverbindung über den Rio Paraná. Persönlichkeiten Miguel Ángel Cuéllar (* 1982), paraguayischer Fußballspieler Weblinks Construcción de Costanera Salto de Guairá (PDF) Klimatabelle Salto del Guairá Einzelnachweise
Salto del Guairá

Saltos del Guairá è una città del Paraguay, capoluogo del dipartimento di Canindeyú; la città dista circa 600 km dalla capitale del paese, Asunción, e soltanto 6 km dalla frontiera con il Brasile. Popolazione Al censimento del 2002 Saltos del Guairá contava una popolazione urbana di 6.653 abitanti (11.298 nel suo distretto), secondo i dati della Dirección General de Estadística, Encuestas y Censos. Origine del nome Il nome della città deriva da quello di una delle più grandi cascate del Sudamerica, i Saltos del Guairá (Cascate del Guairá). Oggi le cascate non esistono più, ma hanno lasciato spazio al grande bacino artificiale di Itaipú, che ha qui vicino la sua parte più settentrionale. Storia La città fu fondata il 3 marzo del 1959; il 30 luglio 1973 fu costituito il distretto, mentre il 2 luglio 1974 Salto del Guairá fu nominata capitale del dipartimento di Canindeyú. Economia La sua posizione a pochi km dalla frontiera, ha avuto sulla città un'influenza commerciale e turistica. Questo perché le tasse d'importazione in Paraguay sono molto più basse rispetto al vicino Brasile. Basta pensare che nella città vi sono più di trenta centri commerciali e moltissimi negozi. Prima della crisi del marzo 2015 nella città entravano, ogni giorno, più di 10.000 turisti brasiliani che acquistavano beni per oltre 10 milioni di dollari al giorno. Infrastrutture e trasporti A Saltos del Guairá termina la strada nazionale 3 proveniente da Asunción. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Salto del Guairá Collegamenti esterni (EN) Salto del Guairá, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Saltos del Guairá (Paraguai)

Saltos del Guairá é uma cidade do Paraguai, sede da governadoria do departamento de Departamento Canindeyú. Geografia O município de Saltos del Guairá é servido pela seguinte rodovia: Ruta 10, que liga o município a cidade de Villa del Rosario (Departamento de San Pedro) Ligações externas Página oficial da cidade de Saltos del Guairá Referências
Сальто-дель-Гуайра

Сальто-дель-Гуайра (исп. Salto del Guairá) — город в Парагвае. География и экономика Город Сальто-дель-Гуайра (в переводе — водопад Гуайра) расположен в восточной части Парагвая, у границы с Бразилией, в 200 километрах к северу от города Сьюдад-дель-Эсте. Сальто-дель-Гуайра является административным центром департамента Канендию. Район вокруг Сальто-дель-Гуайра является крупным экспортёром сельскохозяйственной продукции в Бразилию. Здесь выращиваются в значительном количестве соя, а также сахарный тростник, маис, пшеница и хлопок. История Сальто-дель-Гуайра был основан 3 марта 1959 года частной парагвайской компанией «Colonizadora Salto del Guairá S.A». 30 июля 1973 года был образован округ Сальто-дель-Гуайра, и он получил городские права (муниципалитет 3-й категории). 2 июля 1974 года Сальто-дель-Гуайра становится муниципалитетом 1-й категории и центром департамента Канендию. Климат Климат в районе Сальто-дель-Гуайра характеризуется умеренной влажностью, среднегодовая температура +21°С (летом +39°С, зимой 0°С).
Сальто-дель-Гуайра

Са́льто-дель-Гуайра́ (ісп. Salto del Guairá) — місто у Парагваї. Географія Сальто-дель-Гуайра (у перекладі — водоспад Гуайра) розташоване у східній частині Парагваю, за 200 кілометрів на північ від міста Сьюдад-дель-Есте. Межа з Бразилією пролягає в шести кілометрах на північ від міста. Сальто-дель-Ґуайра є адміністративним центром департаменту Каніндею. Клімат Місто знаходиться у зоні, котра характеризується вологим субтропічним кліматом. Найтепліший місяць — лютий із середньою температурою 26.2 °C (79.2 °F). Найхолодніший місяць — червень, із середньою температурою 17.3 °С (63.1 °F). Економіка Місто є центром аграрного району, який значну частину своєї продукції експортує до Бразилії. Серед сільськогосподарських культур, які тут в значній кількості вирощують — соя, а також цукрова тростина, кукурудза, пшениця і бавовна. Історія Приватна парагвайська компанія «Colonizadora Salto del Guairá SA» заснувала місто Сальто-дель-Гуайра 3 березня 1959 року. 30 липня 1973 року утворено округ Сальто-дель-Гуайра, який отримав міські права (муніципалітет 3-ї категорії). 2 липня 1974 року Сальто-дель-Ґуайра став муніципалітетом 1-ї категорії та центром департаменту Каніндею. Примітки
Serra da Mesa Dam

The Serra da Mesa Dam, once known as Sao Felix, is an embankment dam on the Tocantins River near Minaçu in Goiás, Brazil. The dam serves an associated hydroelectric power plant with a 1,275 megawatts (1,710,000 hp) installed capacity. The dam creates the largest reservoir by volume in Brazil. Background Eletrobrás Furnas began studies of the upper Tocantins River in 1981 and proposed constructing two large dams, one was at Serra da Mesa which had good geomechanical conditions. After years of studies, construction on the dam and power station began in 1986. On October 24, 1996, the dam began to inundate and create its reservoir and it was full in 1998; around the same time, the power station's generators became operational. The dam is one of seven on the Tocantins River. The other six dams are: Tucuruí Dam (one of the world's largest), Cana Brava dam, São Salvador dam, Peixe Angical dam, Luiz Eduardo Magalhães (Lajeado) dam, Estreito dam, and Tucuruí dam). Dam and reservoir The Serra da Mesa Dam is a 1,500-metre (4,900 ft) long and 154-metre (505 ft) tall earth-fill embankment dam with a clay core and in total contains 12,057,558 cubic metres (425,808,600 cu ft) of material. The reservoir created by the dam has a capacity of 54,400,000,000 cubic metres (44,100,000 acre⋅ft) and surface area of 1,784 square kilometres (689 sq mi). Of the reservoir's volume, 43,250,000,000 cubic metres (35,060,000 acre⋅ft) is active storage. The dam supports a spillway with five floodgates that are 15 metres (49 ft) wide and 20.4 metres (67 ft) high each. In total, the spillway has a 15,000 cubic metres per second (530,000 cu ft/s) discharge capacity. Serra da Mesa Hydroelectric Power Station The dam supports the Serra da Mesa Hydroelectric Power Station, an underground power station and hydraulic circuit. Before reaching the turbines, water enters the intake near the dam's left abutment and proceeds along three 24-metre (79 ft) long intake tunnels before reaching three 126-metre (413 ft) long and 10-metre (33 ft) diameter penstocks. Water then reaches the Francis turbines which power three 425 megawatts (570,000 hp) generators. After exiting the turbines, the water is discharged from the power house via one 500-metre (1,600 ft) long tailrace tunnel. The power house is 137 metres (449 ft) long, 67 metres (220 ft) high and 30 metres (98 ft) wide. To mitigate water hammer when starting and stopping the turbines, it contains a 69-metre (226 ft) long 20-metre (66 ft) wide and 65-metre (213 ft) tall surge chamber with a 91,000 cubic metres (3,200,000 cu ft) capacity. Environmental impact The Serra da Mesa Dam was sharply criticized by environmentalists before and during construction. Organizations, such as the International Rivers Network criticized the dam and its reservoir for destroying a vast area of flora and fauna along with destroying the habitat of endangered species. In addition, the dam was criticized for flooding archeological sites and $15 million worth of timber that was not removed prior to flooding. See also Tucuruí dam References
Barrage de Serra da Mesa

Le barrage de Serra da Mesa est situé sur le cours principal du Rio Tocantins, dans la municipalité de Minaçu, État de Goiás, à 1 790 km de son embouchure. Son usine hydroélectrique, située dans le bassin du haut Tocantins, au Goiás, possède une grande importance du point de vue énergétique brésilien. Ses trois unités génératrices totalisent en effet 1 275 kW susceptibles de fournir annuellement 5 milliards de kWh, indispensables pour cette région en fort développement peu éloignée de Brasilia et de São Paulo et interconnectée avec les réseaux électriques Sud / Sud-Est / Centre-Ouest. Le lac de Serra da Mesa - le lac artificiel de l'usine de Serra da Mesa - est le cinquième plus grand du Brésil avec une superficie inondée de 1 784 km² à l'altitude de 460 m, et est le premier du Brésil en volume d'eau, avec 54,4 milliards de m³ ; il a attiré beaucoup d'investissements dans le domaine du tourisme. Notes et références Voir aussi Articles connexes Hydroélectricité au Brésil Portail du bâtiment et des travaux publics Portail du Goiás Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
Серра-да-Меза (ГЭС)

ГЭС Серра-да-Меза (порт. UHE Serra da Mesa) — высоконапорная гидроэлектростанция в муниципалитете Минасу штата Гояс Бразилии с установленной мощностью 1,2 ГВт, расположена в верхнем течении реки Токантинс. Гидроузел формирует одноименное водохранилище с полезной ёмкостью 43,2 км³, которое используется для годичного регулирования стока реки Токантинс. По состоянию на 2016 год водохранилище Серра-да-Меза обладает наибольшим полезным объемом в Бразилии. Основные сведения Основные сооружения комплекса ГЭС включают в себя: каменно-набросную плотину длиной 1,5 км и высотой 154 м; приплотинный машинный зал, соединенный с водохранилищем тремя водоводами длиной 124 м и диаметром 10 м каждый, оборудован тремя генераторами мощностью 425 МВт и турбинами Френсиса; поверхностный управляемый водосброс с пятью затворами с максимальной пропускной способностью 15000 м³/сек; При нормальном напорном уровне 460 м НУМ гидроузел формирует водохранилище площадью 1784 км² и полным объёмом 54,4 км³. В ходе сезонного и годичного регулирования стока допускается сработка водоёма до уровня 417,3 м НУМ, что соответствует полезному объёму 43,2 км³. Водохранилище Серра-да-Меза В ходе регулирования стока реки изменения уровня водоема могут достигать 42,7 м, минимальные уровни достигаются как правило к началу зимних муссонных дождей в ноябре каждого года. Максимальная сработка водоёма соответствует уменьшению его объема на 79% и уменьшению площади на 40%. Из-за необходимости ежегодного вылова рыбы на водохранилище активно популяризируется рыболовство. Значение для каскада ГЭС на Токантинс Строительство гидроузла позволило зарегулировать сток реки и развить каскад ГЭС ниже по течению. После ввода в эксплуатацию Серра-да-Меза производство на ГЭС Тукуруи выросло на 30% до 41,43 млрд. кВт⋅ч, что было достигнуто путем создания дополнительных водохранилищ выше по течению реки и большей зарегулированностью притока к гидроузлу Интересные факты Гекконы вида Gymnodactylus amarali, живущие на 5 островах образовавшегося водохранилища, за пятнадцать лет после затопления быстро эволюционировали — у них увеличились головы на 4 %, что позволило им поедать более крупных термитов. См. также Токантинс ГЭС Тукуруи Примечания Комментарии Источники
ГЕС Серра-да-Меза

ГЕС Серра-да-Меза (порт. Usina Hidrelétrica de Serra da Mesa) — гідроелектростанція в Бразилії у штаті Гояс. Знаходячись перед ГЕС Кана-Брава, становить верхній ступінь у каскаді на річці Токантінс, яка починається на Бразильському нагір'ї неподалік столиці країни Бразиліа та тече на північ до впадіння в річку Пара (правий рукав дельти Амазонки). У межах проекту річку перекрили кам'яно-накидною греблею з глиняним ядром висотою 154 метри, довжиною 1510 метрів та товщиною по гребеню 11 метрів. Крім того, існують дві земляні дамби висотою 27 та 8 метрів. Разом усі ці споруди потребували 12,4 млн м3 матеріалу та утримують найбільше в країні водосховище з об'ємом 54,4 млрд м3 та корисним об'ємом 43,3 млрд м3). Його площа сягає 1784 км2, а рівень поверхні в операційному режимі може коливатись між позначками 417,3 та 460 метрів НРМ (у випадку повені до 461,5 метра НРМ). Сховище відіграє важливу роль для максимізації виробітку всього розташованого нижче за течією Токантінс каскаду. Споруджений неподалік греблі підземний машинний зал має розміри 149х29 метрів при висоті 70 метрів. Ресурс, поданий до нього через три водоводи діаметром по 9 метрів, живить три турбіни типу Френсіс потужністю по 431 МВт, які при напорі у 125,5 метра забезпечують виробництво 6,3 млрд кВт-год електроенергії на рік. Під час спорудження станції провели екскавацію 13,2 млн м3 (в тому числі 10 млн м3 скельних порід) та використали 218 тис. м3 бетону. Примітки
Oi (Unternehmen)

Oi (früher Telemar) ist eine brasilianische Telefongesellschaft und eine der größten Südamerikas mit Firmensitz in Rio de Janeiro. Oi heißt auf Deutsch „Hallo“. Tochtergesellschaften sind Telemar und Brasil Telecom. Das Unternehmen hat siebzig Millionen Kunden, ist der viertgrößte Mobilfunkbetreiber des Landes und hat nach eigenen Angaben Schulden in Höhe von 65,4 Mrd. Reais (19,2 Milliarden US-Dollar). Seitdem Brasilien in einer Wirtschaftskrise steckt ist „Oi“ praktisch bankrott. Hohe Ausgaben für den Netzausbau und Übernahmen haben Oi in die Insolvenz getrieben. Der Festnetz- und Mobilfunkbetreiber versucht seit Sommer 2016 den Betrieb aufrechtzuerhalten. Zuvor waren Verhandlungen mit den Kreditgebern gescheitert. Einzelnachweise
Oi (télécommunications)

Oi, initialement Telemar, est le plus grand opérateur de télécommunication au Brésil. Son siège social est situé à Brasília. Historique En septembre 2013, Portugal Telecom fusionne avec Oi, pour créer une nouvelle entreprise nommée CorpCo, basé à Rio de Janeiro, avec un chiffre d'affaires de 19 milliards de dollars et servant 100 millions de clients. En décembre 2014, Altice est en négociation exclusive avec Oi pour le rachat de Portugal Telecom, pour une somme de 7,4 milliards de dollars. Le 2 juin 2015, Altice rachète Portugal Telecom. En juillet 2020, Oi en difficulté financière reçoit une offre d'acquisition commune de la part de Claro, TIM et Telefonica de 3,2 milliards de dollars. Cette offre est confirmée et acceptée en décembre 2020. Liens externes (pt) Site officiel Notes et références Portail des entreprises Portail du Brésil Portail des télécommunications Portail du Portugal Portail de l’Angola
Oi (azienda)

Oi (in lingua portoghese "ciao"), precedentemente noto come Telemar, è il più grande operatore di telefonia fissa e il quarto operatore di telefonia mobile in Brasile, la terza più grande società di telecomunicazioni in America Latina. Ha sede a Rio de Janeiro. Le principali filiali di Oi sono Telemar e Brasil Telecom. Nel 2013, Oi ha annunciato la fusione con Portugal Telecom, la più grande società di telecomunicazioni del Portogallo, al fine di rafforzare la società brasiliana e semplificare la sua struttura proprietaria. Nel giugno 2015, Portugal Telecom è stata acquisita da Altice Group. Il 20 giugno 2016, Oi ha presentato domanda di protezione fallimentare da 19 miliardi di dollari (65 miliardi di real brasiliani), la più grande mai registrata per il Brasile. Nel marzo 2017, Oi aveva 63 milioni di unità generatrici di entrate, di cui 40 milioni per servizi mobili personali, 16,3 milioni per rete fissa, 6,5 milioni per B2B (grandi aziende e microimprenditori). Oggi ha 2 milioni di hotspot sulla rete Oi WIFI in tutto il Brasile. Nel marzo 2019, Oi ha registrato una perdita netta nel quarto trimestre di 3.359 miliardi di reais (858 milioni di dollari), aumentando del 66% rispetto alla perdita dell'anno precedente. Le entrate totali sono diminuite del 7,9 percento. L'8 febbraio 2023 l'azienda ha nuovamente presentato domanda di protezione fallimentare negli Stati Uniti, dopo che a fine dicembre del 2022 era riuscito a porre fine al primo fallimento societario iniziato nel 2016. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Oi Collegamenti esterni (PT) Sito ufficiale, su oi.com.br.
Academia Goiana de Letras

A Academia Goiana de Letras - com sigla AGL, instalada em 29 de abril de 1939 sob a presidência do interventor Pedro Ludovico Teixeira, é a entidade literária representativa do estado brasileiro de Goiás, tendo sua sede na cidade de Goiânia. Histórico Ainda no ano de 1904, na cidade de Goiás, foi fundada uma Academia Goiana, tendo como idealizadora Eurídice Natal e Silva. Essa instituição precursora durou até 1909. Sua primeira reunião preparatória ocorreu a 28 de março de 1939, objetivando deliberar sobre sua definitiva instalação, contando com a presença de seu idealizador, Colemar Natal e Silva - filho da idealizadora da Academia primitiva. Constituição inicial A AGL possuía, então, 21 Cadeiras, com os seguintes membros fundadores e Patronos: Atual diretoria A atual Diretoria da Academia Goiana de Letras para o biênio 2024-2026 é composta pelos seguintes membros: Presidente: Aidenor Aires Vice-Presidente: Geraldo Coelho Vaz Secretário-Geral: Luiz de Aquino Alves Neto Primeira Secretária: Adelice da Silveira Barros Segunda Secretária: Augusta Faro Fleury de Melo Primeiro Tesoureiro: José Ubirajara Galli Vieira Segundo Tesoureiro: Iuri Rincon Godinho Diretora de Biblioteca: Maria Augusta Sant’Anna de Moraes O Conselho Fiscal é composto pelos seguintes membros titulares: Gabriel José Nascente Luiz Augusto Paranhos Sampaio Martiniano José da Silva E pelos suplentes: Antônio José de Moura Ney Teles de Paula Valdomiro Bariani Ortêncio (in memoriam) Ver também Academia Goianiense de Letras Referências Bibliografia VAZ, Coelho: Academia Goiana de Letras - História e Antologia. Goiânia: Kelps, 2007. ISBN 978-85-7766-243-2 Ligações externas «Página oficial»
Estación de Corumbá

La Estación Ferroviaria de Corumbá fue una construcción destinada al embarque o desembarque de pasajeros de trenes y, de modo secundario, al cargado y descargado de mercancías transportadas. Usualmente se componía de un edificio para pasajeros (y posiblemente para cargas también), además de otras instalaciones asociadas al funcionamiento del ferrocarril. Historia La Estación Ferroviaria de Corumbá forma parte de la línea Y. F. Itapura-Corumbá, que fue abierta a partir de 1912. A pesar de esto, por dificultades técnicas y financieras, había cerca de 200 km de raíles pendientes de ser finalizados (tramos Jupiá-Agua Clara y Pedro Celestino-Porto Esperança), hecho que ocurrió poco después de octubre de 1914. En 1917 el ferrocarril es fusionado con el tramo del Ferrocarril Noroeste de Brasil (NOB), que era el tramo paulista Bauru-Itapura. Después de 46 años a pleno rendimiento, 40 años después de llegar a Porto Esperança, los raíles de la Noroeste llegan a Corumbá, en la Frontera con Bolivia, el 15 de diciembre de 1952. Desde ese momento hasta unos años después, se comenzó a hacer la conexión con la línea férrea boliviana hasta Santa Cruz de la Sierra. En la estación de Corumbá existía también un sector para el embarque en los trenes bolivianos que llegaban hasta allí (actualmente no hay informaciones sobre la existencia del mismo). Según relatos de Jorge Katurchi en una entrevista al Diário Corumbaense que fue publicada el 24 de marzo de 2009, que estaba en el primer viaje oficial del tren de pasajeros el 15 de marzo de 1953 (90 días después de la inauguración de la estación). Katurchi se embarcó en la estación de Urucum. En 1975 la línea es incorporada como una subdivisión de la RFFSA y en 1984 (así como en los años 80 entero) la estación seguía operando con gran cantidad de operaciones. Los trenes de pasajeros del Noroeste a Corumbá fueron desactivados, siendo finalmente privatizada a partir de 1992 y entregada en concesión a la Novoeste definitivamente en 1996. En 2006 la línea es adquirida por la ALL y hasta noviembre del mismo año el Tren del Pantanal no había iniciado las obras para su retorno, hecho que ocurriría en mayo de 2009, estando la línea hasta 2011 solo operada hasta Aquidauana. Fuentes Sergio Maidana, del artículo En los Caminos de la Noroeste, 10/2004, Campo Grande, MS. Diario Corumbaense, 2009. Guía General de las Vías de Ferrocarril del Brasil, 1960. Museo de la UNESP - Bauru IBGE, 1959 Referencias Enlaces externos Relación de las estaciones ferroviarias de MS
Barragem do Rio Descoberto

A Barragem do Rio Descoberto é uma barragem do tipo concreto gravidade, concluída em 1974, de propriedade da Companhia de Saneamento Ambiental do Distrito Federal (Caesb), utilizada como reservatório para o abastecimento de água para grande parte do Distrito Federal, Brasil. A Barragem do Rio Descoberto está localizada a cerca de 50 km a oeste de Brasília, podendo ser acessada através de rodovia asfaltada, pela BR-070. A sua capacidade total é de 102.900.000 metros cúbicos e responde por aproximadamente 60% de todo o abastecimento da população local servindo a até 1.200.000 pessoas. Ela mede 3 metros de largura da crista, 33 metros de altura máxima e 265 m de comprimento. Enfrentou uma crise hídrica, correndo-se o risco de acabar a água na próxima fase de seca, mas o risco já passou e o nível de água aumentou. O nível pode ser acompanhado através de medição da ADASA, no link http://www.adasa.df.gov.br Ver também Rio Descoberto Bacia do rio Descoberto Área de Proteção Ambiental da Bacia do Rio Descoberto Referências